sou · GPB3103d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Enligt § 269 retsplejeloven kan rätten med parternas godkännande besluta att förlikningsdiskussionerna skall ske bakom stängda dörrar, om detta kan antas främja möjligheten att uppnå en förlikning. Som nämndes är systemet med tillkännagivande inte lag- reglerat. Det danska retsplejerådet lade emellertid fram ett lagförslag som främst tar sikte på tillkännagivande.11 Förslaget hör hemma i reglerna om huvudförhandlingen (domsforhand- lingen) och lyder: Når forhandlingerne er sluttet, optages sagen til afgörelse. Retten kan dog med parternes samtykke udsaette sagen på parternes stillingtagen til rettens forligsforslag(§ 365 Stk. anger att syftet med den föreslagna bestämmelsen är att bringa retsplejelovens ordalydelse i överensstämmelse med den praxis som utvecklats i fråga om tillkännagivandena. Enligt förslaget kan rätten föreslå parterna, att rätten skall ge ett tillkännagivande om domens förväntade resultat, varvid parterna får en viss betänketid att ta ställning till, om de på grundval av tillkännagivandet vill träffa en förlikning. Rådet framhåller att man genom att använda ordet förlikningsförslag (forligsforslag) inte avser någon ändring av rådande praxis. Men eftersom till- kännagivandet läggs fram med hänsyn till parternas ställnings- tagande till om de vill träffa en förlikning är det naturligt att i bestämmelsen använda uttrycket förlikningsförslag. framhåller särskilt att det alltid är upp till rätten att bestämma om den vill lämna ett förlikningsförslag och att detta endast får ske om parterna på ömse håll ger sitt samtycke.12 Det uppkommer inte några särskilda rättigheter eller skyldig- heter för parterna genom själva tillkännagivandet utan detta sker 9von Eyben, Dommertilkendegivelser 1987 til 1997 s. 53. 10Vindelöv a.a. s. 113. Reform af de civile retspleje I. (Instansordningen, byrettens sammensaetning og almindelige regler om sagsbehandlingen i förste instans), Afgivet av . Medling, förlikning och andra samförståndslösningar först genom en eventuell förlikning. Tillkännagivandet är alltså bara ett underlag – om än viktigt – för den förlikning som sedan kan komma att träffas. I praktiken kan naturligtvis ett tillkänna- givande som godtas av parterna uppfattas mindre som en förlik- ning i vanlig bemärkelse och mer som att parterna underkastar sig domarens uppfattning om utgången i målet. Genom förlikningen skapas en verkställbar exekutionstitel, se § 478 första stycket 2 retsplejelagen. Det är alltså själva förlikningen – inte tillkänna- givandet – som ger upphov till de exekutiva rättigheterna.13 En dansk förlikning har inte någon materiell rättskraft. Om en part någon månad efter träffad förlikning kommer till domstolen med samma sak tas talan upp. Förlikningen har samma betydelse som andra civila avtal som träffas. En invändning mot förlik- ningen kan föras vidare till överinstans om den grundar sig på något fel vid rättens handläggning. Det är således viktigt att göra en åtskillnad mellan det faktum att förlikningen kan verkställas och dess – obefintliga – rättskraft. Till skillnad mot svensk rätt behöver alltså förlikningen inte stadfästas genom dom för att kunna verkställas. En i dom stadfäst förlikning vinner också rättskraft enligt svensk rätt. En förlikning enligt svensk rätt behöver inte stadfästas genom en dom men är då varken verkställbar eller rättskraftig. Förfarandet med tillkännagivande kan i praktiken gå till på följande vis. Efter huvudförhandlingen frågar domaren parterna om de är intresserade av ett tillkännagivande. Är de det ber han dem vänta i kanske 15–. I mer komplicerade mål anger domaren eller viss dag för tillkännagivandet. Domaren går därefter in på sitt ämbetsrum och funderar. När domaren kommer tillbaka gör han eller hon något som närmast påminner om avkunnandet av en dom. Domaren upplyser parterna om hur saken enligt domarens bedömning kommer att avgöras och redovisar därvid de tänkta domskälen med resonemang i