sou · GPB395d4 · 2002-01-01 00:00:00 — // Då hänvisade dom till vårdcentralen. Så eftersom han låg på gatorna i cen- trala stan så ringde jag ju den vårdcentral som var närmast nej, vi har inte tid , säger dom, och han bor ju inte här Han bor inte här, men han sover faktiskt på era gator och han bor ju faktiskt ingen- stans. // Jag försökte med allt för att få till en vårdintygsbedöm- ning. Polisen pratade jag med också, dom sa ah, vi är ju ingen taxi- verksamhet. Vi kan inte skjutsa folk till (psykiatriskt sjukhus). Så att då gjorde jag en anmälan till . Dom skulle göra en bedömning vem har ansvaret för vården för en person som inte bor någonstans? Många intervjupersoner berättade att de hamnat i kläm mellan olika myndigheters bestämmelser och villkor för hjälp eller ekonomisk ersättning. En sådan situation kan vara där arbetsförmedlingen hävdar att en person inte är arbetsför och att han inte är sjuk, vilket resulterar i att ingen av myndigheterna vill betala ut ersättning. En intervjuperson berättade att arbetsförmedlaren sagt till honom: Du behöver inte komma hit förrän du fått en bostad (IP1). Uteliggare kunde också själva anse det omöjligt att sköta ett arbete så länge de inte hade någonstans att sova om nät- terna: IP3: Jag kan ju inte gå på Femman15 och först jobba och sen gå på Femman i och sen gå och jobba i ! Det fungerar ju inte så, det är ingen människa som skulle överleva med det. Man måste ju få sova och bli utvilad. Många av de intervjuade hemlösa klagade på den onda cirkel som uppstår när socialtjänst och hyresvärdar kräver arbete för att bevilja bostad som det knappast går att få arbete om man saknar bostad. Du får inget jobb om du inte har nån bostad, och du får ingen bostad om du inte har nåt jobb (IP20), där har du moment 22 som jag kallar det (IP6). Den bristande samordningens problem ur de bostadslösas syn- vinkel är alltså knappast i sig att institutioner och organisationer har olika regler, utan att de utformar dessa så att ingen tar kost- nadsansvar, eller att de ställer upp villkor som förutsätter insatser av en tredje part (eller av marknaden) vilken står utanför klientens kontroll. Beträffande boendet bestämmer hyresvärdarna ensamma villkoren för att få förstahandskontrakt, medan bara 15 Ett inbyggt affärscentrum som är öppet i . Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare ansvarar för tillfällig logi eller boende kopplat till tillsyn och stöd. Härigenom har vägen till den reguljära bostadsmarknaden stängts, förutom den smala och ostadiga trappa som arrange- rat och som inleds med korttidsboenden. IP60: Dom (bostadsföretagen) säger det är ju klara regler som gäller. Du skall vara utan betalningsanmärkningar och ha fast inkomst. Det är ju det som gäller. Om inte någon går i borgen för dig som har fast jobb och Men det har ju inte jag. Jag har ju ingen som kan gå i borgen för mig, för att I: Vad har dom sagt att du skall göra då? Eller hur har dom sagt att du skall lösa IP60: Dom har inte gett mig någon lösning alls, dom har bara sagt nej men det här går inte, du har betalningsanmärkningar. I: Men vad har sagt då? Har dom bara sagt att korttids- boende så länge, eller? IP60: Mm. Korttidsboende är det dom kan hjälpa mig med. Myndigheter är dessutom ofta ovilliga att ta på sig kostnadsansva- ret för boende eller behandling och försöker överföra detta på var- andra. En psykiskt funktionshindrad kvinna måste bo på ett psykiatriskt sjukhus för att hon inte hade någon annanstans att ta vägen. Alla inblandade hade varit eniga om att hon skulle må bättre av att bo på ett specifikt behandlingshem som också kunde ta emot henne, men varken sjukvården eller ville betala kostnaderna för det. F1: fick hon ett beslut att skulle betala hälften och sjukvården hälften, men sjukvården sa nej. /.../ Femhundra kronor dygnet, hade hälften varit då. Och en plats på (psykiatriskt sjukhus) kostar dygnet, men dom var inte beredda att betala femhundra kronor dygnet då. // Så då