sou · GPB398 · 2002-01-01 00:00:00 — Vi skall därför föreslå de ändringar av bestämmelserna som vi finner nödvändiga för att den helhetssyn som regeringen och har gett uttryck för bättre skall återspeglas i bestämmelserna. Frågan om vilka resurser som Försvarsmakten skall kunna delta med skall belysas liksom frågan om till vem eller vilka som bistånd skall kunna lämnas. Med stöd av förordningen (1986:1111) om militär med- verkan i civil verksamhet kan Försvarsmakten på olika sätt bistå såväl andra statliga myndigheter, kommuner och landsting som privata sub- jekt. Regeringen anser att Försvarsmakten även fortsättningsvis skall få utföra akuta sjuktransporter med helikopter, andra sjuktransporter och transporter åt polismyndighet, och . Det kan enligt regeringen inte uteslutas att även andra myndigheter har be- hov av transportbistånd samt att stödet bör omfatta även annan verk- samhet. Vid bedömningen av om Försvarsmaktens resurser skall få användas i andra myndigheters verksamhet uppstår enligt vad regeringen fram- håller många frågor av stor principiell betydelse som måste tas med i en avvägning om och i vilken utsträckning som Försvarsmaktens bi- stånd skall lämnas till annan myndighet. Det gäller bland annat frågor om gränsdragningen mellan militära aktioner och den biståndsbegäran- de myndighetens operativa verksamhet såsom polisarbete, riskerna för den militära personalen som deltar, ledningsfrågor och ansvarsförhål- landen. Vi skall särskilt belysa dessa frågor. Särskild hänsyn måste en- ligt regeringen även tas till att Försvarsmaktens dagliga verksamhet till stor del innebär att totalförsvarspliktiga utbildas för krigsuppgiften. För att totalförsvarspliktiga som fullgör värnplikt under sin grundutbildning skall kunna delta i den här aktuella verksamheten skall tjänstgöringen innehålla ett tydligt utbildningsmoment. Vi skall även belysa frågor om i vilken utsträckning och på vilka grunder Försvarsmakten skall ta betalt för sin medverkan eller sitt stöd i övrigt. Vi skall se över och utreda behovet, innebörden och placeringen av bestämmelsen om Försvarsmaktens möjlighet att sälja lös egendom i 6 § förordningen om militär medverkan i civil verksamhet mot bak- grund av tillkomsten av förordningen (2000:278) om gåvor och över- föringar av överskottsmateriel hos Försvarsmakten. Vi skall också belysa konkurrensaspekter, försäkringsfrågor och skadeståndsansvar som kan uppstå när Försvarsmakten lånar eller hyr ut egendom. Med utgångspunkt från vad som anförts skall vi göra en översyn av nuvarande bestämmelser för Försvarsmaktens stöd till samhället i fred och föreslå den författningsreglering som behövs för att uppnå ett kla- rare och mer entydigt regelsystem. Inriktningen skall enligt regeringen vara att öka Försvarsmaktens möjligheter att bistå. De grundläggande principerna som regeringen och gett uttryck för utgör ramen för uppdraget. Försvarsmaktens bistånd får inte allvarligt hindra dess ordinarie verksamhet och skall inte vara dimensionerande för verksam- heten. Vi skall bedriva vårt arbete i nära samarbete med de statliga myn- digheter som berörs av våra förslag. Vidare skall vi samråda särskilt med de utredningar som bedrivs med anledning av direktiven Principer för en bättre helhetssyn vid planeringen för civilt försvar och beredska- pen mot svåra påfrestningar på samhället i fred (dir. 1999:63) och Översyn av räddningstjänstlagen (dir. 1999:94). Vi har med början hållit sammanträden vid tolv till- fällen. Två av sammanträdena har hållits i internatform. Själva utredningsarbetet har vi bedrivit enligt traditionell metod vad avser utredningar på lagstiftningens område. Arbetets uppläggning framgår i stor utsträckning av rubrikerna för de olika kapitlen. Med utgångspunkt från direktiven och de kompletterande rättsliga och politiska uttalanden som funnits har vi granskat vissa övergripande förvaltningsrättsliga frågor, särskilt vad avser innebörden av begreppet myndighetsutövning. Med denna