sou · GPB347d3 · 2002-01-01 00:00:00 — RFV lever måhända kvar i FÖD-tiden, där möjlighet fanns till ändringsdispens. RFV blir dock bättre och bättre. Det händer emellertid att RFV för upp onödiga frågor. I princip är det rättsfrågan som styr ett beslut att meddela dispens och det saknar därför betydelse vem som är klagande. Inom Regerings- rätten är man dock lyhörd för RFV:s behov av vägledning. Socialför- säkringsmål är inga förtursmål men de 21 föredragandena av socialför- säkringsmål har informerats om att det är viktigt att de får fram de mål där RFV klagar till prövning och inte låter dem ligga i balans. Det saknar betydelse om prejudikatfrågan avser en processuell be- stämmelse eller den materiella tillämpningen av en rättsregel. Det är dock ofta lättare att identifiera processuella rättsfrågor. Det är inte svårare att urskilja rättsfrågor inom socialförsäkringsom- rådet än inom andra rättsområden. Frågor inom socialförsäkringen ut- gör ordinär förvaltningsjuridik, med få undantag. Det svåra är inte att finna rättsfrågor utan lämpliga mål att applicera dem på. överskuggas rättsfrågan av ovidkommande omständigheter. Även om det bara undantagsvis krävs full bevisning i förvaltningsprocessen, kan bevisfrågor komma att skymma rättsfrågan. Det kan t.ex. avse om det medicinska underlaget eller andra omständigheter visar att den försäk- rade är sjuk eller inte. Det råder delade meningar om Regeringsrätten kan pröva enbart rättsfrågan och därmed utgå från vad kammarrätt be- slutat i bevisfrågan. Prejudikat kan stoppas på grund av bevisvärde- ringsfrågor. Om ett mål hos Regeringsrätten omfattar en rättsfråga som FÖD ti- digare tagit ställning till, torde prövningstillstånd meddelas om det kan bli aktuellt att gå ifrån FÖD:s ståndpunkt. 3De svar som lämnats under fråga 2 gäller oavsett vilken förmån som avses. På förtidspensionsområdet har det hänt att prejudikatdispens inte har meddelats (på RFV:s klagan) eftersom lagstiftningen ändrats och frågan därför blivit inaktuell. 4Några resursmässiga avvägningar görs inte. En effekt av att FÖD lades ned torde dock vara att färre socialförsäkringsmål prövas av högsta instans, eftersom dessa i Regeringsrätten har att konkurrera med frågor på andra rättsområden. 5Regeringsrätten har inte haft kontakt med RFV eller annan för att diskutera urvalet av prejudikatfrågor. Detta bör ske i det enskilda målet och inte efter ett på förhand bestämt mönster. Det påtalas att kammarrätterna borde meddela prövningstillstånd i fler mål än som sker. Även om det i de flesta fall rör sig om ändrings- dispens förekommer det att även prejudikatdispens borde meddelas. Utan att prövningstillstånd meddelats får Regeringsrätten svårare att urskilja prejudikatfrågan. 6Svar på denna fråga kan erhållas genom Regeringsrättens statistik. 7Regering och riksdag har aldrig direkt framställt önskemål om för- bättrad praxis. En annan sak är att lagstiftaren i förarbeten uttalat att precisering av tillämpningen i en viss fråga får lösas genom praxis. 8Det är naturligt att man oftare tar upp frågor på ett område med ny lagstiftning. samlar man ihop flera mål i samma fråga och dispens meddelas för vissa mål för att på så sätt skapa prejudikat. På socialförsäkringsområdet är det dock ett problem att en ny lagstift- ning rörande viss fråga ändras innan Regeringsrätten hunnit pröva frå- gan. Den snabba lagstiftningstakten är en förklaring till bristande prax- is. Den långa omloppstiden i Regeringsrätten är en annan. 