gjorde jag en anmälan. Först skickade jag till för att ... ja, om det då var sjukvårdens ansvar. Men dom skickade vidare till . Men Socialstyrel- sen och kunde inte heller komma överens. De bostadslösa upplever alltså att de på grund av sina bostadspro- blem och ibland också andra problem tillhör en kategori människor som ingen vill ta ansvar för och ingen ens vill ha inom sitt territo- rium. De ger frikostigt med exempel på att socialbyråer försökt bolla över ansvaret för dem till i andra kommuner Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare genom att t.ex. erbjuda en enkel biljett när de ansöker om bidrag till uppehälle eller någon form av boende. IP13: Jag har ju haft socialbidrag, förut då ... men här har jag inte sökt nåt. Dom gör ju så numera, , dom skickar ju, man får en enkel biljett till där man är skriven helt enkelt. Kommunen har enligt 3 § socialtjänstlagen (SoL) det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Det gäller alltså även om den hjälpbehövande vistas tillfälligt i kommunen. Att skicka personen tillbaka eller vidare med en enkel biljett – en praxis som i kallats Grey- hound therapy (1989, s. 28) – är en klassisk metod att undkomma fattigvårdsansvar (se 1996), och den används för övrigt också flitigt inom flyktingpolitiken, där asylsökande skickas till första asylland för att därifrån i många fall skickas tillbaka till det land de flytt från. På samma sätt försöker kommunerna värja sig mot hemlösa genom att sända dem tillbaka till den kom- mun (eller stadsdel) som de av olika skäl har lämnat (se m.fl. 2001, s. 11). IP35: Ja jag har kontakt med dom (i Z-stad) och så har jag kontakt faktiskt härnere också då. Dom vet jag är här nere i X-stad då, så att det är inga problem med det där då. Jag har ju vart här då, dom har (sagt att), eftersom jag är skriven däruppe, då kan jag ju inte bara komma ner hit då, menar dom på. Utan dom har skickat upp mig då till Z-stad. /.../ Men då har jag inte velat det, för att ... då kommer jag i kontakt med den där jävla dåliga kompisen jag har, och jag vill vara för mig själv. Och så har det vart när jag vart här nere då och gått på luffen och – i stället då va – och drivit då. Så att det ... Ja, jag har haft det kärvt på så sätt. Även inom hälso- och sjukvården avvisas ibland bostadslösa för att de inte är skrivna i rätt stadsdel, kommun eller landsting. IP17: När jag var på (sjukhus) så var det en läkare ... Jag hade ju, när jag flyttade till , så gick jag, hade jag en kontakt på (öppen- vårdspsykiatrin). Men då sa han att i och med att du inte är skriven i X-stad, så ... Så fick jag inte komma dit. I: Jaså. Du fick inte komma dit ens en gång? IP17: Nej. Jag önskar ju att jag hade kunnat få en remiss, men ... Jag hade inte behövt nån terapi, men prata med en läkare, berätta. Medicin för eller två. Men mest få prata. Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare Vilka boendealternativ som erbjuds kan bero på lokala avtal och principer, vilket innebär att klienter har olika möjligheter beroende på i vilken stadsdel de är skrivna. Det gäller även de boendeenheter som drivs i privat regi. IP72: (Stadsdel har inget avtal med (det privata företaget), säger dom då. Men däremot till exempel (stadsdel Y) och till exempel (stadsdel Z), dom socialkontoren eller vad det heter stadsdelsnämn- derna, dom handlar med (det). // Då gick jag till ett annat stadsdels- kontor och så sa jag jag söker lägenhet och kan ni hjälpa mig, jag vill använda mig utav (det privata företaget) Är du aktuell i någon annan stadsdelsnämnd? Nja, sa jag, jag vill inte att, dom kan inte hjälpa mig så jag har slutat samarbeta med dom utan jag vill ha hjälp härifrån och jag bor precis granne med er här Nej, vi kan inte hjälpa dig om du är ett ärende i en annan stadsdelsnämnd // Det går dom inte med på och då har jag sagt att ja, men då skriver jag mig här i den här stadsdelen då. Ja, men jag får ändå vänta innan jag kan byta socialkontor. // Så då faller det