sou · GPB347d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Även om åldern hade en stor betydelse fick den inte bli ensamt avgörande. I propositionen (se a. prop. s. 60) angavs följande två typfall. En äldre förvärvsarbetande som inte orkar det arbete han har samt en person som på grund av företagsnedläggelse eller liknande orsak förlorat sitt arbete, vilket han kunnat sköta trots ett viss medi- cinskt handikapp, och som inte kunnat få ett nytt arbete av liknande slag. betonade departementschefen att reglerna inte fick till- lämpas så att man uteslöt eller försämrade möjligheterna för de äldre att fortsätta arbeta fram till ålderspensioneringen. Försäkringsdomstolen refererade tio rättsfall om hur reglerna skulle tillämpas (se 1971 nr 37 I–X) och även ett 1972 (se referatsamlingen 1972 nr 10). Av de försäkrade var sex kvinnor och fem män, samtliga . De flesta led av mer eller mindre utpräglade ålderskrämpor. Det är svårt att av rättsfallen dra några generella slutsatser om hur bestämmelserna skulle tillämpas. Försäkringsdomstolen gav ingen motivering till sina beslut. Vad som varit avgörande framgår därför främst indirekt genom studium av omständigheterna i de enskilda målen. Det förekom skilj- aktig mening i fem av fallen. I dessa fall redovisas de skiljaktiga leda- möternas motiv för sina ställningstaganden. 1972:55 (s. 10) angavs att genom införandet av äldrereglerna ökade antalet nybeviljade förtidspensioner . Detta gällde främst personer i åldern 63–, en grupp som de nya reglerna också främst riktades mot. Den medicinska faktorn hade fått minskad betydelse, medan de arbetsmarknadsmässiga fakto- rerna fått en alltmer framträdande roll. Vissa av de äldre personerna hade friställts från sitt arbete, på grund av exempelvis företagsnedläg- gelse, utan att någon nedsättning av den fysiska eller psykiska presta- tionsförmågan förelåg. Många av dem hade också blivit utskrivna från arbetslöshetskassan varefter den försäkrade kunde kom- ma att stå utan försörjning. En sådan arbetslös person kunde sägas ha definitivt lämnat arbetslivet. I en sådan situation kunde, från den en- 208 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension skildes synpunkt, bedömningen huruvida kraven för förtidspension var uppfyllda eller inte rentav te sig slumpartad. För att komma till rätta med nämnda problem skulle äldre arbetslö- sa, utförsäkrade, genom en förändring i rätten till förtidspension enligt 7 kap. 1 § AFL (se prop. 1972:55) jämställas med dem som var berättigade till förtidspension, om den försäkrade var varaktigt arbets- lös. Härigenom öppnades möjligheten att för denna grupp (äldre arbets- lösa) bevilja förtidspension på enbart arbetsmarknadsmässiga grunder. Den enskildas hälsotillstånd skulle i princip sakna betydelse. Det an- gavs att arbetslöshetsbegreppet skulle vara detsamma som begagnades i arbetslöshetsförsäkringen (a. prop. s. 16). Den vidgade rätten för äldre personer att erhålla förtidspension av arbetsmarknadsskäl som infördes hade tagit sikte på själva be- dömningen av i vad mån arbetsförmågan var nedsatt och reglerades därför i 7 kap. 3 § AFL. lagstiftning innebar vidgade möjlig- heter för äldre personer att beviljas förtidspension på grund av arbets- löshet och reglerades därför i 7 kap. 1 § AFL, som reglerar själva rätten till förtidspension. Några klara riktlinjer för tillämpningen av äldrereglerna lämnades varken genom lagstiftning eller den . Viss ledning går dock att finna i ett rättsfall från Försäkringsdomstolen (se Försäkrings- domstolens referatsamling 1973 nr 21). RFV:s majoritet ansåg att som krav för tillämpningen av den nya bestämmelsen skulle gälla att de försäkrade antingen hade blivit utförsäkrade från arbetslöshetskassa eller uppburit omställningsbidrag . Bestämmelsen kunde därför tillämpas även för försäkrade under . Tre ledamöter var dock skiljaktiga vad avser motiveringen och ansåg att riktlinjen skulle gälla såväl som lagstiftning men att man i vissa fall kunde gå ned till omkring . Försäkringsdomstolen