utgångspunkt och med övrigt utred- ningsmaterial som grund har vi arbetat samman fakta- och övervägan- deavsnitt samt författningsförslag. Enligt direktiven skall utredningsarbetet bedrivas i nära samarbete med myndigheter som berörs av våra förslag och i samråd med vissa andra utredningar. Dessa frågor har kunnat lösas väsentligen genom underhandskontakter och genom att de personer som ingått i utredning- en har haft anknytning till de aktuella myndigheterna och utredningar- na. har informerats om det pågående arbetet. Arbetet har på grund av samordning med annat arbete inom För- svarsdepartementet bedrivits under förhållandevis stor tidspress. Sek- retariatet har förstärkts i ett avslutande skede. I frågor som avser försäkringsrätt och skadeståndsrätt har vi på upp- dragsbasis biträtts av f.d. justitierådet professorn . En av honom upprättad promemoria fogas som bilaga till betänkandet. I detta kapitel redovisas huvuddragen i de regler som har särskild betydelse för Försvarsmaktens stöd till civil verksamhet. Redovisning- en är i huvudsak uppbyggd så att grundlag, lag, förordning och myn- dighetsföreskrifter beskrivs i denna ordningsföljd. Bestämmelser som är allmänt hållna redovisas före bestämmelser som reglerar särskilda verksamheter eller är mer preciserade. Undantag förekommer när det ämnesmässiga sammanhanget innebär att man vinner i tydlighet, t.ex. så att Försvarsmaktens interna regler om helikoptertransporter redovi- sas närmast efter allmänt hållna regler om myndighetens medverkan i civil verksamhet. Regeringsformen innehåller centrala utgångspunkter såväl för nuva- rande regler som för utredningens överväganden (avsnitt 2.2). Europa- konventionen innehåller regler av konstitutionell betydelse (avsnitt 2.3). Förvaltningslagen (1986:223) upptar vissa allmänna regler om sam- verkan mellan myndigheter (avsnitt 2.4). Räddningstjänstlagen (1986:1102) reglerar verksamhet där För- svarsmaktens personal och övriga resurser regelbundet tas i anspråk i stor omfattning. Försvarsmaktens stöd i denna typ av verksamhet an- knyter nära till frågor om vad som gäller angående plikttjänstgöring. (Se avsnitt 2.5 – 2.6.) Det som sägs om lagen (1994:1809) om totalför- svarsplikt anknyter till och utvecklas vidare i kapitel 10. Förordningen (2000:555) med instruktion för Försvarsmakten och förordningen (1986:1111) om Försvarsmaktens medverkan i civil verk- samhet innehåller allmänt hållna regler om Försvarsmaktens uppgifter (avsnitt 2.7 – 2.8). Mera speciella regler om uppgifter med betydelse för folkrättsliga och ekonomiska intressen gentemot andra länder finns i förordningen (1982:756) om Försvarsmaktens ingripan- den vid kränkningar av territorium under fred och neutralitet, m.m. (IKFN-förordningen) (avsnitt 2.9). I avsnitt 8.5 tar vi upp vissa principiella frågor om IKFN-förordningen. Det som sägs i avsnitt 2.10 angående laglig användning av tvång eller våld är mera problemmässigt uppbyggt. Framställningen där an- knyter till vad som sagts om regeringsformen i avsnitt 2.2. Den bildar också en utgångspunkt för våra principiella överväganden i kapitel 8 om hur stöd från Försvarsmakten inordnas i detta system. I avsnitt 2.11 redogör vi för regler som i första hand gäller Försvars- makten själv. Det gäller ingripanden mot den egna personalen, militär- poliser och trafikposter samt säkerhetsföreskrifter inom Försvars- makten. I kapitel 2 behandlas emellertid inte ett antal följdfrågor som nämns i direktiven och som gäller frågor av förvaltnings- och civilrättsligt slag om prissättning, konkurrens, försäkring, skadeståndsskyldighet och om gåvor av materiel. De frågorna är inte avgörande för upp- läggningen i stort av de förslag vi lägger fram. Uppgifter om gällande rätt i dessa delar redovisas därför i anslutning till våra överväganden i aktuella delar i kapitel 11. Enligt 1 kap. 1 § regeringsformen utövas den offentliga makten under lagarna. Detta är den s.k. lagbundenhetens princip. Varje medborgare är enligt 