sou · GPB347d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Fem av förmånsslagen har fått detta omdöme. Hand- läggningen av föräldrapenningen har bedömts som acceptabel. RFV finner det positivt att tillämpningen av förvaltningslagen har förbättrats inom flera av de granskade förmånsslagen. I sin verksamhetsberättelse har RFV lämnat ytterligare uppgifter om resultatet av den interna kontrollen vid försäkringskassor- na (se härom under avsnitt 8.2). Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 101 per framgår av figur 3.1. avd. (A) avd. (I) avd. I (FI) sion (IR) avd. II (FII) avd. (U) kansli (VLK) avd. (J) avd. (P) 102 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. Den juridiska avdelningens organisation framgår av figur 3.2. N Den rättsliga ut- formningen av RFFS och allmän- na råd N Förvaltningsjuri- diska frågor med offentlighets- och sekretessfrågor N EG-rättsliga frågor som inte hänförs till visst sak- område N Remisser som inte naturligen hör till annan enhet N Överprövning av beslut enligt för- ordningen om stat- liga fordringar (Se AE) avd. (J) N Företräder RFV i förvaltningsdomsto- larna i ärenden som rör tillämpningen av socialförsäkringen N Följer tillämpningen av socialförsäkrings lagstiftningen hos FK och domstolarna N Analyserar rättsläget inom olika delar av socialförsäkringen N Information till RFV och FK om dom- stolarnas praxis i so- cialförsäkringsmål N Ärende angående skadeståndanspråk N Ärende om ersättning för skada vid rehabili- tering N Säkerheten för RFV:s och FK:s ge- mensamma och RFV:s egna IT- system och den in- formation som finns där N IT-säkerhetsorga- nisationen inom RFV och FK N Beredskapen inom funktionen socialför- säkring m.m. N Säkerhetsprövningen vid RFV N Sekretess och sig- nalskydd N Allmän säker- het/skydd På den juridiska avdelningen arbetar ett trettiotal personer, varav ett tiotal vardera på ombuds- respektive lagenheten och övriga på säker- hetsenheten och i avdelningsledningen med kansli. Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 103 3.2.3RFV och IT-verksamheten inom socialförsäk- ringens administration är s.k. systemägare för socialförsäkringens ge- mensamma IT-system (se 2 § första stycket 8 förordningen med in- struktion för RFV). I samband med översynen av socialförsäkringens administration 1998 utvecklade regeringen huvudpunkterna i system- ägaransvaret enligt följande (prop. 1997/98:41 s. 100 f.). skall svara för att de gemensamma försäkringssy- stemen utformas i enlighet med verksamhetens krav. Detta innefattar så- väl att systemen utformas så att socialförsäkringens bestämmelser följs som att användarna på försäkringskassorna får ett effektivt stöd för sin ärendehandläggning. Ansvaret omfattar också former och metoder för att utveckla systemen liksom prioritering och finansiering samt uppföljning och utvärdering av systemen. I systemägaransvaret ingår även att svara för den gemensamma IT- verksamhetens infrastruktur dvs. att systemen hanteras på en gemensam teknisk plattform som garanterar att bl.a. tillgänglighet och driftsäkerhet upprätthålls på fastställd nivå över hela socialförsäkringens administra- tion. Nära kopplat till detta är även ansvaret för att systemutveckling och drift sker effektivt. I systemägarrollen ingår ett beställaransvar vad gäller de gemensamma systemens funktion i förhållande till utföraren/leverantören av gemen- samma system. är utförarorganisationen och regeringen har inte funnit skäl att nu ändra det förhållandet. En tydlig ansvars- och arbetsfördelning mellan beställar- re- spektive utförarorganisationen måste dock finnas. Därvid skall gälla att beställarorganisationen har ansvaret för verksamhetsutveckling och priori- teringar medan utförarorganisationen har ett renodlat leveransansvar. En viktig uppgift för beställarorganisationen är att svara för planering av de utvecklingsinsatser som prioriteras med hänsyn till verksamhetens behov av IT-stöd. Beställaren skall svara för att enbart sådana beställningar görs