sou · GPB379d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Vid slutet av decenniet uppgav de ensamstående möd- rarna oftare än andra att de hade en dålig fysisk och psykisk hälsa och att de lidit av långvarig sjukdom. Bokslut över välfärden SOU 2001:79 personer med funktionshinder (16 ) om ej annat anges ningen 16–64 år 16–64 år Ängslan, oro, ångest funktionshindrade som får: Privat/annan men ej hjälp Fysiskt krävande arbete (sysselsatta Jäktigt arbete (sysselsatta ) Disponibel inkomst per kostenhet i Social förankring och trygghet Har ej nära vän Kan ej överklaga beslut Avstått från att gå ut p.g.a. oro för våld Utsatt för våld eller hot Har minst två välfärdsproblem b aKällor återfinns i Bilaga 3. bUppgifterna är inte jämförbara med motsvarande uppgifter i övriga tabeller i avsnitt 1.2 och 1.3, se Bilaga 3. 19 Förutom nya analyser av SCB:s ULF-material baseras avsnittet främst på , och underlag till kommittén (SOU 2001:56), se Bilaga 4. Det bör noteras att jämförelserna i detta avsnitt genomgående görs mellan 1988-89 och 1998–99 och att gruppen med funktionshinder avgränsas åldersmässigt till dem som är 16–. Personer med funktionshinder har en sämre situation än resten av befolkningen vad gäller flertalet av de välfärdsaspekter som vi stu- derar. Trots 1990-talets ambitionshöjande handikappolitik – men å andra sidan också trots den djupa ekonomiska krisen – är funk- tionshindrades välfärdseftersläpning lika stor vid decenniets slut som vid dess ingång. Hur gruppen personer med funktionshinder avgränsas har betydelse för storleken på välfärdsgapet mellan funktionshindrade och resten av befolkningen – ju striktare avgränsningen är, desto större blir skillnaden i välfärd mellan funktionshindrade och övriga. Däremot ter sig förändringen ganska likartad oavsett av- gränsning. Vi har i Tabell 1:15 valt att redovisa välfärdsutvecklingen för en relativt bred kategori av funktionshindrade, nämligen de som har minst ett av följande funktionshinder: nedsatt syn, nedsatt hörsel, rörelsehinder och långvariga psykiska besvär. Enligt denna avgränsning omfattade gruppen funktionshindrade vid decenniets slut av befolkningen i åldrarna 16 , eller sammanlagt cirka 700 000 personer. Gruppen har ökat i storlek , främst eftersom andelarna som har nedsatt hörsel och långvariga psykiska besvär har ökat i åldrarna . Personer med funktionshinder har sämre hälsa än andra i samma ålder. Detta är kanhända inte förvånande, men det bör noteras att skillnaden är påtaglig även i de fall när det inte finns någon an- ledning att förvänta sig ett samband mellan funktionshindret och den indikator på ohälsa som studeras. Exempelvis besväras per- soner med nedsatt syn eller nedsatt hörsel mer än befolkningen i övrigt av värk och av oro, ängslan och ångest. Förändringarna har gått i olika riktning beroende på vilken ohälsoindikator som studeras. Oro, ängslan och ångest har ökat mer bland funktionshindrade än bland andra,20 medan andelen som skattar sin hälsa som mindre god har minskat något bland funktionshindrade och ökat något i befolkningen i övrigt. har andelen med låg utbildning minskat mer bland funktionshindrade än bland andra, men det var vid slutet av decenniet fortfarande betydligt vanligare att ha låg utbildning bland personer med funktionshinder jämfört med i befolkningen i stort. 