2 kap. 4-6 §§ regeringsformen gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. dödsstraff, tortyr och andra påtvingade kroppsliga ingrepp samt kroppsvisitation, husrannsakan och liknande intrång m.m. Enligt 2 kap. 8 § gäller också ett motsvarande skydd mot frihetsberövande. Inskränkningar av dessa fri- och rättigheter får enligt 2 kap. 12 § re- geringsformen endast ske med stöd av lag. En inskränkning får endast göras för att tillgodose ett ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle och får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den. Av 8 kap. 3 § regeringsformen följer att föreskrifter om förhållandet mellan enskilda och det allmänna, som gäller åligganden för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskilds personliga eller ekonomiska för- hållanden, meddelas genom lag. Försvarsmaktens ställning berörs i regeringsformen i 10 kap, vilket avser förhållandet till andra stater. Regeringen får enligt 10 kap. 9 § insätta Försvarsmakten eller del därav i strid för att möta väpnat an- grepp mot riket. Svensk väpnad styrka får i övrigt insättas i strid eller sändas till annat land endast om medger det, det är medgivet i lag som anger förutsättningarna för åtgärden, eller skyldighet att vidta åtgärden följer av internationell överenskommelse eller förpliktelse som har godkänts av . Regeringen får bemyndiga Försvars- makten att använda våld i enlighet med internationell rätt och sedvänja för att hindra kränkning av rikets territorium i fred eller under krig mellan främmande stater. Enligt 2 kap. 8 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövande. Varje medborgare är även i övrigt tillförsäkrad frihet att förflytta sig inom riket och att lämna detta. Inskränkningar i dessa fri- och rättigheter får enligt 2 kap. 12 § rege- ringsformen endast ske med stöd av lag. Begränsningarna får dessutom som redan nämnts endast göras för att tillgodose ett ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har för- anlett den. I detta sammanhang kan nämnas att enligt artikel 4 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () – som är svensk lag (SFS 1994:1219) – får ingen tvingas att ut- föra tvångsarbete eller eljest honom påtvingat arbete. Med tvångsarbete eller påtvingat arbete avses inte "tjänstgöring av militär art eller, i län- der varest samvetsbetänkligheter mot sådan beaktas, tjänstgöring som i hithörande fall utkräves i stället för militär värnpliktstjänstgöring". Som tvångsarbete eller påtvingat arbete anses inte heller "tjänstgöring som utkräves, då nödläge eller olycka hotar samhällets existens eller välfärd" eller "arbete eller tjänstgöring som ingår i de normala medbor- gerliga skyldigheterna. En generell skyldighet föreligger för alla statliga myndigheter att lämna andra myndigheter hjälp inom ramen för den egna verksamheten, 6 § förvaltningslagen. Denna generella regel omfattar all verksamhet hos förvaltningsmyndigheter. Den avser inte enbart hjälp i samband med ärendehantering utan tar också sikte på praktiskt arbete och liknande inom ramen för myndigheternas faktiska handlande. Såväl statliga som kommunala myndigheter omfattas. Förvaltningslagens bestämmelse tar dock endast sikte på hjälp inom ramen för den egna verksamheten. detta får anses ligga att myndighetens arbets- och resurssituation är av betydelse när myndigheten tar ställning till sin biståndsskyldighet. Det är alltså den myndighet som får en begäran som har att ta ställning till om hjälp kan lämnas eller ej, både utifrån om hjälpen omfattas av myn- dighetens verksamhet och om myndighetens resurser i övrigt tillåter detta (se. : Nya förvaltningslagen med kommenta- rer, 5 uppl. 1999, s. 67 med hänvisningar). Nuvarande förordning om militär medverkan i civil verksamhet och 34 § räddningstjänstlagen är att anse som specialreglering i förhållande till förvaltningslagen och tar sikte på vissa särskilda situationer. Enligt 3 § förvaltningslagen skall andra författningar som innehåller