också. Trots att det saknar grund i lagen berättar flera att de helt vägrats socialbidrag och annat bistånd med hänvisning till att de inte är skrivna i kommunen/stadsdelen. Alternativt tolkas 3 § SoL så att vistelsekommunen enbart har ansvar för att erbjuda tillfälligt logi – inte stöd, boende eller behandling. Intervjuperson nr 35, som fått logi på ett korttidsboende, hade missbruksproblem: IP35: Jag vill komma ifrån det här då // så kom jag in där på sån där behandling för då. Men då var det ju bara så att sociala uppe i X-stad, dom – jag är ju skriven där fortfarande – dom ville ju inte betala för mig då. Klienten finner sig i en sådan situation ofta vara en bricka i ett spel om pengar mellan olika myndigheter och mer eller mindre ideella organisationer och företag. I detta fall hotade institutionen, som drevs av en frivilligorganisation, med att ställa honom på gatan om den inte fick ersättning; de ville ju också ha sina pengar naturligt- vis (IP35). Och det blev också följden när ingen kommun lät sig bevekas att betala. När en kommun placerar en klient på behandlingshem i en annan kommun behåller den placerande kommunen kostnadsansvaret. Enligt 72 § SoL kan sådana ärenden överflyttas till socialnämnden i en annan kommun enbart om nämnden i den andra kommunen samtycker till det. Men tvister kan uppstå om huruvida det verkli- Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare gen är ett pågående ärende eller om den bostadslöse skall betraktas som en klient vars hjälpbehov uppstått på den nya orten. Även sådana konflikter har långa traditioner i den svenska fattigvården. När mantalsskrivningskommunen hade ansvaret för sina fattiga värjde man sig mot understödskostnader genom att helt enkelt vägra inflyttande att skriva sig i kommunen, om de befarades behöva understöd (Lext 1968). Detta problem kvarstår för dagens uteliggare, eftersom de inte har någon adress de kan skriva sig på i den nya kommunen. Även de som är skrivna i rätt kommun men på fel adress kan få problem med pensionsutbetalningar och myndighetskontakter, men man kan ju inte skriva sig på någon annan adress utan att man bor där. / / Men det är inte olagligt att ha kvar sin gamla adress, för man kan ju inte byta (IP10). Att vara skriven på fel adress kan å andra sidan vara en fördel om man vill hålla sig undan krav: Jag slipper räkningar från kronofogdemyndigheten, menade en man (IP20), som var skriven på församlingen där han senast haft sin adress. Eftersom vistelsekommunen har det yttersta ansvaret kan man- talsskrivningsorten avvisa ansökningar från hjälpsökande som inte längre bor i kommunen. Det drabbade en intervjuperson som läm- nat sin hemstad efter en skilsmässa, där den andra parten tilldömts både vårdnaden om barnen och rätten till den gemensamma bosta- den. IP57: Ja men .... bo i X-stad va, och liksom veta att tio kvarter bort där är dom jag älskar och dom inte vill ha mig, jag menar det är ... Det var så, jag bodde där uppe nån vecka på vandrarhem. Och sen var vandrar- hemmet fullt så jag var tvungen liksom att hitta nånting annat. Då tänkte jag att då drar jag hit ner till Z-stad och ... I: Men du har alltså inga pengar från socialen , eller? IP57 Nej, det ... jag fick lite grann av dom, matpengar och ... Men så sa hon däruppe, kärringen att ... eftersom jag inte bor där nu och inte jag är skriven där – jag är ju skriven där // men jag är fråntagen rät- ten att bo där va, då är jag officiellt inte skriven där. Så jag finns ju inte nånstans nu va ... Utan då fick jag liksom söka socialen här i Z-stad om jag skulle ha nånting. Jag menar, det är så jobbigt allt sånt där. När de sociala myndigheterna ömsom hänvisar till var man är skri- ven, ömsom till var man vistas kan de bostadslösa, som vistas i en kommun men är skrivna i en annan, uppleva att de är helt rättslösa och helt ge upp försöken att få bistånd genom de sociala myndig- Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare heterna.16 Den ovan citerade