som är verksamhetsmässigt motiverade och ekonomiskt lönsamma. Relationerna mellan beställare och utförare skall vara affärsliknande och samverkansrutinerna skall byggas upp med hänsyn härtill. I detta ingår t. ex att avtal utformas mellan beställare och utförare och att en tydlig prissättning skapas. ADB-avdelningens verksamhet bör vara helt uppdragsfinansierad och beställaren skall ha det ekonomiska ansvaret för finans- iering av uppdragen och också den kostnadsuppföljning m.m. som behövs. Samtliga kostnader för IT-verksamheten skall synliggöras och den ekonomiska redovisningen skall utformas med hänsyn härtill. ansvarar försäkringskassorna för delar av driften och den tekniska förvaltningen av de gemensamma systemen. Med hänsyn till vikten av att ha en klar och tydlig ansvarsfördelning bör Riksförsäkrings- verkets ADB-avdelning ha ett samlat ansvar för hela kedjan av steg som 104 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. avser drift och förvaltning av de gemensamma systemen. På motsvarande sätt bör respektive försäkringskassa ha ansvar för eventuella egenutveck- lade lokala system dvs. system som inte ingår i de gemensamma syste- men. Detta ansvar för försäkringskassorna innefattar bl.a. att förbereda sina egna system inför millenniumskiftet. Finns det behov av ett lokalt ADB-stöd, t.ex. för uppföljning, skall goda möjligheter finnas att ansluta och anpassa stödet till de gemensamma systemen. Det ankommer på att i samverkan med försäk- ringskassorna närmare klargöra och precisera ansvarsfördelningen och också utforma en effektiv arbetsfördelning med utgångspunkt i ovan nämnda huvudpunkter. Inom ramen för det s.k. utvecklingsprogrammet pågår ett arbete för att bl.a. ta fram ett nytt handläggningsstöd för socialförsäkrings- administrationen – Vision Arbetsplats 2005. Syftet med utvecklingsprogrammet är att planera, koordinera och genomföra en utveckling som ger en modern kundorienterad och effektiv organisa- tion, där modern teknik utnyttjas fullt ut och medarbetarna har möjlig- het att koncentrera sig på utredande och problemlösande uppgifter i samverkan med den försäkrade och andra intressenter (se RFV:s bud- getunderlag för åren 2002–2004, dnr 1735/2001, s. 27). Enligt en över- enskommelse mellan försäkringskassorna och RFV finansierar kassor- na programmet, medan det skall utvecklas av RFV. IT-systemet för det nya pensionssystemet utgör huvudaktiviteten i utvecklingsarbetet . Därefter kommer arbetet att fortsätta –2004 inom tre huvudområden: teknik och säkerhet, handläggarstöd och kundservice. En tjänst över Internet riktad till föräldrar planeras till slutet av 2002. Se även avsnitt 6.5. 3.3De allmänna förvaltningsdomstolarna m.m. som RFV tillkom 1961 bildades försäkringsdomstolen som högsta instans på socialförsäkringsområdet. RFV var klagoinstans (se avsnitt 3.2.1) och försäkringskassorna inrättades som första beslutsin- stans. trädde den reform i kraft, som innebar att tre re- gionala försäkringsrätter inrättades främst för överprövning av ärenden som handlades av försäkringskassorna (prop. 1977/78:20, bet. SfU 1977/78:15, rskr. 1977/78:113). Försäkringsrätterna övertog de arbets- uppgifter som handhafts av RFV:s besvärsavdelning och av Försäk- Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 105 Försäkringsöverdomstolen inrättades som högsta försäk- ringsdomstol. Förvaltningsprocesslagen gjordes tillämplig på rättsskipningen i så- väl försäkringsrätterna som Försäkringsöverdomstolen, vilket bl.a. in- nebar att mål inte fick tas upp till prövning om besvär inte anförts inom föreskriven tid. Detta utgjorde en väsentlig nyhet jämfört med den offi- cialprövning som tidigare hade gällt för RFV:s besvärsavdelning. Av bl.a. detta skäl infördes en lagstadgad skyldighet för att ändra beslut som innehöll fel av visst kvalificerat slag (se vidare avsnitt 4.3.10.4). För att ett mål skulle tas upp till prövning i Försäkringsöverdomsto- len krävdes i regel prövningstillstånd. Sådant tillstånd skulle meddelas