bevis- och rättsfrågor samt det tänkta domslutet. Parterna får därefter på sig att i enrum fundera över om de vill godta tillkännagivandet, avvakta med ställningstagandet eller överklaga en kommande dom. Parterna kan också få längre betänketid. Om parterna godtar tillkännagivandet antecknas domslutet (den ingångna förlikningen) i protokollet och målet skrivs av. Protokollet utgör en verkställbar exekutionstitel. Dommertilkendegivelser 1987 til 1997 s. 54. Medling, förlikning och andra samförståndslösningar Om tillkännagivandet inte godtas skrivs en fullständig dom som inte avviker från tillkännagivandet när det gäller själva slutet men kan innehålla utförligare domskäl. Om parterna har fått betänketid avvaktar domaren med att vidta någon åtgärd till dess parterna gett besked om tillkännagivandet godtas.14 Tillkännagivandena kan vara muntliga eller skriftliga. Vid munt- liga tillkännagivanden redovisar domaren sin bedömning och sitt förslag muntligt. Detta förfarande tillämpas främst i mindre komp- licerade mål. Domskälen skrivs inte ut fullständigt utan resone- manget redovisas på grundval av stolpar, ungefär som när en svensk domare avkunnar dom i brottmål. Däremot kan själva slutet skrivas ned. Godtar parterna tillkännagivandet skrivs själva förlikningen in i förhandlingsprotokollet. I sådana fall fästs inte domskälen på pränt. Vid skriftliga tillkännagivanden tar sig domaren för att skriva ned domskälen och slutet i en handling. Denna sänds till parterna, som får en frist för att till domstolen meddela om de godtar tillkännagivandet/förlikningsförslaget. De får be- sked om att om de inte godtar förslaget kommer dom i målet att meddelas en viss dag. Rättegångskostnaderna utgör en särskild fråga. De danska domarna behandlar denna på olika sätt. Det är vanligt att domaren frågar parterna – som domaren frågar om parterna önskar ett tillkännagivande – om de också är villiga att överlämna frågan om rättegångskostnadernas fördelning till domaren. Fördelningen av rättegångskostnaderna brukar oftast ske i enlighet med de all- männa reglerna härom, dvs. att den tappande parten får ersätta den vinnande partens rättegångskostnader. Det finns dock inte något som hindrar att domaren i denna del även beaktar andra skäl än de som strikt gäller enligt lag, s.k. billighetshänsyn. Utredningen har emellertid fått intrycket att det är mindre vanligt att sådana hänsyn tas. Frågan om rättegångskostnaderna kan också skiljas från förlik- ningens innehåll i övrigt. Parterna kan, om de inte uttryckligen gjort avkall på denna möjlighet, överklaga rättens beslut angående 14 Förfarandet beskrivs av i informerar, nr. Beskriv- ningen bygger på ett studiebesök som författaren och gjorde i . De följde där domstolsarbetet vid Byret och vid byretten i . Vad Camitz redovisat överensstämmer i huvudsak med vad utredaren och sekreteraren erfarit vid sitt studiebesök vid Köpenhamnas Byret . Från detta studiebesök härrör några exempel på tillkännagivanden som intagits i bilaga 5. Medling, förlikning och andra samförståndslösningar rättegångskostnadernas fördelning även om de förliks om själva saken. Det är därför ofta på det viset att rättegångskostnaderna inte ingår i en förlikning.15 meddelade av byret får enligt § 372 retsplejeloven över- klagas till landsret från det att domen med- delades. Har parterna godtagit tillkännagivandet och träffat en förlikning skrivs målet av. Att en domare gör ett tillkännagivande innebär inte att det tänkta avgörandet i målet inte motiveras. Avgörandet motiveras muntligt och sedan är det upp till parterna att bestämma om de vill förlikas på grundval av den motivering och det slut som lämnats. Det danska systemet kan beskrivas som en möjlighet för rätten att lämna ett sent förlikningsförslag. I förekommer det ju att parter förliks inte bara under huvudförhandlingen utan även sedan huvudförhandling avslutats men innan domen har meddelats. Vid en sådan förlikning vet parterna inte vad rätten skall komma fram till. Det vet de enligt