personen ville inte söka socialbidrag igen utan försökte klara sig på mat från de kristna organisationer- nas caféer och tillbringade nätterna i en koja han byggt själv i ett skogsområde. Somliga intervjupersoner – och intervjuare – väljer neutrala verb för att beskriva olika flyttningar och förändringar i boendehistori- erna. Saker händer eller man hamnar någonstans, oavsett om det beror på tvång eller egna initiativ. Men inom och missbruksvården betonas gärna den enskilda individens ansvar för sina egna problems uppkomst. Många intervjupersoner upplevde också att myndigheterna avvisade dem med hänvisning till att de själva hade ansvaret för att lösa sina problem. De skulle till exempel söka bostad själva, även om de visste att de skulle avvisas. IP30: försöker min socialsekreterare att få in mig här (på Fräls- ningsarméns korttidsboende) så länge tills jag får något annat, så det är därför jag kommer in här och frågar om det finns något rum ledigt. IP59: Han (socialsekreteraren) har ju varit här och lyssnat på vad som ligger i läget, varför jag sitter här (sjukhus) och ja, mina önskemål och så där. Han ville nog att jag skulle försöka själv först /.../ att jag kan själv, lite smörigt så där du vet. Men den senare intervjupersonen ansåg att det egentligen var lön- löst, eftersom han hade ett utländskt namn och ingen annan adress än den institution han för tillfället var intagen på – det blir ju bara närmaste papperskorg! Frånvaron av insatser för att ordna egna bostäder tolkades ibland som uttryck för en uppfattning hos myndigheterna att de hemlösa inte är värda bostäder. IP1: Det sociala skiter fullständigt i mig, dom ser på mig som att där kan du hålla dig, du kommer inte ändra på dig. IP68: Jag anser inte att jag ska ligga i ett fack och bara få en säng och tak över huvudet. // Jag trillar gång på gång för att det inte händer 16 Just denna kategori av människor, som kan betraktas som halvt inkluderade, halvt exklude- rade på både vistelseorten och hemorten har historiskt sett alltid löpt stor risk att helt exklu- deras om de befaras kosta pengar eller orsaka andra problem för myndigheterna (se vidare 1996, s. 90 ff.). Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare Och det är inte mitt fel egentligen, har jag sagt till (socialsek- reteraren). Jag vet inte om du tolkar det som att jag skyller på honom, men det gör jag på sätt och vis. För jag anser då att jag har legat i det där facket, att han har det ju bra ändå och dom har inte jobbat på det här med lägenhet. som individerna tillskrivs ansvar för sina problem och deras lösningar kan myndigheterna, å andra sidan, aktivt begränsa deras faktiska inflytande över sin situation. Därmed tvingas klien- terna ta ansvar inte bara för sina egna handlingar utan också för myndigheternas handläggning. En kvinna hade lämnat fullmakt på sin pension till sin socialsekreterare, ett villkor för att få ett socialt kontrakt. Men därmed förlorade hon kontrollen över sin egen eko- nomi vilket skapade snarare än löste problem: IP63: Jag har säkert ingen hemförsäkring nu tack vare henne (social- sekreteraren) // Hon skulle betala den. Och hon har inte gjort det. Hon har lovat men hon har fortfarande inte gjort det – och det är inte socialas pengar utan det är mina. /.../ Det är ju väldigt viktigt det här, och det sa dom till mig: Ja hemförsäkring måste du ha, det sa (boendeansvarig) med. Ändå så betalade hon inte in den och så var det mina pengar. /.../ Och hon hade lovat och lovat, och hon glömde av varenda gång. När individerna å andra sidan verkligen tar på sig ansvaret både för sina svårigheter och för att de inte hittar några öppningar eller lyckas räta upp sin situation kan resultatet bli att de drar sig ännu mer för att söka upp myndigheter; jag skäms över situationen jag har hamnat i, det känns så svårt att behöva ta kontakt med myn- digheter för att få hjälp (IP31). Denna skam kan också hämma kontakterna med andra myndighetspersoner, inför vilka