slog fast att det inte stadgades någon nedre åldersgräns för tillämpning- en av 7 kap. 1 § AFL i annan mån än som följer av bestämmelserna om rätt till arbetslöshetsunderstöd. Även i Försäkringsdomstolen förekom en avvikande mening såvitt avsåg motiveringen. Några ledamöter ansåg att det skulle gälla en fast 60–årsgräns vid tillämpningen av lagstiftning. Först genom en reform av äldrereglerna, såvitt avsåg rätten för äldre arbetslösa att erhålla förtidspension (7 kap. 1 § AFL) (prop. 1973:46, bet. SfU 1973:21, rskr. 1973:197), föreskrevs mer i detalj när äldrereglerna skulle äga tillämplighet. Förändringen var att det i lagtext fastslogs att de som omfattas av reglerna för arbetslösa skulle vara de som hade fyllt . Orsaken till detta var att föränd- ringar skett även inom arbetslöshetsförsäkringen och för rätten till om- ställningsbidrag. Därutöver specificerades hur många dagar som arbets- Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 209 löshetsunderstöd skulle ha utgetts för att förtidspension skulle bli aktu- ellt. uttalade alltså departementschefen att äldrereglerna just tog sikte på personer (se prop. 1973:46 s. 114). Detta skall ses mot att när äldrereglerna infördes angavs vara ett riktmärke. Emellertid är det troligt att 60–årsgränsen infördes som en början till den senare sänkta åldersgränsen för ålderspension vid pen- sionsreform, då den allmänna pensionsåldern sänktes från till (prop. 1974:129, bet SfU 1974:32, rskr. Rätten till förtidspension av arbetsmarknadsskäl enligt 7 kap. 1 § AFL avskaffades (prop. 1989/90:62, bet. 1989/90:SfU12, rskr. 1998/90:185). Orsaken synes främst ha varit att denna rätt innebar en press på de äldre arbetstagarna att lämna sin an- ställning och att arbetsgivarna därigenom kunde kringgå turord- ningsreglerna. Vidare angavs att det inte kunde vara rimligt att social- försäkringen skulle bekosta företagens omstruktureringar och rationali- seringar. Även om förtidspension inte längre skulle beviljas uteslutande på grund av arbetslöshet skulle arbetsmarknadsmässiga skäl alltjämt kun- na beaktas vid bedömningen av rätten till förtidspension (prop. 1989/90:62 s. 52). Detta skulle ske genom att hänsyn togs härtill vid den samlade bedömningen huruvida arbetsförmågan var nedsatt enligt 7 kap. 3 § AFL och då inte minst vad gällde äldre försäkrade. Någon närmare vägledning till tillämparna i detta avseende lämnades inte. Inte heller angavs när en person var att betrakta som äldre. Om de riktlin- jer som lämnades i förarbetena till lagstiftning – – allt- jämt gällde klargjordes inte. I samband med att bestämmelser om rehabilitering och rehabiliter- ingsersättning infördes i ett nytt kapitel (kap. 22) i lagen om allmän försäkring förtydligades bestämmelserna i 7 kap. 3 § AFL på så sätt att vid bedömningen av om arbetsförmågan var nedsatt skulle arbetsmark- nadsskäl beaktas för äldre personer som fyllt (prop. 1990/91:141, bet. 1990/91:SfU16, rskr. 1999/91:303). Ändringen gjordes därför att bestämmelsen tidigare tillämpats även på personer som var och att tillämpningen inte var enhetlig mellan försäkringskassorna samt att kassorna i den praktiska tillämpningen inte klart skilde mellan de s.k. äldrefallen och huvudregeln. Genom att precisera den nedre åldersgränsen för den mildare förtidspensionsbedömningen skulle en enhetligare tillämpning mellan kassorna komma till stånd. Förändringarna av reglerna om villkoren för rätt till förtidspension över tiden kan sammanfattas enligt följande. Först infördes äldrereg- lerna 1970 varvid bedömningen enligt 7 kap. 3 § AFL om arbetsförmå- gan var nedsatt skulle vara mildare för äldre personer. 