den danska modellen. Även om institutet med tillkännagivanden – än så länge – inte har något uttryckligt lagstöd har det blivit väl förankrat i rätts- praxis och Höjesteret har godtagit förfarandet.16 Utredningens överväganden och förslag: Utredningen föreslår inte några nya regler för medling. –Utredningen föreslår en viss skärpning av rättens skyldighet att verka för förlikning. Denna skyldighet skall uttryckligen omfatta även indispositiva tvistemål. Som ett övergripande begrepp, som skall täcka även de indispositiva målen, föreslås ordet samförståndslösning. –Utredningen ställer sig positiv till att det danska systemet med tillkännagivanden prövas även i . Systemet inne- bär att domstolen efter en huvudförhandling i ett tvistemål lämnar ett preliminärt besked till parterna om hur den kom- mer att döma i målet. Godtar parterna detta besked har de 15 Detta förfarande som alltså innebär att parterna kan förlikas om det som tvisten egentligen handlar om men låta domstolen avgöra frågan om rättegångskostnadernas fördelning kan ha processekonomiska fördelar men torde inte vara möjligt enligt svensk rätt. Dommertilkendegivelser 1987 til 1997 s. 51. Medling, förlikning och andra samförståndslösningar möjlighet att träffa en förlikning som kan stadfästas genom dom. Några hinder mot att tillämpa detta förfarande även i torde i och för sig inte föreligga enligt gällande rätt. Utredningen föreslår emellertid att det uttryckligen anges i RB att rätten, om den efter huvudförhandlingen men före domen vill verka för en förlikning eller annan samförstånds- lösning med parternas samtycke får redovisa sin uppfattning om utgången i målet. 11.3.1Traditionell förlikning och medling I linje med vad som uttalades lagstiftningsärende har utredningen svårt att se någon typ av tvistemål där förliknings- frågan inte under några omständigheter bör aktualiseras.17 Det måste emellertid alltid vara med parternas bästa i sikte som förlik- ningsfrågan tas upp. En part som klart motsätter sig en diskussion om förlikning får aldrig tvingas medverka i en sådan. Domstolen får aldrig ge intrycket av att ett avböjande svar kan ligga parten i fatet vid ett avgörande i sak. Något annat förhållningssätt skulle undergräva förtroendet för domstolarna. Parterna har en befogad rätt att få sin tvist prövad och avgjord i sak. Däremot bör naturligtvis rätten alltefter omständigheterna i det enskilda målet ge parterna de argument som behövs för att de i vissa fall skall inse förlikningens fördelar. Erfarenheten säger att det är få parter som är missnöjda med en förlikningsuppgörelse. Att de ofta inte blir helt nöjda ligger i förlikningens natur. Fördelarna med en förlikning och tekniken vid förliknings- diskussioner har utvecklats vältaligt av andra och behöver inte utvecklas ytterligare här.18 Utredningen föreslår mot denna bakgrund att skyldigheten att verka för en förlikning mellan parterna skärps något. Rätten skall enligt utredningens förslag verka för förlikning, om det inte är olämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och andra omstän- digheter. Genom denna omvända presumtion skall det i princip föreligga konkreta omständigheter som talar för att rätten skall förhålla sig passiv i förlikningsfrågan. Vid sidan av rättens förlikningsverksamhet finns möjligheten att utse en särskild medlare. En medlare kan i allmänhet gå betydligt 1986/87:89 s. 113. 18Se , och a.a. s. 151–170 med hänvisningar . Medling, förlikning och andra samförståndslösningar längre i sina förlikningsförsök än den domare som handlägger målet. En nackdel med medling är att medlarens arvode skall betalas av parterna. För att bl.a. motverka den för parterna negativa kostnads- aspekten har och tingsrätter en försöksverksamhet med medling. Om t.ex. handlägger ett mål där domaren anser det lämpligt med särskild medlare, kan en domare från förordnas till medlare. Medlaren får erforderlig tjänstebefrielse från sin tingsrätt på villkor att han eller hon inte tar särskilt betalt för