9Att prövningstillstånd krävs i kammarrätt minskar möjligheterna till prejudikat på många sätt. Det innebär en klar fördröjning och ett stort ianspråkstagande av resurser. För att frågan över huvud taget skall komma under Regeringsrättens prövning måste Regeringsrätten först meddela prövningstillstånd, därefter meddela beslut om att kammarrätt skall ta upp målet till prövning. När – och om – kammarrättens beslut överklagas måste prövningstillstånd återigen meddelas av Regeringsrät- ten, för att ett eventuellt prejudikat skall komma till stånd. Detta tar och ett deltagande av många ledamöter. Ofta kan det i detta skede vara meningslöst att komma med ett prejudikat. Om kammarrät- ten inte har prövat frågan krävs vidare att klaganden och motparten inger ett utförligt och tydligt underlag för Regeringsrättens prövning. Om Regeringsrätten bara har en länsrättsdom som underlag kan det vara svårare att få dispens. Det kan i princip tänkas att prejudikatbildningen också skulle under- lättas om RFV inte behövde prövningstillstånd för att få sin talan prö- vad av kammarrätt. Frågeunderlag inför sammanträde med företrädare för Regeringsrätten Frågorna anknyter till det uppdrag beträffande praxisbildningen i för- tidspensionsärenden (inklusive sjukbidrag) som getts utredningen i tilläggsdirektiv (Dir. 2000:17). De syftar till att belysa om praxisbildningen fungerar tillfredsställande när det gäller (RFV:s) roll och om frågor förs fram till preju- dikatavgöranden i Regeringsrätten i tillräckligt hög grad. För att få en bakgrund till möjligheterna att få fram prejudikat i för- tidspensionsärenden har det synts lämpligt att först ställa några allmän- na frågor rörande praxisbildning i socialförsäkringsmål över huvud taget. 1Regeringsrätten har från Försäkringsöverdomstolen (FÖD) övertagit rollen som prejudikatsinstans i socialförsäkrings- mål. Har detta föranlett Regeringsrättens att göra några särskilda överväganden beträffande prejudikatdispens? Har fråga om plenum väckts med tanke på fall då en avdelning inom Regeringsrätten ifrågasätter att avvika från en rättsgrundsats eller lagtolkning som antagits av FÖD? 2Enligt 36 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) kan Regeringsrät- ten meddela prejudikatsdispens, om det är av vikt för ledningen av rättstillämpningen att talan prövas av Regeringsrätten. Vilken roll spelar härvid parternas sätt att föra sin talan? Krävs det att rättsfrågan är tydligt angiven av klaganden för att dispens Eller räcker det att Regeringsrätte ex officio uppmärk- sammar en sådan fråga? Görs det skillnad beroende på vem som är klagande, t.ex. om det är RFV, eller är det alltid rättsfrågans betydelse för rättstillämp- ningen som styr ett beslut att meddela dispens? Är det skillnad om prejudikatfrågan rör den materiella sidan av en ersättning eller om den avser enbart förfarandet i försäkringskas- san eller en underdomstol? Är det svårare att urskilja rättsfrågor på socialförsäkringsområ- det än på andra ämnesområden? Vilken betydelse tillmäts det förhållandet att det överklagade avgörandet strider mot praxis som utbildats av FÖD (jfr det tidigare systemet med ändringsdispens)? 3Gäller svaren på frågorna under 2 oavsett vilken stödform inom socialförsäkringen som saken gäller, dvs. även förtidspensionsären- den? 4Gör Regeringsrätten resursmässiga avvägningar beträffande möjlig- heter att meddela prejudikatsdispens på olika ämnesområden? Om sådana avvägningar görs, kan det få betydelse för exempelvis prejudikatbildningen i förtidspensionsärenden? 5Har Regeringsrätten haft någon kontakt med RFV eller någon un- derinstans angående urvalet av prejudikatfrågor på socialförsäk- ringsområdet? Om så har skett, vad har kontakten gett för resultat? Om så inte har skett, vad har anledningen härtill varit? 6Har det visat sig någon skillnad i frekvensen av pröv- ningstillstånd på olika ämnesområden? Om så är fallet, har det att göra med visst områdes dominerande ställning, t.ex. skatteområdet, eller har det annan orsak? 7Har det förekommit att regeringen eller framfört önske- mål om förbättrad prejudikatbildning på visst ämnesområde? Vilken inställning har Regeringsrätten i så fall haft till sådana önskemål? 8Som ett skäl för prejudikatsdispens brukar anföras att vägledande avgöranden behövs för tillämpning av ny lagstiftning. Har sådana överväganden gjorts inom Regeringsrätten när det gäller lagstiftning på förtidspensionsområdet? 