sou · GPB316 · 2002-01-01 00:00:00 — Av den genomgång av befintlig vetenskaplig dokumentation som gjorts i kapitel 3 framgår att det är brist på bra vetenskapliga studier inom området alternativ- medicinska behandlingsmetoder för djur. 144 Behovet av forskning och utbildning Alternativmedicinska behandlingsmetoder har använts både för människor och djur . I takt med att vetenskapliga metoder utvecklats för att studera effekter och utvärdera bakomliggande förklaringsmodeller har vissa behandlingsmetoder övergått till att bli allmänt accepterade och en del av skolmedicinen. Andra behandlings- metoder har försvunnit eller konkurrerats ut av nya forskningsrön och nya till synes mer effektiva eller för djuren skonsammare behandlings- metoder. Som framgår av kapitel 3 saknas i hög grad vetenskaplig dokumen- tation av många behandlingsmetoders effekter, också i de fall där den allmänna uppfattningen torde vara att metoderna fungerar. En förklaring till detta skulle kunna vara att många alternativmedicinska behandlingsmetoder som utövas på människor och då upplevs ha effekt, har direkt överförts till att också användas på djur. I syfte att säkra djurskyddet bör staten avsätta öronmärkta medel i en särskild fond. Förslaget beskrivs i kapitel 6, avsnitt 6.4.5. Kapitlet beskriver lagstiftningen, främst veterinärlagen, motsvarande behörighetslag, och djurskyddslagen, i fem länder med betoning på de bestämmelser som direkt rör eller tangerar alternativmedicinska behandlingsmetoder. Vidare ges en överblick av förhållandena i respektive land vad avser utbredningen av och inställningen till alternativmedicinska behandlingsmetoder så som dessa redovisats av de personer som lämnat upplysningar. Utredaren har besökt , , , och . I dessa länder anses majoriteten av de behandlingar som yrkesmässigt utförs på djur, oavsett epitet dvs. om de bedöms utgöra alternativmedicin, komplementär medicin eller traditionell veterinär- medicin, vara en veterinär angelägenhet. Den dominerande uppfattningen är att den som har den grundligaste utbildningen i hur djur fungerar, dvs. veterinären, också är den mest lämpade att behandla djur utifrån vetenskap, erfarenhet och omdöme. Tolkningen av hur dessa tre begrepp skall uppfattas och vad som skall innefattas skiljer sig dock åt. I vissa länder, t.ex. och anses vissa fysioterapeutiska metoder kunna utföras av personer med sådan specialistkunskap, men i samarbete med veterinär. Vid förfrågan har företrädare för veterinärkåren och veterinärhögskolorna uppgivit att utövandet av vissa alternativmedicinska discipliner inte nödvändigtvis kräver en fullständig veterinärutbildning. Däremot anser man att det krävs en veterinärmedicinsk grundutbildning samt att behandlingen skall utföras i samarbete med veterinär efter veterinär diagnos. I utredningsuppdraget ingår att kartlägga lagstiftningen och använd- ningen av alternativmedicinsk behandling av djur i några jämförbara länder. Den särskilda utredaren har valt att titta närmare på; , , , och . Dessa länder besöktes av utredaren . Den kunskap och information som utredaren inhämtade under ett stort antal studiebesök har varit värdefull för utredningens perspektiv vad avser alternativmedicinska behandlingsmetoders tradition, utbredning och acceptans. Samtliga översättningar är utredningens. Hänvisning till resp. hem- sida där lagtexterna kan hämtas återfinns i bilaga 3. befolkning uppgår till 4,5 miljoner invånare, fördelade , dvs. ca 12 personer per km2. På denna yta befinner sig också drygt en miljon nötkreatur varav 300 000 mjölkkor, 25 000 hästar, 3 miljoner höns, 2,5 miljoner får, 90 000 getter samt nästan 1,5 miljon grisar. I hemmen finns ca 250 000 hundar och ett okänt antal katter. I finns drygt 2 000 veterinärer, varav hälften arbetar i privat verksamhet. Grundutbildningen för veterinärer är på och berättigar till veterinärlegitimation. I grundutbildningen ingår en halvdags orienteringskurs i akupunktur, kiropraktik, homeopati och örtmedicin. Eleverna har också