medlings- uppdraget. Utfallet från försöksverksamheten har varit gott. Verksamheten har dock ännu inte varit särskilt omfattande. förefaller ha fått anseende och användning. Medlingsverksamheten verkar av allt att döma att fungera väl. Det är t.ex. utredningens erfarenhet att ett tilltrasslat mål som överlåts till en erfaren medlare sällan återkommer annat än som återkallat eller förlikt. Utredningen har emellertid inte i uppgift att närmare gå in på frågan om medling och något uttalat behov av lagändring har heller inte påtalats. Det kan dock vara lämpligt att försöks- verksamheten i utvärderas för att se om systemet manar till efterföljd på andra håll. 11.3.2En utvidgad möjlighet att verka för förlikning Här och var har man i domarkåren kunnat skönja en tro på den danska modellen som ett sätt att befria domarna från arbetet med domskrivning. Detta är riktigt endast i så måtto att ett tillkänna- givande kan leda till att parterna träffar en förlikning, som ju alltid leder till en enklare dom eller till att någon dom inte alls behöver skrivas. När utredningen i det följande diskuterar den danska mo- dellen är det därför inte som ett sätt att minska domstolarnas arbetsbörda utan som ytterligare en metod att nå en för parterna gagnelig samförståndslösning. Den danska domarens förlikningsförslag grundas på en rättslig analys av tvisteläget. Den mångfald av andra argument som brukar tas fram vid förlikningsdiskussioner, t.ex. betalningsförmåga och intresset av fortsatta affärsrelationer beaktas inte. När utredningen här använder termen förlikningsförslag sker det med tanke på till- kännagivandets rättsliga konsekvenser. Det kan också här hänvisas Medling, förlikning och andra samförståndslösningar till lagförslag och rådets uttalanden i anslutning till det. Utredningen utgår från att den svenska domarkåren inte är mindre skicklig än den danska. Några kompetensmässiga hinder mot att tillämpa den danska modellen – eller i vart fall en variant av denna – i ser utredningen alltså inte. Frågan är då om RB innehåller några regler som hindrar en handläggning enligt den danska modellen. En viktig skillnad mellan en förlikning enligt nuvarande ordning i svenska domstolar och den som kommer till uttryck enligt den danska modellen med tillkännagivande är tidpunkten för förlik- ning. I svenska domstolar träffas förlikningen i de flesta fall under förberedelsen eller före eller i början av huvudförhand- lingen. I 42 kap. 6 § andra stycket 5 RB står också klart uttryckt – när det gäller rättens och parternas skyldigheter – att det vid för- beredelsen skall klarläggas om det finns förutsättningar för förlik- ning. Därmed inte sagt att frågan om förlikning aldrig dryftas efter förberedelsestadiet. Många huvudförhandlingar inleds med att domaren tar upp frågan om förlikning. Andra domare hör under hand efter med parterna före huvudförhandlingen om det finns ut- rymme för förlikning. Förbluffande många tvistemål förliks på detta sätt innan huvudförhandlingen kommer igång. En annan punkt där en del domare med viss framgång kan återkomma till förlikningsfrågan är efter bevisupptagningen men före pläde- ringarna. Beroende på hur målet då står kan benägenheten att förlikas ha blivit större. Ofta sker dessa diskussioner utan rättens medverkan men inget hindrar att en domare medverkar. Frågan om förlikning tas ibland upp också efter huvudförhand- lingen. Men då sker det oftast i form av en påminnelse till parterna att det aldrig är för sent att komma överens eller med liknande ut- tryck. Att rätten mera aktivt skulle verka för förlikning sedan huvudförhandlingen avslutats torde inte förekomma. Den danska modellen innebär att rätten ger parterna ett förslag till förlikning sedan målet gåtts igenom i sak, bevisningen tagits upp och slutanföranden hållits. Skillnaden är alltså att den danska domaren lämnar sitt förlikningsförslag med utgångspunkt i en bedömning av målet. I stället för att skriva en dom ger han parterna ett förlikningsförslag med samma innehåll som domen skulle ha fått eller kommer att få om någon part inte godtar tillkännagivandet. Medling, förlikning och andra samförståndslösningar Att en domare på detta sena stadium och på detta sätt lämnar ett förlikningsförslag till parterna skulle bli något helt nytt i förhållan- de till svensk rättegångspraxis. Men utredningen kan i princip inte se några hinder enligt RB eller någon annan lag för en svensk domare att förfara på samma sätt som sin danska kollega. 