om det var av vikt för ledning av rättstillämpningen att talan prövades, s.k. prejudikatsdispens, om det fanns skäl att ändra på underinstansens beslut, s.k. ändringsdispens, eller om det förelåg synnerliga skäl att pröva talan, s.k. extraordinär dispens. RFV hade dock rätt att få mål där verket förde talan prövade av domstolen utan prövningstillstånd. Försäkringsdomstolarna konstaterade i en särskild rapport till reger- ingen 1988 att det i organisationen fanns betydande svårigheter främst med att rekrytera och behålla domare och föredragande. Mot denna bakgrund inleddes en reformering av instansordningen i socialförsäk- ringsmål (se t.ex. prop. 1987/88:100, bil. 4, s. 79 och prop. 1989/90:100 bil. 4 s. 55 f.), vilket ledde till att försäkringsrätterna lades ned samt att beslut av försäkringskassa eller RFV skulle överklagas till länsrätt (se prop. 1990/91:80, bet. 1990/91:JuU18, rskr. 1990/91:216). Försäkringsrätterna föreslogs bli samordnade administrativt med kam- marrätterna och avvecklas efter en övergångsperiod. Förslaget trädde i kraft . I samband med nedläggningen av försäkringsrätterna diskuterades frågan om rättsskipningen i socialförsäkringsmål i sin helhet skulle föras över till de allmänna förvaltningsdomstolarna så att Reger- ingsrätten blev slutinstans i dessa mål (se bet. 1990/91:JuU18). Försäk- ringsöverdomstolen kvarstod dock vid den reformen som högsta instans för socialförsäkringsområdet. Frågan togs emellertid upp till förnyat övervägande. På grundval av en departementspromemoria anförde che- fen för att det inte längre fanns skäl att ha en sär- skild högsta domstolsinstans för socialförsäkringsmål och Regerings- rätten föreslogs bli sista instans (se departementspromemorian Ds 1992:38 och administration och prop. 1992/93:215 s. 15 f.). I nämnda proposition anmärktes att först sedan inneliggande målbalanser i Försäkringsöverdomstolen, ca 4 700 mål, sjunkit till en rimlig nivå kunde Regeringsrätten bli slutinstans i socialförsäkrings- 106 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. Ett sätt att komma till rätta med målbalanserna ansågs vara att avskaffa ändringsdispensen (se prop. s. 20). Reformen genomfördes så att ändringsdispens för överklagande till Försäkringsöverdomstolen avskaffades per , varefter domstolen lades ned (prop. 1992/93:215, bet. 1992/93:JuU33, rskr. 1992/93:372). Från och med sist nämnda tidpunkt överklagas således socialförsäk- ringsmål till allmän förvaltningsdomstol i alla instanser. Vid samma tillfälle infördes prövningstillstånd i ledet länsrätt–kammarrätt (se prop. 1994/95:27, bet. 1994/95:JuU6, rskr. 1994/95:165). Något undantag för RFV vad avser kravet på prövningstillstånd infördes inte. Vissa särskilda bestämmelser av organisatorisk karaktär gäller allt- jämt för processen i socialförsäkringsmål. I ovan nämnda lagstiftnings- ärende föreslog regeringen att nämndemannamedverkan i kammarrät- ten skulle avskaffas (prop. 1994/95:27 s. 160). var dock av annan mening och avstyrkte bifall till regeringens förslag i denna del (se bet. 1994/95:JuU6 s. 8) och biföll utskottets hemställan (rskr. 1994/95:165). Således skall nämndemän medverka vid avgörandet i kammarrätten, om nämndemän medverkat vid avgö- randet i länsrätten. I enlighet med 7 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291) är proces- sen i socialförsäkringsmål som huvudregel en s.k. tvåpartsprocess (jfr avsnitt 3.2.1 beträffande RFV:s partsfunktion). Ett undantag gjordes dock vid reformens genomförande för mål om beräkning av pensions- grundande inkomst (prop. 1995/96:22, bet. 1995/96:JuU7, rskr. 1995/96:55). Ett i stort sett motsvarande undantag har numera förts in i lagen om inkomstgrundad ålderspension, se 13 kap. 22 § LIP. Enligt bestämmelsen skall RFV ensam vara part i mål om pensionsrätt – in- klusive mål om pensionsgrundande inkomst och pensionsgrundande belopp – pensionspoäng och vårdår. Motivet till undantaget har angetts vara att en genomförd tvåpartsprocess medför praktiska problem, efter- som beslut fattas av såväl som skattemyndigheten (se prop. 1997/98:151 s. 502). är en sammanslutning av de allmänna för- säkringskassorna i . Samtliga 21 kassor är medlemmar i förbun- det. Föregångaren till förbundet – – bildades som en riksorganisation för dåvarande sjuk- och begravningskassor. Förbundets ändamål är att vara de allmänna försäkringskassornas intresse-, arbetsgivar- och serviceorganisation (2 § i förbundets stadga) och förbundet har följande uppgifter (3 § i stadgan). Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 107 att hävda kassornas självständiga ställning, lokala förankring och de förtroendevaldas inflytande att främja samverkan och erfarenhetsutbyte mellan kassorna att i kontakter och samarbete med myndigheter och organisationer såväl nationellt som internationellt representera kassorna och ta till- vara kassornas intressen att verka för utveckling av en ändamålsenlig personalpolitik samt att på kassornas vägnar förhandla, träffa avtal och handlägga frågor som rör förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare att bidra till att kassornas personal och förtroendevalda har hög kompetens och är väl förtrogna med verksamhetsmålen att verka för en utveckling av socialförsäkringen och att stimulera till ökad forskning inom socialförsäkringsområdet att verka för att kassorna bedriver en effektiv verksamhet och ger en god service att informera om socialförsäkringarna och kassorna att verka för att de försäkrade får ett professionellt bemötande samt att kassorna använder ett enkelt och begripligt språk att ge ut en egen tidning att utföra uppgifter med anledning av riksdags- och regeringsbeslut att i övrigt bistå kassorna Förbundets verksamhet finansieras genom en förbundsavgift som tas ut i relation till respektive försäkringskassas förvaltningsutgifter samt genom försäljnings- och annonsintäkter. Organisationen framgår av figur 3.3. Förfarandet i socialförsäkringsärenden 109 Förfarandet i ärenden hos försäkringskassorna regleras i första hand av de grundläggande reglerna i förvaltningslagen (1986:223, FL). Efter- som kassorna är att betrakta som förvaltningsmyndigheter i bl.a. förfa- randehänseende (se avsnitt 3.1.1), gäller förvaltningslagens bestämmel- ser handläggningen av alla ärenden hos kassorna. Kassorna har att iakt- ta inte bara bestämmelserna om ärenden som avser myndighetsutöv- ning mot någon enskild, bl.a. reglerna om kommunikation samt moti- vering av beslut, utan också de av förvaltningslagens regler som gäller förvaltningsärenden i allmänhet, t.ex. föreskrifterna om serviceskyldig- het och jäv. I avsnitt 4.2 kommer utredningen att närmare belysa för- valtningslagens giltighet i socialförsäkringsärenden. Förvaltningslagen är en baslag. Den träder tillbaka för avvikande fö- reskrifter i lag eller i författning som meddelats av regeringen (3 § FL). På socialförsäkringsområdet har sådana föreskrifter meddelats främst i fråga om omprövning och överklagande. Också omfattningen av avvi- kande föreskrifter belyses i det följande (se avsnitt 4.3). Regleringen av förfarandet i socialförsäkringsärenden inskränker sig inte bara till bestämmelserna i förvaltningslagen och därifrån avvikan- de föreskrifter. I de olika författningarna på socialförsäkringens område har meddelats en rad specialbestämmelser i ämnen som inte är reglera- de i förvaltningslagen. Exempel på detta är regler om anhängiggörande av ett ärende, den försäkrades skyldighet att medverka och interimistis- ka beslut. Även förekomsten av sådana specialbestämmelser kommer att klarläggas i avsnitt 4.3. I det sammanhanget skall också beröras det stora antal föreskrifter på området som återfinns i författningar utfär- dade av regeringen eller som meddelats av RFV. Till detta kommer RFV:s allmänna råd i olika ämnen. Utredningens redogörelse för nuvarande regelsystem beträffande förfarandet är så till vida begränsad som den avser sådana ämnen som utredningen bedömt ha särskilt intresse i fråga om förenhetligande och 110 Förfarandet