9Har ordningen med krav på prövningstillstånd i kammarrätt inverkat på Regeringsrättens möjligheter att meddela vägledande avgöranden i socialförsäkringsmål? med för högt be- 20 kap. 10 a § AFL de utan bifall. grunder, på grund Kravet på tre års för rätt till folkpen- sion i form av för- 5 kap. 1 § AFL social trygghet (den 13 kap. 1 § och 16 kap. 1 § AFL. nedsatt på grund av 7 kap. 1 § AFL en nedsättning i den varför rätt till för- arbete bör i sådant 7 kap. 2-3 §§ AFL. 7 kap. 1-3 §§ AFL och 34 a § andra ändring av ett be- att ta upp frågan om ning av 20 kap. 10 a § AFL, sedan kap. 10 a § AFL. 16 kap. 7 § AFL? Kartläggning av nuvarande regeltillämpning Som ett led i kartläggningen av tillämpningen av nuvarande bestäm- melser besökte den särskilde utredaren och utredningens sekreterare ett antal försäkringskassor, nämligen kassorna i , , , och . Vid besö- ken fördes diskussioner med chefstjänstemän, föredragande, handläg- gare samt – i vissa fall – kassans jurist eller jurister. Kassorna tillhan- dahöll visst material rörande den praktiska tillämpningen av förfaran- dereglerna. Utöver besöken i kassorna sammanträffade den särskilde utredaren och utredningens sekreterare med domare i länsrätterna i och samt – – i Kammarrätten i . Sammanträffandena hade till syfte att få den praktiska tillämpningen av förfarandebestämmelserna – bl.a. 20 kap. 10 a § AFL – belyst samt att få upplysningar om eventuella tillämpningsproblem. Som diskus- sionsunderlag sände utredningen ut ett frågeformulär (se underbilaga). Frågorna var främst inriktade på verksamheten i försäkringskassorna, men användes ändå som grund även vid besöken i allmän förvaltnings- domstol. Försäkringskassorna redogjorde vid besöken inledningsvis allmänt för respektive kassas organisation och personalsammansättning. Det konstaterades generellt att personalens utbildningsnivå stämde överens med vad som gäller för landets kassor i övrigt, dvs. den formella utbildningsnivån är inte särskilt hög. i påpekade att det vid internutbildning kan vara svårt att få upp samtli- ga handläggare till samma nivå samt att det i kassan inte finns kulturen att gå till lagtext eller förarbeten för att lösa ett problem. Vidare framhöll Stockholmskassan att myndighetskulturen i kassan gradvis förändrats från att kassan närmast var en utbetalnings- anstalt till vad som gäller . På fråga om olika ärendetyper hos ställer olika krav på handläggningen svarade samtliga försäkringskassor att det för vissa beslut om pension kan vara motiverat med särregler med hänsyn till sambandet med beslut inom skatteförvaltningen. Även ärenden om underhållsstöd, som är flerpartsärenden, ansåg flera kassor ställa särskilda krav på handläggningen. Ytterligare ett regelkomplex som nämndes var preskriptionsbestämmelserna i lagen om arbetsskadeför- säkring. i framhöll att förmåner vid sjukdom och handikapp är av något annorlunda karaktär än ett rent ekonomiskt stöd. Vidare påpekades att arbetsskadeförsäkringen intar en särställning genom att bevisbördan där tydligare har lagts på den försäkrade. framhöll såväl flertalet försäkringskassor som länsrätten i och kammarrätten i att det är viktigt med enhetliga handläggningsregler. Stockholmskassan menade att det vore önskvärt med en förfarandelag, i vilken reglerna renodlades och sam- ordnades. Vikten av att lagstiftningen ställs upp på ett pedagogiskt sätt betonades. Länsrätten i var av samma uppfattning och menade att nuvarande lagstiftningsteknik med omfattande hänvisningar till bestämmelserna i lagen om allmän försäkring var tungrodd. Läns- rätten påpekade dock att avgränsningen av vad som är förfaranderegler inte är okomplicerad. På fråga om det – utöver tillämpningen av 20 kap. 10 a § AFL (se under B) – finns brister eller oklarheter i de handläggningsregler som gäller för socialförsäkringen, utöver bestämmelserna i förvaltningslagen, uppgav flertalet försäkringskassor att det är oklart om ett avvisningsbeslut enligt 20 § lagen (1993:737) om bostadsbidrag skall omprövas eller överklagas. Någon påpekade även att det i avsak- nad av motsvarande avvisningsbestämmelse beträffande