möjlighet att få ökade kunskaper i akupunktur, homeopati och örtmedicin i en fortbildningskurs om totalt . Norska veterinärer är fria att utöva alternativmedicinska behandlings- metoder så länge behandlingsmetoden bedöms som försvarlig, dvs. behandlingen skall ha medicinsk effekt och får inte orsaka djuret onödigt lidande. ger en halvdags oriente- ringskurs i alternativmedicinska behandlingsmetoder och därutöver en fördjupningskurs i akupunktur, kiropraktik, homeopati och örtmedicin om totalt . Vid norska pågår två forskningsprojekt avseende vissa behandlingar med akupunktur och homeopati. Intresset för homeopati uppgavs vara stort bland de norska mjölkbönderna. De följer privat arrangerade kurser i ämnet. Inställningen till alternativmedicinska behandlingsmetoder från de norska veterinärernas sida är skiftande. Många efterlyser fler vetenskapligt dokumenterade försök som bevisar att metoderna har terapeutisk effekt. Andra är öppna för att använda metoderna om de har ansett att de givit kliniska resultat. Den norska djurskyddslagen omnämner inte direkt alternativ- medicinska behandlingsmetoder. Indirekt berörs behandling med akupunktur då perforering av hud eller slemhinna anses utgöra ett kirurgiskt ingrepp som därmed är förbehållet veterinär. I nuvarande norska veterinärlag, Lov om veterinaerer, (1948) anges att en veterinärs uppgift består i att värna om djuren och arbeta för husdjursbeståndets sundhet samt medverka till att dess avels- och prestationsförmåga ökar. Det ligger också i veterinärens uppdrag att skydda samhället från faror och skador orsakade av djursjukdomar eller av animaliska produkter, 1 §. Norska veterinärers verksamhetsram innefattas annars av praxis i begreppet försvarligt, dvs. behandlingen skall ha medicinsk effekt och får inte orsaka djuret onödigt lidande. För att få och behålla legitimation att arbeta som veterinär krävs, förutom veterinärexamen och erforderlig praktik, att veterinären för en hederlig vandel samt att han eller hon utövar sin verksamhet i enlighet med vad ära och samvete kräver, 2 §. veterinärlag innehåller få bestämmelser som är av intresse för utredningen. I 9 § beskrivs dock vilka behandlingar som endast får utföras av veterinären. Det gäller dels behandling av smittsamma husdjurssjukdomar, dels att ge ett djur lokal- eller fullständig bedövning. I tredje stycket ges också en möjlighet för regeringen att utöka gruppen behandlingar som enbart skall tillkomma veterinären. Ytterligare bestämmelser om vilka behandlingar som endast får utföras av veterinär återfinns i djurskyddslagen, se nedan. Veterinärlagen innehåller också bestämmelser om det Veterinaer- medisinska rettsrådet. Rådet består av fem medlemmar och har därutöver ett juridiskt sekretariat knutet till sig. Rådets ordförande är professor i rättsmedicin vid norska . medlemmar består av tre veterinärer, tillika från samt en distriktsveterinär. Rådets huvuduppgift består i att vara rådgivare åt departementet. Det kan också göra undersökningar och ge utlåtanden av veterinärmedicinsk art åt utomstående. Sådana kan vara djurägare, veterinär eller försäkringsbolag. De uttalar sig också i civilrättsliga frågor, t.ex. vid tvister med handel med djur. Uttalande sker efter förfrågan, 28 och 30 §§. Förslag till ny veterinärlag finns ett förslag till ny veterinärlag, (Utkast till lov om veterinaerer och annan dyrehelsepersonell 2000). Förslaget förväntas läggas fram inför den norska . Norska Dyrevernloven, (1974, senast ändrad 1996), innehåller sedvanliga bestämmelser om omvårdnad och skötsel av djur i fångenskap. Djurskyddet innefattar en medborgerlig plikt att, själv eller genom att tillkalla veterinär, hjälpa ett djur som man finner sjukt, skadat eller hjälplöst, 6 §. Behandlingar som endast får utföras av veterinär m.m. I 7 § ges en beskrivning av vilka behandlingar som endast får utföras av veterinär, inklusive kirurgiska ingrepp. Det är således förbehållet veterinären att utföra sådan behandling eller ingrepp om det finns grund för