210 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension gräns fastslogs inte men angavs som riktmärke. Därefter infördes bestämmelsen i 7 kap. 1 § AFL innebärande att enbart arbetslös- het för äldre personer skulle kunna berättiga till förtidspension. I detta avseende gällde bestämmelsen själva rätten till förtidspension och inte bedömningen av arbetsförmågan. Inte heller här angavs någon ålders- gräns. fastställdes att den nedre åldersgränsen enligt 7 kap. 1 § AFL för rätt till förtidspension på grund av arbetslöshet skulle vara . När man sedan avskaffade bestämmelsen om rätt till för- tidspension på grund av arbetslöshet fanns bestämmelsen om mildare regler för bedömningen av arbetsförmågan för äldre personer i 7 kap. 3 § AFL kvar. Några riktlinjer för hur dessa skulle tillämpas gavs inte. föreskrevs att bestämmelserna i 7 kap. 3 § AFL skulle gälla äldre personer om de hade fyllt . avskaffades i princip även möjligheten att vid bedömning- en av den försäkrades arbetsförmåga göra en individuell prövning där hänsyn tas till den försäkrades ålder och arbetssituation (se prop. 1994/95:147 bet. 1994/95:SfU10, rskr. 1994/95:343 samt prop. 1996/97:28, bet. 1996/97:SfU6, rskr. 1996/98:125). Skälen till att fullt ut avskaffa särskilda regler för äldre personer var bl.a. att antalet för- tidspensionärer ökat och att det inte var rimligt att fler och fler personer permanent utestängdes från arbetsmarknaden. Kostnaden för staten påverkade också ställningstagandet. Kostnaden för arbetslöshet borde hanteras inom arbetsmarknadspolitiken. Avskaffandet av samtliga äld- reregler 1997 utgjorde också ett led i att renodla förtidspensionen som en förmån där det skall finnas ett samband mellan medicinska orsaker och arbetsförmågan. Genom en ändring i 7 kap. 3 § andra stycket AFL 1997 minskades alltså utrymmet för att vid bedömningen av arbetsförmågans nedsätt- ning beakta andra faktorer än rent medicinska. Tanken var att, i stället för att se på personens förmåga att bereda sig inkomst av sådant arbete som motsvarar den försäkrades krafter, bedömningen skulle göras ut- ifrån ett arbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden. Endast vid särskilda skäl skulle andra faktorer kunna påverka bedöm- ningen. Med andra ord skulle det utformas regler med tydliga gränser för vad som skulle ersättas från socialförsäkringen. 1996/97:28 (s. 9 f.) markeras att förtidspension skall beviljas på medicinska grunder. Möjlighet skall dock finnas att i viss utsträck- ning beakta även andra omständigheter såsom ålder, utbildning, tidiga- re yrkeserfarenhet och bosättningsförhållanden. Vid en sammanväg- ning av dessa förhållanden skall åldern väga tyngst. Ju den försäkrade har kvar till den allmänna pensionsåldern desto mindre skall utrymmet vara att beakta andra förhållanden än rent medicinska. Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 211 framhålls dock att bestämmelsen om möjlighet att beakta andra förhål- landen än de rent medicinska inte är ett återinförande av äldrereglerna. Bedömningen av arbetsförmågan skall göras enligt en s.k. steg–för– steg–modell. Denna modell har tagits fram för att underlätta för tilläm- parna. Modellen är också utförligt redovisad (a. prop. s.17 f.). Vidare beskrivs vad som menas med på arbetsmarknaden normalt förekom- mande arbete, hur en förändring av den försäkrades inkomst vid byte av arbetet skall beaktas samt hur man vid bedömningen skall utgå från ett heltidsarbete oavsett den enskildes normala arbetstidsförhållanden. Regeringsrätten har inte prövat något mål om tillämpning av be- stämmelsen i 7 kap. 3 § andra stycket AFL i dess nuvarande lydelse. Det kan nämnas att Regeringsrätten prövat ärenden med tillämpning av nämnda paragraf endast i tre mål. RFV har dock lämnat vissa råd om tillämpningen i RFV Rekommenderar 1997:4 (s. 23 f.). RFV har också redovisat i RFV Anser 1998:6 hur försäkringskassorna tillämpat lag- regeln "särskilda skäl" vid ansökningar om förtidspension och sjukbi- drag. Fram till hade förtidspension kunnat utges som hel, två tredjedels och en tredjedels pension. ändrades be- stämmelserna såtillvida att en tredjedels pension ändrades till halv pen- sion (se prop. 1970:66 s. 65). Detta skulle ge den enskilde möjlighet att förvärvsarbeta på halvtid och ha en tryggad försörjning. Det främsta skälet för att kompensationsgraden inom förtidspensioneringen