bostadstillägg till pensionärer är oklart vad som skall göras om en enskild inte med- verkar vid en ansökan i sådana ärenden. Kammarrätten i menade att enhetliga tidsfrister är att föredra för samtliga fullföljder, såväl avvisningsbeslut som beslut i sak. Försäkringskassorna i och påpekade att det även var oklart om ett provisoriskt beslut enligt 20 kap. 2 a § AFL som delegerats av socialförsäkringsnämnd till tjänsteman skall omprövas eller överklagas. En möjlighet att från socialförsäkringsnämnd delegera rätten att fatta provisoriska beslut till tjänsteman i ärenden om assi- stansersättning efterlystes av några kassor. i uppmärksammade att när ärenden om underhållsstöd, som skickas automatiskt till kronofogdemyndigheten enligt vissa rutiner, har överlämnats kan oklarhet uppstå beträffande vem som skall pröva vad, kassan eller kronofogdemyndigheten. Stockholmskassan påpekade att om ett beslut om återkrav vinner laga kraft utan att överklagas är beslutet enligt nuvarande ordning inte exigibelt. Detta leder till att kassan måste skaffa sig en exekutionstitel genom att driva ett dispositivt tvistemål i tingsrätt, vilket i sin tur väcker frågor om möjligheten för att agera i proces- sen, exempelvis ingå förlikningar, med hänsyn till den skyldighet som finns att driva in återkraven enligt förordningen (1993:1138) om statliga fordringar. Om återkravsbeslutet överklagas till domstol blir det verkställbart direkt genom domen. Vidare är återkravsbeslut i underhållsstödsärenden genom en uttrycklig bestämmelse exigibla. i framförde vidare ett önskemål om att tidsfrister vid omprövning och överklagande borde räknas från det att beslutet meddelades och inte från tidpunkten för delfåendet. Nuva- rande ordning innebär ett extra utredningsmoment vid rättidsprövning- en. i påpekade även att reglerna om underrättelsers innehåll i ärenden om underhållsstöd (13–14 §§ lagen 1996:1030 om underhållsstöd) innebär att besluten blir synnerligen omfångsrika – minst sju sidor – och att detta kan upplevas som svårför- ståeligt bland de försäkrade. Frågan om negativ rättskraft inom socialförsäkringen aktualiserades och det framhölls av såväl länsrätterna som av i att det i viss mån är oklart i vilken utsträckning en ansökan kan avvisas under hänvisning till att frågan redan är avgjord. Samtliga försäkringskassor uppgav att så kallade över-disk-ärenden inte upplevdes som något problem samt att det inte fattades några muntliga beslut. Det påpekades att serviceskyldigheten ibland innebär att besked skall ges muntligt men att det om det skulle bli fel i dessa besked finns skadeståndsregler som kan kompensera eventuella felak- tigheter. Flertalet kassor framhöll dock att det i vissa fall kan finnas en risk att muntliga besked och preliminära uträkningar kan leda till att de försäkrade aldrig kommer in med en ansökan om en förmån, utan nöjer sig med beskedet. På fråga om det finns handläggningssvårigheter som beror på upp- delningen av beslutsbefogenheten mellan socialförsäkringsnämnd och tjänsteman uppmärksammade flertalet försäkringskassor den nämnda frågan om ett provisoriskt beslut i ett ärende där rätten till förmånen avgörs av socialförsäkringsnämnd men som efter delegation fattas av tjänsteman skall ses som ett beslut av nämnd eller ett tjänste- mannabeslut. Det påpekades av flera kassor (, och ) att målsättningen var att beräkningarna av en förmåns storlek skulle vara klara vid föredragningen i socialförsäkringsnämn- den, men att nämnden inte tog del av uträkningarna. Länsrätterna i och menade att det ofta är oklart vad prövar i ett avslagsbeslut, exempelvis hur långt prövningen sträcker sig i tiden. Problemet verkar enligt länsrätten i närmast vara en fråga om hur kassans beslut avfattas. Länsrätten i menade dock att det även kan ha att göra med uppdel- ningen av beslutskompetensen mellan tjänstemän och socialförsäk- ringsnämnd. Länsrätten i ifrågasatte vidare om det är motiverat att gradera omprövningsskyldigheten beroende på sammansättningen vid