att tro att djuret kan komma att lida. För det fall man kan förutse en svår smärta skall veterinären också bedöva djuret, helt eller delvis. Den som icke är veterinär har rätt att, utan bedövning, kastrera eller sterilisera rentjur eller gris som är maximalt en månad gammal. Paragrafen hänger samman med en förbudsparagraf, 13 §, mot vissa ingrepp nämligen: a)Kastrering av hund och fjäderfä. Veterinär har dock rätt att kastrera hund når serlege bruksgrunner gjer at det trengst; t.ex. blindhundar, narkotikahundar eller lavinhundar, b)Kupering av öron eller svans. Öronmärkning är dock tillåten så länge märkningen inte tar bort mer än en tredjedel av örat; c)Ringning av gristrynet i syfte att förhindra att djuret bökar i jorden. Undantag medges om det finns särskilda skäl; d)Avhorning. Undantag kan medges för tamren eller andra djur om de är yngre än ; e)Näbbklippning eller näbbränning; f)Kamklippning på fjäderfä samt g)Amputation av stämband på hund. Generellt gäller inte förbuden när ett ingrepp är motiverat av veterinärmedicinska skäl. I övrigt innefattar de allmänna förbuden mot ett förkastligt uppträdande mot djur, förutom olika former av misshandel, också förbud mot tvångsmatning, doping och sådan typ av dressyr som innebär att djuret får lida eller skräms, 8 §. Levande djur får inte användas i undervisning om det inte är nödvändigt med hänsyn till utbildningens art, 20 §. Djur får användas vid forskning endast efter särskilt tillstånd. Sådant kan ges om forskningen syftar till att fastställa vilken typ av sjukdom en människa eller ett djur lider av eller hur dylik sjukdom kan förebyggas eller utrotas. Vidare kan tillstånd ges för forskning, tillverkning eller utprovande av medicin etc. att brukas på människa, djur eller växter, 21 §. I varje veterinärdistrikt skall finnas en eller flera djurskyddsnämnder. utses av fylkesmannen, dvs. landshövdingen, för en period av . Varje nämnd har tre ledamöter. Distrikts- veterinären är ansvarig för sekretariatfunktionen. Han eller hon är inte ledamot av nämnden och har inte rösträtt men däremot mötesplikt. Ledamöterna i djurskyddsnämnden skall ha praktisk erfarenhet av husdjursskötsel och djurhållning samt ha kunskap om och intresse för djur, 23 §. Det åligger djurskyddsnämnden att hålla sig orienterad om djurhållningen i distriktet samt att göra oanmälda inspektioner. Om djurskyddsnämnden har anledning att tro att djur som hålls i fångenskap lider skall den genast undersöka situationen. Om nämnden finner grund för det kan den pålägga djurägaren, eller den under vars vård djuren står, pålaga (pålegg) Om ingen bättring sker kan djurskyddsnämnden föra saken vidare till polisen, 24 §. Om det är nödvändigt kan djurskyddsnämnden bestämma att djuret tillfälligt skall omhändertas eller på annat sätt se till att djuret får erforderlig omsorg. Om det skulle innebära onödigt lidande att leva vidare kan distriktsveterinären besluta om avlivning, 24 a och b §. För brott mot djurskyddslagen kan dömas till böter eller fängelse . Upprepade brott kan leda till högst fängelse, 31 §. Den som på ett särskilt grovt sätt eller vid upprepade tillfällen brutit mot reglerna i djurskyddslagen kan fråndömas rätten att äga, ha, bruka, handla med eller slakta djur, liksom rätten till jakt och fångst, tillfälligt eller , 32 §. Under studiebesöket i besökte utredaren veterinär- högskola, lantbruksdepartementet samt en smådjursklinik som samarbetade med kiropraktor och homeopat. Nedan redogörs för de uppgifter i form av samlad information och intryck som utredaren erhöll beträffande förekomsten och omfattningen av samt inställningen till s.k. alternativmedicinska behandlingsmetoder. Den norska veterinären är fri att utöva akupunktur. Veterinär- högskolans fördjupningskurs omfattar endast och innefattar dessutom också kiropraktik, homeopati och örtmedicin. Ytterligare utbildning torde behövas. Viss behandling med akupunktur accepteras av majoriteten av veterinärer som en del av skolmedicinen. Det gäller t.ex. vid