utformats efter en regressiv skala var önskemålet att minska tröskeln mellan den lägsta invaliditetsgraden och ingen pension alls. Med den första kompensationsskalan framstod det emellertid som en orättvisa att en pensionär med en så betydande nedsättning av arbetsförmågan som med hälften fick en så låg pension som en tredjedel av en hel förmån (se prop. 1970:66 s. 42 f.). Mot denna bakgrund ändrades andelen en tredjedels pension till halv förmån.58 infördes nya nivåer inom förtidspensioneringen (prop. 1992/93:31, bet. 1992/93:SfU9, rskr. 1992/93:157). Härigenom sam- ordnades bestämmelserna om sjukpenning och förtidspension på så vis att även förtidspension kunde utges som hel, tre fjärdedels, halv och en 58 I vissa av de rättsfall som redovisats ovan framgår orättvisan genom att de försäkrades arbetsförmåga ansågs nedsatt med mer än hälften men på grund av regelverket kunde denne inte beviljas högre andel av hel förtidspension än en tredjedel. 212 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension För att hel förtidspension skulle utges krävdes att arbetsförmågan var helt nedsatt, från tidigare minst fem sjättedelar. En fjärdedels förtidspension skulle utges restriktivt och det angavs särskilt att det skulle kunna komma i fråga först efter en lång tids sjukskrivning och rehabilitering. Nedsatt arbetsförmåga endast på grund av normalt åldrande skulle inte ge rätt till en fjärdedels pension. I en uppföljning av de nya reglerna för rätt till olika nivåer av för- tidspension redovisar RFV att genomförandet av det nya reglerna i stort sett fungerat bra (RFV Anser 1995:12). De problem som uppstått anges ha samband med om rätt till hel förtidspension förelåg när den försäk- rade utförde visst arbete i eget hem, vårdade egna barn eller anhöriga eller haft ideella engagemang. Enligt rapporten hade dessa problem blivit mindre sedan förtydligande gjorts i RFV:s allmänna råd (RFV 1993:5) samt genom de uttalanden som gjort i betänkandet 1993/94:SfU12. Att problem funnits att bedöma frågan med vilken andel förtidspen- sion skall beviljas samt hur arbete i hemmet m.m. skall värderas fram- går även av de rättsfall som finns redovisade. Regeringsrätten har också prövat med vilken andel sjukbidrag skall utges (se RÅ 1997 ref. 3 samt 1999 not 175). Båda fallen avsåg om hänsyn skulle tas till den försäkrades hushållsarbete i hemmet vid bedömningen av om hennes arbetsförmåga var nedsatt och i vilken omfattning. I båda fallen hade de försäkrade tidigare haft arbete utanför hemmet och båda kunde trots sin sjukdom utföra visst arbete i hemmet. Regeringsrätten fann i båda målen att de försäkrades arbete i hemmet inte skulle medföra an- nat än att arbetsförmågan skulle anses helt nedsatt, varför hel förmån beviljades. I dessa fall prövades också bestämmelsen i 7 kap. 3 § första stycket sista meningen AFL, dvs. att med inkomst av arbete likställs i skälig omfattning värdet av hushållsarbete i hemmet (se nedan). Även Försäkringsöverdomstolen har prövat dels frågan om med vil- ken andel pension skall beviljas, dels hur visst hushållsarbete skall be- dömas. Se bl.a. FÖD 1988:38, 1986:19 samt ovan redovisade FÖD 1985:42. Med den dåvarande regleringen med krav på att arbetsförmågan skulle var nedsatt för att rätt till hel pension skulle föreligga, fanns ett utrymme för tolkningar som kunde leda till mindre rimliga resultat. På grund av de svåra bedömningarna befarades att risken för bristande enhetlig tillämpning ökade. Med hänsyn härtill infördes fr.o.m. en bestämmelse innebärande att för rätt till hel förtidspension skall den försäkrades arbetsförmåga vara helt eller i det närmaste helt nedsatt (prop. 1997/98:111, bet. 1997/98:SfU11, rskr. 1997/98:237). Med i det närmaste helt nedsatt skall förstås att arbetsförmågan skall vara nedsatt med minst sju åtton- Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 213 När en persons arbetsförmåga kan anses nedsatt med sju åttonde- lar framgår dock varken av lagtext eller av förarbetena. Vissa försäkrades