20 Vi vill påminna om att vi här jämför ökningens storlek i absoluta termer (antal pro- centenheter). Den relativa förändringen är av ungefär samma storleksordning bland personer med funktionshinder som bland befolkningen i övrigt (se Szebehely, 2001). Detta gäller även om vi tar hänsyn till skillnader i ålder mellan funktionshindrade och övriga. Det faktum att funktionshindrade förvärvsarbetar i betydligt lägre grad än vad andra gör kan inte enbart förklaras utifrån skillnader i arbetsförmåga. Lågt arbetskraftsdeltagande gäller alla de grupper av funktionshindrade som vi har studerat (förutom dem med nedsatt hörsel), och skillnaden mellan funktionshindrade och befolkningen i övrigt är lika stor vid slutet av decenniet som . Personer med funktionshinder lämnade således arbets- marknaden i samma utsträckning som andra under den ekonomiska krisen, och även sysselsättningsuppgången följde samma mönster för funktionshindrade som för befolkningen i övrigt. Att funk- tionshindrade personer inte drabbades hårdare av krisen är i ett internationellt perspektiv överraskande. Anmärkningsvärt i internationell jämförelse är också att per- soner med funktionshinder har disponibla inkomster som inte avviker nämnvärt från inkomsterna för befolkningen i övrigt. Ur ett välfärdsperspektiv är det dock problematiskt att funktions- hindrade personer i alla inkomstskikt betydligt oftare har ekono- miska svårigheter i vardagen jämfört med vad personer utan funk- tionshinder har, och att dessa svårigheter också gäller familjer med funktionshindrade barn. Ekonomiska problem är särskilt vanliga bland personer som är beroende av hjälp i vardagen. De eko- nomiska svårigheterna gäller både avsaknad av kontantmarginal och problem med löpande utgifter. Att funktionshindrade betydligt oftare än andra har ekonomiska svårigheter trots att de i stort sett har genomsnittliga inkomster bör ses i relation till gruppens mer- kostnader i form av högre utgifter för sjukvård, läkemedel, hjälp och ofta också för transporter, boende, mat och liknande. har andelen med ekonomiska svårig- heter ökat mer bland funktionshindrade än bland befolkningen i övrigt.21 Funktionshindrade är generellt sett mer beroende av hjälp i vardagen än vad andra är. Personer med funktionshinder tenderar därför att vara mer berörda än befolkningen i stort av förändringar inom de offentliga hjälpsystemen. De flesta funktionshindrade som behöver praktisk hjälp får dock både vid ingången och utgången av decenniet all sin hjälp från familjemedlemmar och andra när- stående. Detta gäller nio av tio av dem som bor tillsammans med 21 Detta gäller i absoluta termer, medan den relativa ökningen är av ungefär samma stor- leksordning i båda grupperna. någon annan person, men även bland dem som bor ensamma är det vanligare att få hjälp från anhöriga än från kommunen (i form av hemhjälp eller personlig assistent). Totalt sett har inte andelen med hjälp förändrats , men de som hade mindre omfattande hjälpbehov fick minskad hjälp medan de som hade störst hjälpbehov fick mer. De förändringar som skett inom de kommunala hjälpsystemen (se avsnitt 1.5.5) innebär i praktiken att förmågan att kunna överklaga ett myndig- hetsbeslut har blivit en allt viktigare välfärdsresurs för många funk- tionshindrade. Det finns därför anledning att notera att personer med funktionshinder – och i synnerhet de som har långvariga psykiska besvär – saknar denna förmåga i högre grad än andra. När det gäller de flesta välfärdsområden följer könsskillnaderna bland funktionshindrade i huvudsak de mönster som framträder för befolkningen i övrigt, vilket innebär att funktionshindrade kvinnor i allmänhet har sämre välfärd än vad funktionshindrade män har. De välfärdsförändringar som skett har i allmänhet varit av samma omfattning för funktionshindrade kvin- nor som för funktionshindrade män. Ett undantag är att andelen förvärvsarbetande bland män med långvariga psykiska besvär minskade betydligt mer än vad den gjorde för kvinnor i samma situation, och minskningen var också mer markerad i denna grupp än i andra grupper av funktionshindrade. Ett annat undantag är risken att vara utsatt för våld eller hot – ett välfärdsproblem som ökat mer bland funktionshindrade än i resten av befolkningen. Ökningen är här större bland kvinnor än bland män, och särskilt markerad bland rörelsehindrade kvinnor där andelen som utsatts för våld eller hot har ökat från två