bestämmelser om att myndigheter skall hjälpa varandra tillämpas före förvaltningslagens allmänna be- stämmelse om bistånd. Räddningstjänstlagen innehåller föreskrifter om hur samhällets rädd- ningstjänst skall organiseras och bedrivas. Lagen innehåller också be- stämmelser om olycks- och skadeförebyggande åtgärder, om sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen samt om rättigheter och skyldigheter för enskilda. Med räddningstjänst avses i allmänhet de räddningsinsatser som staten eller kommunerna skall svara för vid olyckshändelser och över- hängande fara för olyckshändelser. Syftet skall vara att hindra och be- gränsa skador på människor eller egendom eller i miljön. Lagen gäller inte hälso- och sjukvård som avses i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Varje kommun svarar för räddningstjänsten inom kommunen, utom såvitt avser vissa i lagen särskilt angivna fall där staten svarar för rädd- ningstjänsten, nämligen fjällräddningstjänst (polisen) efterforskning av försvunna personer i vissa andra fall (polisen) miljöräddningstjänst till sjöss () räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen () Kommunerna och de statliga myndigheter som svarar för verksamhet enligt räddningstjänstlagen skall samarbeta med varandra och med and- ra som berörs av verksamheten. En statlig eller myndighet skall enligt 34 § med personal och egendom delta i en räddningsinsats på anmodan av räddningsleda- ren. Skyldigheten föreligger under förutsättning att myndigheten har lämpliga resurser och att ett deltagande inte allvarligt hindrar myndig- hetens vanliga verksamhet. Bestämmelsen i 34 § om myndigheters medverkan gäller medverkan med anställd personal. Totalförsvarspliktig personal som fullgör grundutbildning eller repetitionsutbildning har inte någon generell skyldighet att delta i räddningstjänst inom ramen för denna plikttjänst- . Däremot finns bestämmelser om tjänsteplikt i 44 § rädd- ningstjänstlagen. När det behövs är var och en som under kalenderåret fyller lägst arton och högst skyldig att medverka i rädd- ningstjänst, i den mån hans kunskaper, hälsa och kroppskrafter tillåter det. Tjänsteplikten fullgörs på anmodan av räddningsledaren. När per- sonal som tjänstgör med värnplikt eller civilplikt deltar i rädd- ningstjänst sker det alltså med stöd av tjänsteplikten enligt rädd- ningstjänstlagen. Ingrepp i annans rätt regleras i 45 §. Om fara för liv, hälsa eller egendom eller för skada i miljön inte lämpligen kan hindras på något annat sätt, får räddningsledaren vid en räddningsinsats bereda sig och medverkande personal tillträde till annans fastighet, avspärra eller ut- rymma områden, använda, föra bort eller förstöra egendom samt företa andra ingrepp i annans rätt. Ingreppet skall vara försvarligt med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som vållas genom ingreppet och om- ständigheterna i övrigt. skall lämna det biträde som behövs. Totalförsvarspliktig personal inom Försvarsmakten får enligt pliktlag- stiftningen i fredstid normalt endast tas i anspråk för grundutbildning och repetitionsutbildning. Av 5 kap. 3 § lagen om totalförsvarsplikt framgår att grundutbildningen skall ge de kunskaper och färdigheter som krigsuppgiften kräver samt att repetitionsutbildningen skall vid- makthålla och utveckla skickligheten för krigsuppgiften. I paragrafen anges också att i grundutbildningen och repetitionsutbildningen även ingår uppgifter som syftar till att upprätthålla försvarsbered- skap. I förarbetena utvecklade regeringen bakgrunden till stadgandet på följande sätt1. 