smärtbehandling. Representanter för norska har uppgivit att eleverna undervisas i att akupunktur ger bra resultat på muskel- och skelettproblem, förkalkning, stelhet och smärtlindring. pågår vid ett forskningsprojekt konstruerat i enlighet med gängse normer för att kunna leda till doktorsgrad. Försöket avser smärtbehandling av höftledsdysplasi på hund med akupunktur och guldimplantat. Representanter för norska har uppgivit att intresset för homeopati har ökat kraftigt i , främst bland mjölkbönderna och speciellt vid de ekologiska jordbruken. Inom grundutbildning ges, , en halvdags orienteringskurs i alternativmedicinska behandlingsmetoder i vilken homeopati innefattas. Därutöver erbjuds en åtta veckors fördjup- ningskurs där samma ämnen ingår. I övrigt finns det på nationell basis endast utbildning för humanhomeopater, t.ex. Skandinaviska och Norsk Akademi för Naturmedicin. Vid anser man att den allvarligaste risken med homeopatisk behandling är om behandlingen inte fungerar och/eller om djurägaren väntar för länge med att söka traditionell veterinärhjälp. En specifik risk finns för felbehandlingar när humanhomeopater behandlar djur utan att ha en kompletterande utbildning för djur. Även om organen i människa och djur reagerar lika på de homeopatiska preparaten, uppvisar djur helt andra symtom och påverkas av en helt annan miljö än en människa. Ett exempel är de sjukdomar som är specifikt relaterade till djurets roll som produktionsdjur och dess speciella miljö. Ett annat exempel på potentiella risker är att en person utan kunskap om djur inte förstår när situationen är sådan att en veterinär skall tillkallas. pågår vid ett forskningsprojekt utformat enligt de gängse normer som berättigar till doktorsgrad. Försöket rör homeopatisk behandling av infektionssjukdomar hos produktionsdjur och leds av veterinär i samarbete med homeopat. Arbetet beräknas vara klart . Det finns ingen begränsning i för veterinärer att utöva alternativmedicinska behandlingsmetoder, så länge behandlingen kan anses försvarlig, se avsnitt 5.2.2. Inte oväntat är inställningen från de norska veterinärerna skiftande. Representanter för har uppgivit att de norska veterinärerna kan delas in i två grupper där den ena gruppen efterfrågar vetenskapliga studier som visar att behandlingsmetoden har effekt. Den andra gruppen kan tänka sig att tillämpa metoder som visat sig ha effekt vid kliniska försök. Mest accepterad i gruppen alternativmedicinska behandlingsmetoder är behandlingar med akupunktur för vissa symtom. särskilt svårt kapitel eftersom det finns mycket få studier som dokumenterar effekten av behandlingen. har en befolkning på 10 miljoner personer, fördelade , dvs ungefär 325 personer per km2. På denna yta fördelar sig också drygt 3 miljoner nötkreatur varav drygt 600 000 mjölkkor, 25 000 hästar, 43 miljoner höns, 120 000 får, ca 10 000 getter1 samt sju miljoner grisar. Belgarna hyser därutöver drygt en miljon hundar samt 1,5 miljon katter. Till sitt förfogande har ovanstående djur och djurägare 4 800 veterinärer. Av dessa är 3 500 privatpraktiserande, varav 2 000 arbetar med smådjur och de övriga 1 500 med livsmedels- producerande djur. Veterinärerna har genomgått en grundutbildning , vilken ger dem veterinärlegitimation. Därefter följer en specialisttid inom forskning, djurproduktion eller livsmedelshygien. Annan specialistutbildning, t.ex. inom kirurgi, som är officiellt erkänd, ges inte i , men vissa utländska examina accepteras. Den belgiske veterinären är enligt veterinärlagen fri att använda de behandlingsmetoder han eller hon finner adekvata, med reservation för att han eller hon följer för veterinärverksamhet aktuella lagar och reglementen. De flesta alternativmedicinska behandlingsformer förekommer i liten omfattning. Det förekommer ingen statligt sanktionerad undervisning eller forskning i alternativmedicinska behandlingsmetoder. Vad beträffar homeopati tillhandahålls utbildning i detsamma vid fem privata utbildningsinstitut och behandlingsformen