42 kap. 6 § andra stycket 6 RB tar i och för sig sikte endast på förberedel- sen, men detta har aldrig hindrat den svenske domaren från att ta upp frågan om förlikning även sedan förberedelsen avslutats. En invändning mot den danska modellen skulle kunna vara att en part kan anse att en domare blir jävig att meddela en dom vars innehåll han eller hon redan avslöjat i tillkännagivelsens form. Det skulle i så fall röra sig om jäv enligt 4 kap. 13 § 10 RB. Den om- ständigheten att en domare som efter huvudförhandlingen, och med parternas samtycke, redovisar hur han eller hon kommer att döma också dömer i målet kan inte anses medföra att han eller hon blivit jävig. Domarens arbete sedan förlikningsförslaget förkastats är ju endast att skriva ut vad domaren redan uttalat men att nu göra detta i domens form. Genom att godta att domaren lägger fram ett förlikningsförslag på detta sätt får parterna i alla hänseenden de facto anses ha frånsagt sig möjligheten att vinna framgång med en jävsinvändning. En annan nackdel skulle kunna vara svårigheten för en part som processar utan juridiskt ombud att förstå innebörden av domarens förlikningsförslag. Ingenting hindrar emellertid att – på samma sätt som i – parterna i mer komplexa mål får viss betänketid. I komplicerade fall torde det för övrigt bli mindre vanligt att lämna förlikningsförslag genast efter huvudförhandlingen. Ingenting hindrar heller att förlikningsförslaget lämnas i skriftlig form; det är inte ovanligt i . Vid både muntliga och skriftliga förlik- ningsförslag är det viktigt att domaren är tydlig i sina domskäl. Sist och slutligen är det alltid upp till parten att själv godta eller avböja förlikningsförslaget. Parterna hamnar inte i en sämre pro- cessuell situation än vad de hade gjort utan förlikningsförslaget. Inget hindrar som sagt att rätten väntar någon eller innan den avger ett förlikningsförslag. Detta kan visa sig nödvän- digt i mer komplicerade mål. Men en dom eller ett motiverat förlikningsförslag blir knappast sämre utan snarare bättre av att meddelas i så nära anslutning till förhandlingen som möjligt. RB:s uppbyggnad och dess betoning av koncentrations- och omedelbarhetsprinciperna innebär att domens tidsmässiga närhet till bevisupptagningen har ett värde i sig. Medling, förlikning och andra samförståndslösningar Att vissa formuleringar kan skilja något mellan en avkunnad dom och den skrivna domen händer . Motsvarande situationer kan uppstå i förhållandet mellan ett muntligt förlikningsförslag och den skrivna dom, som blir resultatet om förlikningsförslaget inte godtas. Det är nog en utbredd uppfattning i domarkåren att man i de flesta fall – både som ensamdomare och i kollegial sammansättning – i de flesta genast mål efter huvudförhandlingen kan bilda sig en välgrundad uppfattning om målets utgång och de egentliga dom- skälen. Att omfattande mål eller mål med komplicerade bevis- eller rättsfrågor kan passa mindre väl för förlikningsförslag efter huvud- förhandlingen gör att det sällan torde bli aktuellt för en domare att sätta sin förmåga på prov i sådana gränsfall En tappande part som inte accepterar ett förlikningsförslag en- ligt den nya modellen skulle kunna tänkas begära fortsatt huvud- förhandling för att höra nya vittnen. En sådan begäran skall avslås. Enligt 43 kap. 14 § RB får rätten visserligen förordna om fortsatt huvudförhandling, om den efter en avslutad huvudförhandling finner det nödvändigt att komplettera utredningen innan målet avgörs. Regeln är emellertid inte avsedd att ge parterna