man gjort utfästelser: Jag skulle vilja prata med henne (kontaktperson inom frivården). Men jag skäms så in i helvete för vad jag håller på med, så jag vågar inte (IP22). Sammanfattningsvis tillskriver många intervjupersoner framför allt ansvar för att de får någonstans att bo och får medel till sitt uppehälle i krissituationer. Men menar de att på olika sätt försöker hålla ifrån sig detta ansvar, dels genom att hänvisa till i någon annan kommun där de är skrivna, tidigare bott eller faktiskt vistas, dels – och framför allt – genom att bolla tillbaka ansvaret till klienterna. Det senare sker genom att socialarbetarna är noga med att klienterna Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare själva skall söka bostad, ta personlig kontakt med enheter och institutioner de remitteras till etc. Men det sker också genom att misslyckanden konstrueras så att individerna själva framstår som ansvariga för brustna boendekarriärer och återfall. Att klienten är överens med sin handläggare om vad som behöver göras för att olika lösningar skall förverkligas är inte tillräckligt för att de skall genomföras. Det finns då nämligen en rad hinder i omgivningen som kan omintetgöra den plan eller åtgärd man enats om. Exempelvis kan handläggande socialsekreterare ofta inte själva besluta om de boendeplatser och bostäder som står till buds på den sekundära bostadsmarknaden och än mindre om bostäder på den reguljära bostadsmarknaden. De bostadslösa gav många exempel på bristande passform mellan individ och kategori och mellan problem och de lösningar som erbjuds. När de ansökte om plats i en behandlings- eller boende- enhet fick de höra att deras problem var för små eller för stora eller att de inte tillhörde den kategori som man inriktat sig på eller inte bedömdes passa in i den grupp individer som befann sig där för tillfället.17 Många intervjupersoner upplevde att deras egendefinierade behov av psykologsamtal, inläggning på sjukhus, behandling eller bostad inte beaktades – särskilt inte om de sökte sådant bistånd på eget initiativ. Istället gjorde olika myndighetsenheter självständiga bedömningar av deras behov. När handläggarna instämt i det rim- liga i intervjupersonernas ansökningar hade de ofta ändå inte bevil- jats. Motivet för avslag kunde då vara existerande regler eller prio- riteringsgrunder inom samma eller någon annan enhet inom myn- digheten eller företaget. Handläggarna framstod då, liksom när de förgäves försökt påverka andra myndigheters beslut, som förstå- ende medspelare – men maktlösa. Uttalade åsiktsskiljaktigheter mellan olika myndighetsrepresentanter kunde dock av de sökande upplevas som mer tillfredsställande, eftersom åtminstone någon av dessa bekräftade den egna problemdefinitionen. Ett närbesläktat hinder för realiseringen av problemlösningar som de bostadslösa själva önskat är den geografiska och organisato- riska uppsplittringen av det ekonomiska ansvaret. 17 Se (1993) om likartade erfarenheter bland hemlösa i . Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare ansökningar om sådant som kostar pengar tenderar lokala myndig- hetsenheter att hänvisa till andra enheter eller myndigheter eller samma myndigheter någon annanstans, exempelvis en kommun som den bostadslösa tidigare varit skriven i eller vistats i. Slutligen var det vanligt att myndigheterna lade ansvaret för bostadsproble- mets uppkomst såväl som dess lösning på individerna själva, som uppmanades ta ansvaret för sin egen situation (se Järvinen, under publicering). Problemet med glipor mellan myndigheternas kompetens- och ansvarsområden som individerna faller igenom löses dock inte självklart genom samarbete. När samarbete organiseras kan det i stället medföra att en myndighet underlåter att föreslå klienten att gå till en annan myndighet med sin förfrågan, eftersom man på för- hand vet att kriterierna inte uppfylls – myndigheterna hjälper var- andra att agera grindvakter. Inte sällan enas samarbetsparterna i stället