till . Alla grupper av funktionshindrade var mer utsatta än befolkningen i övrigt, och kvinnor med rörelsehinder eller nedsatt syn var också mer utsatta för våld eller hot än vad män med samma funktionshinder var. Detta är anmärkningsvärt efter- som män generellt sett är mer utsatta än kvinnor för våld och hot i befolkningen i övrigt. Våld mot funktionshindrade kvinnor har uppmärksammats som ett prioriterat arbetsområde för det av regeringen tillsatta Nationellt råd för kvinnofrid, men för när- varande saknas i huvudsak såväl offentlig statistik som forskning på området. Äldres välfärdsresurser.a Procent av äldre (75–) om ej annat anges Ängslan, oro, ångest Särskilt boende (80 år+) hjälpbehövande äldre som får: Privat/annan men ej hjälp Disponibel inkomst per kostenhet i Låg inkomst () Varaktighet i låg inkomst () Social förankring och trygghet Har ej nära vän Begränsat umgänge utom egna familjen Kan ej överklaga beslut Avstått från att gå ut p.g.a. oro för våld Utsatt för våld eller hot a Källor återfinns i Bilaga 3. I detta avsnitt behandlas i huvudsak välfärdssituationen för de cirka 600 000 personer som är . I denna åldersgrupp är närmare hälften sammanboende, medan är ensam- boende kvinnor och är ensamboende män. 22 Förutom egna analyser av ULF-undersökningarna bygger avsnittet främst på underlag till kommittén (SOU 2000:38), se Bilaga 4. den grupp av äldre (65–) som urskiljs i redovisningarna i avsnitt 1.2 är andelen ensamboende kvinnor högre, vilket påverkar den redovisade bilden av välfärden. Det bör noteras att den övre åldersgränsen i SCB:s ULF-undersökningar medför att vi till stor del saknar kunskap om välfärden bland de 200 000 personer i befolkningen som är eller äldre. Dessa personer utgör en grupp som i än högre grad domineras av kvinnor som lever ensamma. Äldre människor i allmänhet och äldre kvinnor i synnerhet har sämre välfärd än vad resten av befolkningen har vad gäller flertalet av de ofärdsindikatorer som vi studerar, såsom hälsa, inkomster, politiska resurser, sociala relationer och oro för att utsättas för våld. Inom några områden har dock äldre bättre välfärd än andra. Bland annat är det färre av de äldre som har ekonomiska svårigheter och som är utsatta för våld eller hot. Om vi fokuserar på välfärdens förändringar är de äldre som kollektiv i flera avseenden något av en vinnargrupp i så måtto att de har varit mindre berörda än andra grupper av 1990-talets välfärdsförsämringar. I vissa fall, främst vad gäller ekonomi, har de äldres välfärd utvecklats i positiv riktning medan andra grupper har haft en negativ välfärdsutveckling. Här är det dock viktigt att hålla isär förändringar för äldre betraktade som individer respektive som grupp. Den kollektiva förbättringen beror delvis på att nya pensionärsgrupper som har relativt hög ATP har ersatt äldre generationer som haft sämre pensionsförhållanden. Ur ett individperspektiv har de äldres välfärdsutveckling under 1990- talet i många fall varit mindre gynnsam. Detta kan illustreras av att andelen bland de äldre med låga inkomster som är fattiga är betydligt högre än bland andra åldersgrupper, och till skillnad från vad som gäller befolkningen i stort har denna andel ökat något mellan mättillfällena. Även om personer hade betydligt lägre inkomster än befolkningen som helhet , var skillnaden mindre i slutet av decenniet än vid dess början. I befolkningen som helhet har de disponibla inkomsterna i stort sett inte ökat , medan hushållsinkomsterna ökade bland äldre män och för äldre kvinnor. Detta innebär vidare att skillnaden mellan äldre mäns och kvinnors inkomster har ökat under decenniet.23 Trots att de äldres genomsnittsinkomster var lägre, var andelen med låga inkomster inte högre än för befolkningen i stort. Personer var uppenbarligen koncentrerade till inkomstfördelningens nedre skikt, men befann sig i regel över den låginkomstgräns