i socialförsäkringsärenden förtydligande (jfr utredningens ursprungliga direktiv, Dir. 1998:73). I sina överväganden (se avsnitt 8.4) kommer utredningen att redovisa hur den ser på denna avgränsning. Vilka ämnen utredningens urval berör framgår redan av avsnittsrubrikerna i avsnitt 4.3. Det bör påpekas att förfarandet i socialförsäkringsärenden – liksom i förvaltningsärenden över huvud – styrs inte bara av föreskrifter i lag eller annan författning. Vissa frågor är helt eller delvis oreglerade och får i rättstillämpningen då avgöras med stöd av allmänna förvaltnings- rättsliga grundsatser. Hit hör främst spörsmål om besluts rättskraft, besluts överklagbarhet och vem som får överklaga. Även sådana för- valtningsrättsliga principer kommer att beröras i det följande, i den utsträckning det behövs för att klargöra rättsläget. Huvudregeln om förvaltningslagens tillämpningsområde (1 § FL) anger att lagen gäller förvaltningsmyndigheternas handläggning av ärenden. Med handläggning avses hela den procedur som börjar med att ett ärende inleds (anhängiggörs) och slutar med att det avgörs. Något för- enklat kan saken uttryckas så, att förvaltningslagen gäller myndigheter- nas "beslutsfattande verksamhet" (se t.ex. , Offentlig för- valtning i arbete, 2000, s. 60 f., cit. En annan definition är att handläggning av ärenden avser en verksamhet, som utmynnar i ett uttalande, vilket inte nödvändigtvis behöver ha rättsligt bindande ver- kan (se , Allmän förvaltningsrätt, 20 uppl. 2000, s. 79, cit. Exempelvis kan en kontakt mellan en försäkringskassa och en försäkrad ha bestått enbart i rådgivning eller annan service från kas- sans sida; man kan ändå tala om att kontakten haft karaktär av ett ären- de hos kassan. "Handläggning av ärenden" brukar ställas i motsats till sådan verk- samhet hos offentliga organ som består av s.k. faktiskt handlande. När den första förvaltningslagen kom till 1971 klargjorde lagstiftaren att myndigheternas s.k. faktiska handlande föll utanför lagens tillämp- ningsområde (se prop. 1971:30 s. 315). Var gränsen mellan handlägg- ning av ärenden och faktiskt handlande gick fick avgöras från område till område. Man brukar till "rent faktisk verksamhet" hänföra sådant som att det allmänna t.ex. bygger och underhåller gator och vägar, till- handahåller undervisning och sjukvård och underkastar vårdbehövande personer anstaltsbehandling (se s. 16 f. och s. 44). Gränsen mellan ärendehandläggning och s.k. faktiskt handlande har i den nu gällande förvaltningslagen så till vida fått mindre betydelse Förfarandet i socialförsäkringsärenden 111 eftersom reglerna om service och samverkan (4–6 §§ FL) avser inte bara den första kategorien utan också annan förvaltningsverksamhet hos myndigheterna. Detta får främst betydelse på det viset att t.ex. ser- vicekravet i 4 § FL gäller inte bara i förhållande till den som är part i ett ärende utan också gentemot andra personer som tar kontakt med myndigheten. Huvudregeln är dock fortfarande, att förvaltningslagens tillämpning är begränsad till det som kan karakteriseras som handlägg- ning av ärenden. Avgränsningen av förvaltningslagens tillämpningsområde till hand- läggning av ärenden får knappast någon större betydelse för försäk- ringskassornas verksamhet. Denna karakteriseras av att kassorna på begäran av enskilda eller efter eget initiativ prövar frågor om utgivande av olika slag av statlig ersättning till dem som på grund av någon sär- skild omständighet – sjukdom, ålder, handikapp, arbetsskada, barnfa- milj etc. – har behov av det. Det rör sig sålunda normalt om handlägg- ning av ärenden rörande de försäkrade (beträffande termen "försäkrad" se ovan under avsnitt 2.1). Verksamheten innefattar vidare i regel myn- dighetsutövning mot någon enskild (om detta begrepp se t.ex. Hell- ners/, Nya förvaltningslagen, 5 uppl. 1999, s. 134 f., cit. Även om försäkringskassornas verksamhet normalt utgörs av ären- dehandläggning, finns det exempel på att verksamheten innefattar ock- så det som kan