ur- sprungsbeslutet och därigenom ha olika fullföljdsregler för olika beslut. Länsrätten i var av samma uppfattning och förordade att även beslut av socialförsäkringsnämnd skulle omfattas av en obli- gatorisk omprövning. Länsrätten i menade även att det i arbetsskadeärenden finns en svårförståelig uppdelning av beslutskompetensen mellan tjäns- temän och socialförsäkringsnämnd (se 8 kap. 4 § LAF). Flertalet försäkringskassor uppgav att huvudorsaken till de hand- läggningsbrister som förekommer och som bl.a. JO har påtalat är arbetsbelastning och stress. i uppmärksammade även att den något tudelade rollen av dels myndighetsperson, dels stödjande och samord- nande kan leda till brister i kommunicering, dokumentation m.m. Stockholmskassan framhöll att det även kan bero på att myndighets- kulturen att fungera som en utbetalningsanstalt lever kvar trots att förhållandena nu har ändrats. Kassans personal uppfattar sig inte heller alltid som en förvaltningsmyndighet. Kassan i menade att anledningen till den ökade kritiken främst var att förvaltningslagen anses ligga utanför den egentliga verksamheten. Kassan har för att tydliggöra lagens roll tagit fram en egen modell för dokumentation. En annan orsak kunde enligt Västerbottenkassan vara att missnöje bland allmänheten med de materiella försämringarna i försäkringen även leder till anmälningar av handläggningen. Vidare påpekades att de anställda i kassorna har en tendens att identifiera sig snarare med den försäkrade än med regelsystemet samt att samspelet mellan den försäk- rade och handläggaren ibland kan leda till att myndighetsrollen försva- gas. Ingen påtalade några felaktigheter i det nuvarande regelverket som orsak till JO-kritiken. Emellertid framhöll såväl försäkringskassorna i och som länsrätten i en tät lagstiftnings- takt med i vissa fall mer eller mindre undermåliga produkter som en orsak till kritiken. Länsrätten i menade även att utbildningsnivån i försäkrings- kassorna kunde vara en orsak till kritiken. Länsrätten i påpekade att många beslut är så dåligt avfattade att det är möjligt att klagomål kommer in av det skälet. Kammarrätten i framhöll att den decentralisering som genomförts hos har lett till att kompetensen försämrats. Det påpekades även att kvaliteten på handläggning och beslut sett över tiden har blivit sämre. Länsrätten i instämde i att decentraliseringen inneburit svårigheter att upprätthålla kompetensen på vissa ställen. BReglerna för omprövning och ändring i lagen om allmän försäkring Utredningen efterhörde först hur vanligt förekommande beslut enligt 20 kap. 10 a § AFL är i försäkringskassorna, om ärendena främst beror på kassans eget initiativ eller på begäran om ändring av enskild samt i vilken utsträckning prövningen leder till ändring av ursprungsbeslutet. Eftersom inte någon av de tillfrågade kassorna förde någon samlad statistik över sådana ärenden kunde emellertid frågorna inte besvaras. På fråga hur kravet på uppenbarhet i 20 kap. 10 a § AFL tillämpas menade försäkringskassorna i och att uppen- barhetsrekvisitet möjligen tillämpas vidsträckt, särskilt när den enskil- de påtalar felaktigheter, vilket ofta sker per telefon. Västerbottenskas- san var av åsikten att vid den prövning som genomförs i samband med överklagandet är man mer återhållsam med att tillämpa bestämmelsen. Stockholmskassan var av liknande åsikt och menade att uppenbarhets- rekvisitet upprätthölls i ärenden som ändrades till den enskildes nack- del och att bestämmelsen där också fyller en funktion på det sättet att det krävs mer för att t.ex. dra in en förmån än vad som krävdes för ett beviljande från första början. Stockholmskassan framförde synpunkten att om ett avslagsbeslut ändå inte omfattas av rättskraft och en ny prövning kan fås till stånd genom en ny ansökan, finns det ingen anledning att begränsa möjligheterna till omprövning. Hos i rådde delvis delade meningar om uppenbarhetskriteriet var lätt eller besvärligt att tillämpa. Försäkrings- kassan i menade att tillämpningen av