utövas i viss utsträckning vid behandling av sällskapsdjur. Det finns inga officiella siffror på förekomsten av alternativ- medicinska behandlingsmetoder. Beträffande inställningen ute på fältet gav samtal med belgiska veterinärer utredningen närmast intrycket att intresset är förhållandevis svalt, med undantag för de veterinärer som utövar homeopati. Behandling med alternativmedicinska behandlings- metoder ges generellt ingen större uppmärksamhet. Djurskyddslagen omnämner inte alternativmedicinska behandlings- metoder. Ett kirurgiskt ingrepp utgör veterinärmedicin varför utövandet av akupunktur torde vara förbehållet veterinär. Den belgiska veterinärlagen, sur lexercise de la médecine vétérinaire är . Lagen inleds med en definitionskatalog. Av intresse är Art 1 p. 4, definition av veterinär behandling: att ge preventiva eller läkande medel [...] efter undersökning på plats och efter fastställande av en diagnos. I Art 2 beskrivs veterinärens övergripande mål: att bedöma, upprätthålla, modifiera eller återställa djurets anatomiska konstruktion eller fysiska funktioner. Vidare är det veterinärens uppgift att bedöma om ett djur, efter slakt eller efter jakt, är tjänligt som föda. Veterinärens uppgifter beskrivs därefter mer detaljerat i Art 3 1 §: a)att undersöka hälsotillståndet hos ett djur i syfte att fastställa en diagnos och, för det fall det finns behov, ställa ut ett intyg därom; b)att upptäcka sjukdomar hos djur; c)att fastställa diagnos, vilket innefattar sökandet efter orsaken till en störning i den anatomiska strukturen eller den fysiologiska funktionen; d)att fastställa och genomföra behandling; e)att föreskriva mediciner; f)att utföra kirurgiska och dentala ingrepp; g)att utföra ante mortem och post mortem undersökningar; h)att utföra obduktioner; i)att utföra embryoöverföringar; j)att utföra avlivning. I Art. 3, 2 § 1 p. och Art. 4 görs gränsdragningen mellan veterinärens befogenheter kontra forskarens och lekmannens. Inledningsvis slås fast att endast den som är veterinär får utöva veterinärmedicin. betonas att djurförsök under inga omständigheter inkluderas i gängse veterinärmedicin, utan kräver särskilt tillstånd. Ett ordinarie omhändertagande av ett djur, inklusive en yttre undersökning för att avslöja ett patologiskt tillstånd, räknas dock inte som en specifik veterinär handling. Avslutningsvis bör, för utredningens intresse, nämnas Art. 14 vari det anges att veterinären har ett fritt val vad avser medel för fastställande av diagnos eller behandling, inom ramen för gällande lagar och förordningar. motsvarighet till vår djurskyddslag trädde 1986, relative à la protection et au bien-etre des animaux. Lagen omfattar alla djur: jordbruks,- sällskaps,- och försöksdjur. Den beskriver praktiska förfaranden för upphittade djur, djurskyddsbestämmelser vid slakt och då djur används vid experiment, allmänna djurskyddsbestämmelser för djur i fångenskap och under transport etc. samt påföljdsregler för brott mot dessa. Vad avser utredningen är kapitel 7 av intresse. Det reglerar kirurgiska ingrepp och däri slås fast att dessa endast får utföras av veterinärmedicinska skäl, för att förhindra sjukdomsspridning eller som ett medel att begränsa reproduktionen. Kirurgiska ingrepp måste föregås av bedövning, om inte motsvarande ingrepp görs på människa utan bedövning eller det av veterinärmedicinska skäl inte är genomförbart. För att behandla djurskyddsfrågor har instiftat ett Djurskyddsråd, kapitel 9. Det är sammansatt av represen- tanter för nationella såväl som regionala djurskyddsorganisationer, representanter för vetenskaplig forskning samt djuruppfödare. Rådet har till uppgift att studera de djurskyddsfrågor som är aktuella. Det ger råd till Jordbruksministern och har frihet att lämna förslag i djurskyddsfrågor. Såvitt framgår av lagtexten är det inte ett klagoforum för allmänheten eller veterinärer. Klagomål från allmänheten kan däremot framställas hos som också lyder under . Om detta stadgas dock särskilt. Veterinärernas, med