kallas faktiskt handlande. På har se- dan länge ankommit ett ansvar för rehabilitering av långtidssjuka för- säkrade. Bestämmelser om sådana åtgärder fanns tidigare i 2 kap. 11 § AFL. Genom en reform 1991 utvidgades kassans ansvar för rehabiliter- ing avsevärt. Föreskrifter i ämnet togs in i ett nytt kapitel i lagen om allmän försäkring (22 kap.). Uttrycket "rehabilitering" (jfr 22 kap. 2 § AFL) har beskrivits som "planerade åtgärder av medicinsk, psykolo- gisk, social och arbetslivsinriktad art som skall hjälpa personer med funktionshinder att utifrån personens förutsättningar återvinna bästa möjliga funktionsförmåga och bibehålla denna samt skapa förutsätt- ningar för ett normalt liv" (se SOU 2000:72, Delbetänkande av Sjuk- försäkringsutredningen, s. 24; jfr även RFV:s Allmänna råd 1991:12 s. 10). På kassan ankommer enligt 22 kap. 5 § AFL att samordna och utöva tillsyn över de insatser som behövs för rehabiliteringsverksamhet enligt lagen. Kassan skall därvid samråda med den försäkrade och samverka med dennes arbetsgivare och arbetstagarorganisation, hälso- och sjukvården m.fl. Vidare handhar kassan frågor om rehabiliterings- ersättning (22 kap. 7–16 §§ AFL). I samband därmed åligger det kassan att upprätta en rehabiliteringsplan (22 kap. 6 § AFL). Det är tydligt att rehabiliteringsverksamheten innefattar både ett mått av faktiskt handlande och ärendehandläggning. 112 Förfarandet i socialförsäkringsärenden form lades i 1 kap. 1 § AFL till ett stycke för att klargöra att reglerna om rehabilitering hör till sjukförsäkringen (se prop. 1990/91:141 s.81 f.). Det uttrycktes i lagtexten med orden att till sjukförsäkringen hör "frågor om rehabilitering", inte "ärenden om rehabilitering" (jfr även ordalagen i 22 kap. 17 § AFL). Det uttryck som valts är neutralt och lämnar öppet i vad mån hantering av rehabiliter- ingsfrågor styrs av förvaltningslagen. Nära till hands ligger att uppfatta den del av kassans verksamhet som består främst i samordning, samråd och samverkan som faktiskt handlande. När frågor om rätt till rehabili- teringsersättning uppkommer föreligger däremot hos kassan ett ärende om försäkring, vilket mynnar ut i ett beslut som kan överklagas i vanlig ordning (se prop. 1990/91:141 s. 94). I praktiken går sannolikt verk- samhetens olika beståndsdelar in i varandra. Förvaltningslagens regler är grovt sett av två slag. Flertalet regler gäller i alla typer av förvaltningsärenden. Hit hör bestämmelserna om allmän serviceplikt (4 §), myndigheternas tillgänglighet för allmänhe- ten (5 §), samverkan mellan myndigheter (6 §), allmänna krav på hand- läggningen av ärenden (7 §), tolk (8 §), ombud och biträde (9 §), in- kommande handlingar (10 §), jäv (11 och 12 §§), remiss (13 §), munt- lig handläggning (14 § delvis), omröstning (18 §), avvikande mening (19 §), överklagande (22–25 §§), rättelse av skrivfel och liknande (26 § delvis), omprövning av beslut (27 och 28 §§), inhibition (29 §) och överklagande av avvisningsbeslut (30 §). Det bör påpekas att bestäm- melserna om överklagande, omprövning och inhibition normalt får nå- gon betydelse endast i ärenden som innefattar myndighetsutövning. Tillämpningen av vissa regler i förvaltningslagen är uttryckligen begränsad till ärenden som avser myndighetsutövning mot någon en- skild. Det gäller huvudregeln om muntlig handläggning (14 § första stycket), anteckning av uppgifter (15 §), parters rätt att få del av uppgifter, dvs. parters rätt till insyn i utredningsmaterialet och myndighetens kommunikationsplikt (16 respektive 17 §), motivering av beslut (20 §), underrättelse om beslut (21 §) och rättelse av skrivfel och liknande (26 § delvis). Det förhållandet att de nu nämnda reglernas giltighet är begränsad till fall av myndighetsutövning betyder inte att de skulle sakna aktualitet i andra ärenden. Förvaltningslagen innehåller som nämnts förut basregler för förvaltningsmyndigheternas handlägg- ning. De representerar med andra ord en minimistandard för vad som skall iakttas i förfarandet.