1994/95:6 s. Grundutbildningen syftar till att ge de totalförsvarspliktiga en sådan grundläggande utbildning att de kan fullgöra de uppgifter som det förband eller den organisation där de tjänstgör kan komma att ställas inför i krig. Utbildningens praktiska och teoretiska innehåll skall styras av detta mål. Om man bortser från bestämmelsen [som har att göra med försvarsbered- skapen], anger inte lagen något om utbildningens närmare innehåll eller dess uppdelning i olika faser såsom t.ex. allmänmilitär utbildning, befatt- ningsutbildning och förbandsutbildning. Regeringen och myndigheterna har här ett stort utrymme att inom tillgängliga resursramar anpassa omfatt- ningen och inriktningen av grundutbildningen efter skiftande behov och resurser. Av bestämmelsen följer emellertid att statsmakterna är skyldiga att ge varje totalförsvarspliktig en sådan grundläggande utbildning att han eller hon kan fullgöra de uppgifter som kommer att krävas av honom eller henne under tjänstgöring i krig. – Under repetitionsutbildningen övas to- talförsvarspliktiga i sina krigsbefattningar. Syftet med repetitionsutbild- ningen är att befästa och utveckla skickligheten för krigsuppgiften. – För klarhetens skull anges också att det i grundutbildningen och repetitionsut- bildningen även ingår uppgifter som syftar till att upprätthålla försvarsberedskap. Bestämmelsen tar i första hand sikte på totalför- svarspliktiga som fullgör värnplikt. Sådana totalförsvarspliktiga som full- gör grundutbildning eller repetitionsutbildning får alltså som ett led i sin tillämpade utbildning beordras att utföra uppgifter som ankommer på ett beredskapsförband. Sådana uppgifter kan omfatta ingripanden enligt för- ordningen (1982:756) om Försvarsmaktens ingripanden vid kränkningar av territorium under fred och neutralitet, m.m. Härigenom ges Försvarsmakten möjlighet att ta i anspråk totalförsvarspliktiga för att upp- rätthålla den beredskap som behövs i fredstid. Regeringen har i proposition 2001/02:11 lagt fram förslag till ändringar i bl.a. 5 kap. 3 § lagen om totalförsvarsplikt. Regeringens ställningsta- ganden i denna fråga redovisar vi i anslutning till våra överväganden i avsnitt 10.2.2. I Försvarsmaktens instruktion sägs i 1 § att grunden för myndighetens verksamhet skall vara förmågan till väpnad strid. Här skall återges ett antal bestämmelser som har betydelse för myndighetens samverkan med det fredstida samhället i övrigt. Det centrala målet är att Försvars- makten skall kunna försvara mot väpnat angrepp var det än kommer ifrån. Hela skall kunna försvaras. De övergripande uppgifter som åläggs Försvarsmakten enligt 2 § går tillbaka på politiska beslut, vilka vi återger i kapitel 4 om statsmakter- nas ställningstaganden. Uppgifterna är följande. Försvarsmakten skall hävda territoriella integritet. Försvarsmakten skall bidra till fred och säkerhet i omvärlden genom att kunna genomföra och lämna stöd till fredsfrämjande operationer och säkerhetsfrämjande samarbete samt kunna lämna stöd till hu- manitär verksamhet. Försvarsmakten skall bidra till att stärka det svenska samhället vid svåra påfrestningar i fred genom att kunna samverka med andra myndigheter och kunna ställa resurser till förfogande. Försvarsmakten åläggs i 3 § att ha den operativa förmåga, de kompe- tenser och den insatsorganisation som regeringen beslutar. Försvars- makten skall även upprätthålla den beredskap som regeringen beslutar. Beredskap, organisation och planläggning skall medge att Försvars- maktens förmåga kan anpassas för att motsvara förändrade krav och behov. Utöver vad som följer av 1-3 §§ skall Försvarsmakten särskilt enligt vad som anges i 4 § 1.leda och bedriva den verksamhet som anges i 1 § lagen (2000:130) om försvarsunderrättelseverksamhet, 2.leda och bedriva militär säkerhetstjänst, 3.leda och samordna signalskyddstjänsten inom totalförsvaret, 4.biträda i frågor som rör kryptoverksamhet och annan signalskyddsverksamhet, 5.i fredstid ansvara för att samla in, bearbeta och lämna Kustbevak- ningen sjölägesinformation sammanställd för civila behov, 6.stödja svensk försvarsindustri genom exportfrämjande verksamhet inom ramen för gällande riktlinjer för svensk krigsmaterielexport, 7.lämna biträde vid svenska förhandlingsinsatser avseende nedrust- ning, rustningskontroll samt förtroendeskapande och säkerhets- skapande åtgärder, 8.i sin perspektivplanering planera i nära samverkan med (Försvarsdepartementet) och redovisa den i budge- tunderlaget, 9.bedriva försvarsupplysning i syfte att stärka försvarsviljan och förtroendet för det militära försvaret, samt 10.medverka i statsceremonier. I 5 och 6 §§ ges bestämmelser om hur Försvarsmakten skall med- verka och biträda vid uppgifter som avser internationella sam- arbete i olika avseenden, bl.a. inom Europeiska unionen, inom ramen för Partnerskap för fred, i säkerhetsfrämjande samarbete, vad gäller Västeuropeiska unionen samt deltagande i . 