om att skjuta tillbaka ansvaret på den enskilda klienten, som uppmanas att först lösa ett eller annat bakomliggande problem. Alternativt accepteras klienten som ett gemensamt ärende till priset av en lång obestämd väntan på att samarbetsparterna skall konfe- rera eller baxa in gemensamma möten i redan pressade kalendrar (2001, s. 45 ff.). Intervjuperson nr 59 som fått rättspsykiatrisk vård gick kvar på avdelningen och väntade på att alla inblandade parter vårdaren, psykologen, kuratorn och hela faderullan skulle få tid att ordna en behandlingskonferens. Först när det börjar bli dags för utskrivning, – det bestämmer läkaren och de andra kopplades socialsekreteraren in för att diskutera boende. När intervjun genomfördes hade det gått sedan hans bostadsfråga initierats utan att någon konferens kommit till stånd. Sammanfattningsvis är det inte tillräckligt att handläggarna instämmer i den bostadslösas problemdefinition och lösningsför- slag och samverkar med klienterna i deras projekt, eftersom detta i regel involverar fler aktörer och parter som kan ha andra intressen och göra egna prioriteringar. För att myndighetspersoner skall kunna bidra till en lösning av bostadsfrågan krävs därför att de dels vidkänner att de har ansvar för den – spelar med sina klienter – dels får större inflytande över de resurser som behövs för att vidta de nödvändiga åtgärderna. Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare 3 Myndigheter som problem Myndighetsåtgärder kan ställa till problem för enskilda av en rad olika skäl. De kan vidtas med straff, indrivning eller utdrivning som mål eller syfta till att långsiktigt förbättra individens situation men ha motsatta effekter. Regelsystem och rutiner kan få oförutsedda, negativa konsekvenser och åtgärder kan ha negativa sidoeffekter som kan förutses men som inte beaktats vid beslutsfattandet. Den första delen av detta avsnitt handlar om sådana situationer och händelser, där intervjupersonerna uppfattar att myndigheternas agerande har orsakat dem problem, som direkt eller indirekt berör deras boendesituation. Avsnittets andra del handlar om informella hanteringar av konflikter mellan myndigheter och klienter och de sanktioner och reaktioner som omtalas i intervjuerna. Därefter ges exempel på kompetens och kreativitet hos (potentiellt) bostadslösa som hanterat myndigheter så att de fått den hjälp de behövt och undgått de negativa följder av myndighetsåtgärder som avsnittet till största delen handlar om. Negativa följder av myndighetsagerande Myndighetsbeslut i form av domar och registrerade anmärkningar var ofta en direkt anledning till att intervjupersonerna förlorat sina tidigare bostäder, men svårigheter att få bostad kunde också vara en icke avsedd men förutsedd negativ konsekvens av myndighetsbe- slut som egentligen haft andra syften. I intervjuerna anges ofta ingripanden eller avslag från myndig- heter som orsak till att individerna gett upp eller tappat greppet och hoppet om sin situation: IP33: Men efter den där händelsen (att barnen omhändertogs) så rasade allt; jag bodde kvar där utan att betala hyra, jag hade en hyr-TV som jag inte betalade, facket struntade jag i. Ja, du vet jag var så deprimerad. IP63: Jag åkte dit för futtiga , när jag hamnade på krono- fogden första gången. Sen gav jag upp då, det .... då gav jag upp. IP69: Då var vi inte välkomna dit (behandlingshem) längre. Och sen så tog dom min dotter ifrån oss. // Då satte jag igång att börja knarka igen. Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare IP60: Jag fick ett papper då, ifrån dom, kontoret, och dom sa Du är uppsagd den och den datumen. Då slog jag sönder allt jag hade i lägenheten och slängde det i soprummet och gick ut därifrån. Varför vet jag inte . IP6: Och efter detta fängelsestraffet – det var 1984 – sen efter det så tyckte jag det att nu skiter jag i allting. För att burar dom in mig, tar mitt körkort och gör detta – då har jag ingen anledning att lyda lagen heller.