bestämmelsen var restriktiv samt att rekvisitet var lätt att tillämpa. Det påpekades att om ordet uppenbar skulle utmönstras som en förutsättning för ändring, kunde detta innebära ett ökat krav på ex-officioprövningar från kassans sida. Å andra sidan framfördes synpunkten att om det var fel på ett beslut fanns det inte någon anledning att på formell grund låta bli att åtgärda detta fel redan i kassan. Enligt kammarrätten i och länsrätten i har uppenbarhetsrekvisitet tillämpats skiftande i högsta instans, från en för den enskilde relativt generös tillämpning i FÖD till en mer restriktiv i Regeringsrätten. På fråga hur skillnaden mellan en prövning enligt 20 kap. 10 a § AFL och en begäran om omprövning enligt 20 kap. 10 § AFL uppfattas i praktiken påpekade försäkringskassorna i och att en prövning enligt 20 kap. 10 § AFL är mer fullständig prövning än en prövning enligt 20 kap. 10 a § AFL. Skånekassan handlade även samtliga omprövningsärenden på centralkontoret medan ändringsbeslut meddelades av vissa utsedda handläggare på lokalkontoren. I övrigt föranledde frågan inga ytterligare kommentarer från kassorna. Enligt kammarrättens uppfattning har ibland svårigheter att se när 20 kap. 10 § AFL respektive 20 kap. 10 a § AFL skall tillämpas. C Handläggning med stöd av ADB Avslutningsvis efterfrågade utredningen vilka särskilda handläggnings- svårigheter som finns för beslut som handläggs med olika former av ADB-stöd beträffande kommunikation, avfattning av beslut, dokumen- tation av beslut och underrättelse om beslut. Flertalet försäkringskassor påpekade att det finns brister i handlägg- ningsstödet, exempelvis att vissa fält i formulären är för små för att man skall kunna fylla i en tillräckligt omfattande motivering samt att det ibland inte går att se när ett beslut har skickats ut till den försäkra- de, vilket kan få betydelse för beräkningen av tidsfrister. i framhöll även att många enskilda har svårt att uppfatta beslutens innehåll. Exempelvis är det för bostads- bidrag svårt att förstå hur beräkningarna har gått till. Det får enligt kassan vidare anses vara ett anständighetskrav att det går att utläsa vem som är beslutsfattare och det skulle även kunna behövas någon ansva- rig för automatiska beslut. Även i menade att det sett ur medborgarens perspektiv borde vara självklart att det på beslutet står vem som fattat beslutet eller i vart fall vart den enskilde kan vända sig. Diskussions- och frågeunderlag inför sammanträffande med de allmänna försäkringskassorna 1.Ställer olika ärendetyper hos olika krav på handläggningen, d.v.s. finns det skillnader i förmånernas karaktär som motiverar särskilda förfaranderegler? Bör t.ex. de olika om- prövningsreglerna i 20 kap. 10 och 10 a §§ jämförda med 13 kap. 9– 16 §§ LIP av det skälet stå kvar? 2.Finns det enligt er mening brister eller oklarheter i nuvarande hand- läggningsregler (dvs. närmast reglerna utanför förvaltningslagen)? Kan ni exemplifiera någon sådan brist eller oklarhet avseende några andra regler än de som nämnts under A1 (jfr vidare under B2)? Finns det några särskilda problem med s.k. över-disk-ärenden eller andra typer av muntliga besked? 3.Finns det handläggningssvårigheter som beror på uppdelningen av beslutsbefogenheten mellan socialförsäkringsnämnd och av tjäns- teman? Exempel: handläggningstiden, delegation och beslutsmeddelan- 4.Justitieombudsmannen har riktat ökad kritik mot försäkringskassor- nas handläggning av ärenden och antalet JO- anmälningar ökar mer inom socialförsäkringsområdet än inom andra områden. Vad anser ni vara huvudorsaken till de påtalade bristerna i handläggningen? B.Reglerna för omprövning och ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring 1.Hur vanligt förekommande är beslut enligt 20 kap. 10 a § AFL? Beror ärendena främst på eget initiativ eller på begäran om ändring av enskild? I hur stor del av ärendena enligt 20 kap. 10 a § ändras besluten? 2.Hur tillämpas 20 kap. 10 a § AFL i fråga om kravet på uppenbarhet (jfr 27 § förvaltningslagen)?