möjlighet att lägga fram nya bevis eller nya omständigheter efter avslutad huvudförhandling. Redan möjligheten att åberopa nya omständig- heter och bevis efter påbörjad huvudförhandling är som bekant begränsad. Vilka fördelar kan då den danska modellen ha om den tillämpas här? Den som vinner målet i sak kan genom en förlikning genast efter huvudförhandlingen snabbare tillgodogöra sig det som vunnits, alltså oftast få snabbt betalt. Vid förlikningar finns typiskt sett en större betalningsvilja hos den som skall betala. Den stora fördelen för den vinnande parten är förstås att målet inte över- klagas med ytterligare kostnader och tidsutdräkt som följd. Osäkerheten inför en process i överinstansen, de ytterligare kostnader man kan dra på sig där samt den tidsutdräkt som ofta uppstår efter ett överklagande kan emellertid vara goda skäl även för den förlorande parten att godta rättens besked om utgången i målet. Här bör även frågan om rättegångskostnadernas fördelning uppmärksammas. I är det som framgått brukligt att domaren i sitt tillkännagivande inte bara berör sakfrågan utan också anger hur rättegångskostnaderna skall fördelas i en eventuell dom. Enligt vad utredningen inhämtat tillämpar de danska Medling, förlikning och andra samförståndslösningar domarna i sitt tillkännagivande normalt huvudregeln om tappande parts kostnadsansvar även om visst utrymme finns för s.k. billighetshänsyn. Om man tar det danska systemet till förebild i fråga om själva saken bör detta göras också beträffande rättegångskostnaderna. När rätten för parterna redovisar sin uppfattning om utgången i målet bör den alltså tillämpa de gängse reglerna om rättegångskostnader i 18 kap. RB. Även om förlikningsförslaget alltså normalt kommer att innebära att den tappande parten skall betala den vinnande partens rättegångskostnader finns det inte något som hindrar att parterna själva i det läget kommer fram till en annan fördelning. En sådan kan innebära att den vinnande parten står för en viss del av sina kostnader själv mot att han eller hon kan tillgodogöra sig de fördelar en förlikning innebär, t.ex. att han eller hon i regel får snabbare betalt. Olika fördelningsalternativ kan således tänkas och resultatet behöver inte alltid bli allt eller intet. Det står ju parterna fritt att avtala bort den presumtion för kvittning av rättegångs- kostnaderna vid förlikning, som är inskriven i 18 kap. 5 § tredje stycket RB. En annan omständighet som kan främja en förlikning på grund- val av rättens förlikningsförslag efter huvudförhandlingen är att parterna efter en huvudförhandling kan ha närmat sig gränserna för förmånerna inom rättshjälpen eller en rättsskyddsförsäkring. En komplikation då det gäller att krydda förlikningsförslaget genom åtgärder i kostnadsdelen är att det inte alltid är parten ensam som har inflytande över kostnadsfrågan. Med den tillämpning som rättshjälpslagen fått i förlikningssituationer torde det visserligen inte möta några svårigheter att i en förlikning avtala att rättegångskostnaderna kvittas enligt 18 kap. 5 § RB även i mål där endera sidan framstår som helt vinnande i sakfrågan. Detta torde inte komma i något annat läge om en förlikning träffas efter rättens förlikningsförslag efter en huvudförhandling. Mera komplicerat kan det vara om parterna har rättsskydds- försäkringar. Ett försäkringsbolag som finner att dess försäkrings- tagare skulle ha vunnit målet godtar kanske inte att kostnaderna kvittas utan vill att motparten eller dess försäkringsbolag ersätter vinnande parts kostnader. Men inte heller detta är något nytt. Det förekommer redan nu att försäkringsbolagen vill ha ett ord med i laget innan en kostnadsbefriande förlikning träffas. Det sagda talar närmast för att rätten bör vara försiktig med att frångå gängse Medling, förlikning och andra samförståndslösningar SOU 2001:103 kostnadsfördelning vid förlikningsförslag efter huvudförhand- lingen. Kostnadsfrågor är naturligtvis inte det enda som inverkar på för- likningsbenägenheten.