rätt till förtidspension 1962 har vid olika tillfällen diskuterats huruvida det för vis- sa sjukdomar eller vissa kategorier av försäkrade skall gälla särskilda regler bl.a. vid bedömande av arbetsförmågan (eller prestationsförmå- gan). som äldrereglerna infördes anfördes i förarbetena (prop. 1970:66 s. 62) att större generositet skulle iakttas vid prövning av husmödrars rätt till förtidspension. Vid bedömandet av kvinnans (eller i förekommande fall hemmamannens) arbetsförmåga generellt skulle man i större utsträckning än tidigare ta hänsyn till att det var tänkbart att hon kunde ha åtagit sig ett förvärvsarbete utanför hemmet om hon hade förblivit frisk. Frågan om husmödrars rätt till pension och – som framgått ovan – vilken hänsyn som skall tas till visst hemarbete vid bedömningen om arbetsförmågan har varit föremål för prövning domstol vid ett flertal tillfällen. Utöver de mål som redovisats ovan kan hänvisas till bl.a. följande rättsfall i , nämligen 1964 nr 18 samt 1965 nr 11 och nr 13. I det först nämnda målet hade kvinnan insjuknat under tid hon var hemmafru. beviljade henne förtidspension med en tredjedel av hel förtidspension. Kvinnan anförde i besvär till RFV att om hon inte hade blivit sjuk hade hon haft för avsikt att förvärvsarbeta nu när barnen inte krävde mer omfattande tillsyn. RFV fann inte skäl att göra ändring och ansåg att man vid bedömandet av kvinnans kvar- stående arbetsförmåga skulle bortse från förvärvsarbete utanför hem- met, eftersom kvinnan insjuknat efter det att hon hade slutat sin tidiga- re anställning. Försäkringsdomstolen fastställde RFV:s beslut. I målet 1965 nr 13 förelåg motsvarande omständigheter, dvs. att kvinnan insjuknat sedan hon lämnat sin anställning i och med att hon ingick äktenskap. RFV vidhöll sin inställning, men Försäkringsdomsto- len gjorde nu en annan bedömning och ansåg att kvinnan var be- rättigad till halv förtidspension. I målet 1965 nr 11 prövades kvinnans arbetsförmåga i förhållande till hennes arbetsinsats som hemmafru (7 kap. 3 § första stycket sista meningen AFL). avslog kvinnan B:s ansökan om förtidspension med motiveringen att B:s arbetsförmåga som hemmafru inte bedömdes nedsatt med minst hälften. RFV fastställde kassans be- slut. Försäkringsdomstolen fann att B:s arbetsförmåga var nedsatt med 214 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension hälften och beviljade henne en tredjedels förtidspension. På vilka grun- der Försäkringsdomstolen gjort sin bedömning framgår inte, eftersom några motiv inte redovisas i referatet. Enligt lagmotiv skulle vidare ett hänsynstagande till att ar- bete inte kunnat beredas medicinskt handikappade yngre personer, ex- empelvis för en försäkrad med neuros eller psykopati, ske inom för- tidspensioneringen generellt. En förutsättning för rätt till förtidspension var dock att resultatlösa försök med arbetsplacering, omplacering eller annan arbetsrehabiliterande åtgärd vidtagits av ett eller . Vid denna tidigare diskussion om invaliditetbedömningar påtalades att viss försiktighet borde iakttas vid psykiska sjukdomssymtom såsom neuroser och psykopati. Det hade bl.a. anförts att det i dessa fall varit särskilt viktigt att rehabilitering kom till stånd. Därtill var det svårt att avgöra om arbetsförmågan var nedsatt till hälften, när de enskilda led av en psykisk sjukdom eller missbrukade alkohol eller andra medel. Kritik hade riktats mot den restriktiva tillämpningen av den enskildes möjlighet till förtidspension. Tillämpningen av den försäkrades rätt till förtidspension vid miss- bruk av alkohol (och till viss del psykiska problem)visas bl.a. i fem domar från Försäkringsdomstolen (se Försäkringsdomstolens referat- samling 1974 nr 27 I–V). I samtliga mål hade de försäkrade alkohol- problem, och vissa hade även alkoholrelaterade psykiska sjukdomar. I inget av målen beviljades förtidspension. Motivet var att den sjukdom eller annan nedsättning av den psykiska prestationsförmågan som före- låg inte medförde att den försäkrades arbetsförmåga