2.8Militär medverkan i civil verksamhet I 1 § förordningen om militär medverkan i civil verksamhet hänvisas till 34 § räddningstjänstlagen som anger att myndigheter är skyldiga att medverka i räddningstjänst. Detta gäller som redan framgått endast om myndigheten har lämpliga resurser och ett deltagande inte allvarligt hindrar myndighetens vanliga verksamhet. När det gäller innehållet i det stöd Försvarsmakten lämnar i övrigt förekommer olika avgränsande faktorer. Dessa tar sikte på vad Försvarsmakten skall göra eller får göra, medverkan med egendom eller personal, vilken myndighet eller vilket annat subjekt som skall ta emot stödet, eller innehållet i den verksamhet som avses med stödet. Av 2 § förordningen följer att Försvarsmakten vid livshotande situatio- ner där omedelbar transport är avgörande för behandlingen av skadade eller sjuka personer skall utföra transporter med helikopter på begäran av sjukvårdshuvudman genom flygräddningscentralen i . Skyldigheten att ställa helikopter till förfogande får inte allvarligt hind- ra ordinarie verksamhet av större betydelse inom myndigheten eller myndighetens medverkan i räddningstjänst enligt 34 § rädd- ningstjänstlagen. Försvarsmakten får även i andra fall ställa personal och egendom till förfogande för transporter av sjuka eller skadade. När det är nödvändigt för att en polismyndighet, eller skall kunna fullgöra sina uppgifter får Försvarsmakten med stöd av 3 § förordningen ställa personal och egendom till förfo- gande för transporter av personal och utrustning. Förutsättningen är att detta skall vara nödvändigt för att den mottagande myndigheten skall kunna fullgöra sin uppgift. Här finns dock viktiga ytterligare begräns- ningar. Försvarsmaktens personal får nämligen inte användas för trans- portuppgifter som kan komma att innefatta våld eller tvång mot någon enskild eller som kan medföra en inte obetydlig risk för att personalen kan komma att skadas. Försvarsmakten skall ta ut avgifter för sådan verksamhet som avses i 2 och 3 §§. Dessutom får Försvarsmakten enligt 4 § meddela ytterli- gare föreskrifter om medverkan i räddningstjänst eller i verksamhet som avses i de nämnda paragraferna. I 5 § förordningen anges att Försvarsmakten får åta sig att bygga vägar och broar samt att utföra transporter, andra arbeten och tjänster. Antingen måste då arbetet kunna inordnas som ett led i utbildning vid myndigheten, eller främja staten eller annat allmänt samhällsintresse. I 6 § behandlas Försvarsmaktens rätt att hyra ut och låna ut respek- tive sälja lös egendom. För att få göra något av detta krävs för det första att det kan ske utan olägenhet för Försvarsmakten. När sådan åtgärd riktar sig till annan än myndighet krävs härutöver att den skall främja antingen Försvarsmakten eller ett allmänt samhällsintresse, eller också att det annars finns särskilda skäl för åtgärden. Såvitt avser för- säljningsfallet finns dessutom bestämmelser om affärsmässighet m.m. i förordningarna (1996:1190) om överlåtelse av statens fasta egendom m.m. och (1996:1191) om överlåtelse av statens lösa egendom (se här- om avsnitt 11.4). I 6 a § anges att Försvarsmakten får ta ut avgifter för medverkan enligt 5 och 6 §§. I 7 § stadgas om skyldigheten att följa gällande regler om konkur- rens. Detta gäller vid helikoptertransporter enligt 2 §, vid andra arbeten än bistånd med transporter åt polisväsendet, eller enligt 5 § och vid stöd med egendom enligt 6 §.