fleras befogenheter vid misstanke om djurplågeri eller annat missförhållande regleras i kapitel 11. Brott mot reglerna i lagen kan alltså undersökas och bekräftas av ett flertal myndigheter och personer; den ordinarie polisen; åklagarmyndigheten; gendarmeriet, landsbygdspolisen, veterinärinspektörerna, gränsveteri- närerna, veterinärtjänstemän vid samt till knutna veterinärer. Dessa har rätt att skaffa sig alla upplysningar och dokument som krävs för att utföra sitt arbete. Efter godkännande av lokal domare har de också rätt att få fritt tillträde till transportmedel, markområden eller lokaler där levande djur hålls fångna. Påföljderna anges, utöver de som kan bli aktuella enligt belgiska , till mellan en och tre månaders fängelse och böter. Under studiebesöket i besökte utredaren jordbruks,- respektive hälsodepartementet, , en homeopatiskola för bl.a. veterinärer samt två ekologiska jordbruk. Nedan redogörs för de uppgifter i form av samlad information och intryck som utredaren erhöll beträffande förekomsten och omfattningen av samt inställningen till s.k. alternativmedicinska behandlingsmetoder. Den belgiske veterinären är, så som framgår av veterinärlagens Art. 14, fri att använda vilken behandlingsmetod han eller hon så önskar på eget ansvar. Således har denne också rätt att utöva akupunktur. I tillhandahålls ingen utbildning i detsamma. Den får sökas utomlands. För att beteckna sig själv som specialist i akupunktur måste den utbildning veterinären valt ge en examen som godkänds av College i . Det gäller för övrigt alla specialist- utbildningar. Vad avser omfattningen av akupunktur finns det inga officiella siffror. På förfrågan har företrädare för jordbruks- respektive hälsodepartementet uppgivit att det inte finns ett sådant intresse bland belgiska veterinärer och inte heller en efterfrågan från djurägarna. Veterinärer på fältet har uppgivit att sällskapsdjur behandlas med akupunktur i viss utsträckning. Från jordbruks- och hälsodepartementet har uppgivits att deras uppfattning är att de flesta veterinärer inte tror på homeopatpreparaten och att det inte heller skulle vara särskilt frekvent förekommande bland jordbrukarna. Det förekommer, såvitt departementen känner till, ingen forskning avseende alternativmedicinska behandlingsmetoder. I samtal med veterinärer, tillika företrädare för ett privat utbildningsinstitut framkom Skolan utbildar veterinärer, tandläkare, läkare och apotekare i homeopati. Utbildningen bedrivs på deltid om totalt och löper av – av baskunskaper och av fördjupning i Repertoriet2 med praktiska moment. Cirka 100 personer utbildas. Totalt finns det fem liknande skolor i . Vad avser klimatet för att utöva alternativmedicinska behandlings- metoder i ansåg företrädarna för det privata utbildnings- institutet att veterinärer hade en större frihet jämfört med human- doktorerna. Det var många sällskapsdjurägare som efterfrågade behandling med homeopatpreparat. De flesta veterinärerna använder sig av de komplexa homeopatpreparaten då de verkar mer som ett traditionellt läkemedel. Det finns en sammanslutning – The Homeopathy– av veterinärer som använder de komplexa medlen3 och som arrangerar kurser för sina medlemmar. Företrädarna för skolan ansåg att fördelarna med homeopatiska preparat främst låg i att det var mindre farligt och hade mindre bieffekter än allopatiska läkemedel. Behandlingen blev mindre problematisk för de djur som också medicinerade för andra sjukdomar, t.ex. lever- eller njurproblem. Riskerna ansågs inte vara så stora om de homeopatiska preparaten användes på rätt sätt. Däremot om preparatet gavs för många dagar i sträck kunde denna överdosering framkalla den sjukdom som preparatet skulle bota. Det ansågs vidare att det bör vara en veterinär som ställer diagnos. De var positiva till att jordbrukare använde homeopatiska preparat, men då i samarbete med veterinär. , uppgav de, finns det tyvärr en stor svart marknad för antibiotika som jordbrukare köper och ger djuren efter eget godtycke.