var varaktigt eller för avsevärd tid nedsatt med minst hälften. Följande år, 1975, kom För- säkringsdomstolen till en annan utgång (se referatsamlingen 1975 nr 42). I detta mål fann Försäkringsdomstolen att en 60-årig man som haft spritproblem hade rätt till hel förtidspension, eftersom hans arbetsförmåga på grund av sjukdom var varaktigt nedsatt med minst hälften. Därefter skedde en förändring av rätten till förtidspension innebä- rande att alla förtidspensionsärenden skulle behandlas på samma sätt oavsett arten av den sjukdom eller den nedsättning av annat slag av prestationsförmågan som orsakat nedsättningen av arbetsförmågan (prop. 1976/77:44, SfU 1976/77:13, rskr. 1976/77:54). Lagregeln (7 kap. 3 § första stycket andra meningen AFL) hade främst alkoholmiss- brukare i sikte, men avsikten var att även andra former av missbruk samt blandformer eller i förekommande fall sociala anpassningssvårig- heter eller psykopati skulle rymmas inom tillämpningen av bestämmel- sen. Departementschefen (se a. prop. s. 37 f.) betonade emellertid att förtidspension mer sällan borde bli aktuellt för narkotikamissbrukare, Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 215 och då främst eftersom det oftast rörde sig om unga personer. Det framhölls också att en pensionering kan vara olycklig av psykologiska skäl. Detta borde särskilt understrykas för narkomaner. I propositionen (s. 37) betonades särskilt vikten av rehabilitering och att en förtidspension bör föregås av beslut om sjukbidrag. Detta främst för att se om rehabiliterande åtgärder ger önskad effekt. Vidare nämndes att endast ett påstående om nedsatt arbetsförmåga vid en diag- nos om psykopati eller sociopati inte utgör grund för förtidspension. I Försäkringsöverdomstolens avgöranden FÖD 1986:24 och 1982:25 hade de försäkrade alkoholproblem samt vissa psykiska pro- blem. I båda målen fann Försäkringsöverdomstolen, till skillnad från , att rätt till pension förelåg. Försäkringsöverdomsto- len prövade också frågan om gjort tillräckliga insat- ser i rehabiliteringshänseende. I FÖD 1995:27 gällde frågan om en man med grav personlighetsstörning hade sådan nedsättning av prestations- förmågan att rätt till förtidspension förelåg. Försäkringsöverdomstolen fann att mannens arbetsförmåga var varaktigt nedsatt och att den bris- tande arbetsförmågan i huvudsak berodde på en nedsättning av man- nens psykiska prestationsförmåga – en tidigt grundad grav personlig- hetsstörning med starkt nedsatta intellektuella resurser och en omogen- het beträffande utvecklingen av känslo- och viljeliv. Med ikraftträdande infördes i 7 kap. 3 b § AFL bestämmelser om utredningsbefogenheter och möjligheten till efterkontroll, m.m. i förtidspensionsärenden (prop. 1994/95:147, bet. 1994/95:SfU10, rskr. 1994/95:343). I samband med strävandet att renodla förtidpensioneringen till en ersättning vid nedsatt arbetsförmåga på grund av medicinska faktorer, övervägdes tänkbara åtgärder i syfte att strama upp beredningen av beslut om förtidspension (och sjukpenning). En bakomliggande orsak var RRV:s rapport tidspensioneringen – handläggning och beslutsunderlag (F1993:20), vari det framkom att beslutsunderlagen i förtidspensionsärenden var bristfälliga och att om efterkontroll inte åt- följts av kassorna. I stället för att beslut fattades om förtidspension med efterkontroll beslutades att den försäkrade skulle ges rätt till tidsbe- gränsat sjukbidrag. Genom att lagstifta om möjligheten till efterkontroll och kassans utredningsmöjligheter förelåg förutsättningar för att be- slutsunderlagen och besluten om förtidspension skulle bli bättre. Även i departementspromemorian Rätten till förtidspension och sjukpenning (Ds 1994:91) lämnades förslag till hur skulle ges 216 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension möjlighet att begära bl.a. kompletterande undersökning eller utredning (s. 60 f.). 1994/95:147 gavs inte några direkta besked om när utredning skall ske eller vilken omfattning en sådan utredning skall ha.