vi använder. Mönstret är liknande när det gäller ekonomiska svårigheter i så måtto att andelen som saknade kontantmarginal ökade i befolk- ningen i stort medan andelen bland de äldre minskade något. Oavsett vilken indikator på ekonomisk utsatthet som vi fokuserar på är könsskillnaderna större bland äldre än i befolkningen i övrigt – exempelvis var det vanligare bland kvinnor än bland män att ha låga inkomster. Äldre med funktionshinder har betydligt oftare än andra äldre låga inkomster och äldre som be- höver hjälp i vardagen har betydligt oftare ekonomiska svårigheter. Att äldre har sämre hälsa än befolkningen i övrigt är knappast förvånande. Förändringarna är i detta avseende delvis motstridiga. Till skillnad från vad som gäller i övriga ålders- grupper har de äldres psykiska välbefinnande förbättrats. Vidare har förekomsten av värk i rygg, leder och andra delar av rörelse- apparaten ökat betydligt mer bland de äldre – och särskilt då bland kvinnor – än i befolkningen som helhet, trots att rörelseförmågan bland äldre har förbättrats generellt sett. Tillgång till god äldreomsorg är en viktig välfärdsresurs för många äldre och vi behandlar förändringarna inom detta område närmare i avsnitt 1.5.6. Andelen äldre som får del av den kom- munala äldreomsorgen (främst ) har minskat (även om minskningen var ännu mer markant ). Bland hemmaboende i åldersgruppen 75 med behov av praktisk hjälp minskade den kommunala hjälpen mer bland kvinnor än bland män, och relativt sett mer bland samman- boende än bland ensamboende. Ungefär var sjätte person i åldrarna som behöver hjälp avstår från hemtjänst på grund av avgiftens storlek. Äldre med låga pensioner avstår oftare än andra (2001f). med minskningen av den kommunala hjälpen har det skett en viss ökning av informella hjälpinsatser, det vill säga hjälp som ges av make/maka eller andra närstående inom eller utanför 23 Att äldre kvinnor har lägre disponibla inkomster än män beror till viss del på att betydligt fler äldre kvinnor lever ensamma och därmed inte kan utnyttja de ekonomiska stordrifts- fördelar som ett delat hushåll innebär. Dock har äldre kvinnor lägre inkomster än män även om vi enbart jämför ensamstående kvinnor och män, och även här är könsskillnaderna betydligt större vid slutet än i början av decenniet. den äldres eget hushåll. Ökningen av hjälp som köps på den privata marknaden (och som främst avser tvätt och städning) har dock varit betydligt kraftigare. Dessa förskjutningar av hjälpmönstren har berört äldre på olika sätt. Bland äldre med lägre utbildning har det framför allt skett en ökning av andelen som enbart får informell hjälp (främst från en person inom den hjälpbehövandes eget hus- håll). Denna andel har ökat från , vilket kan jämföras med en minskning från bland dem med högre utbildning. Bland äldre med högre utbildning har det i stället skett en mycket stark ökning av hjälp köpt på den privata mark- naden. I denna grupp har andelen med denna typ av hjälp ökat från , medan motsvarande andel bland dem med kortare utbildning har ökat från . Eftersom äldre har jämförelsevis sämre hälsa och större hjälp- behov har de sannolikt mer myndighetskontakter än andra. Att kunna överklaga ett myndighetsbeslut är därför sannolikt en viktigare välfärdsresurs för äldre än för många andra grupper. Där- för är det värt att notera att andelen som inte kan överklaga ett beslut är dubbelt så stor bland de äldre som i befolkningen i stort. Bokslut över välfärden SOU 2001:79 16 om inte annat anges Ängslan, oro, ångest Tidsbegränsad anställning (anställda Fysiskt krävande arbete (sysselsatta Jäktigt arbete (sysselsatta ) Lön , kronor (sysselsatta Disponibel inkomst per kostenhet i Varaktighet i låg inkomst () Social förankring och trygghet Har ej nära vän Kan ej överklaga beslut Avstått från att gå ut p.g.a. oro för våld Utsatt för våld eller hot Har minst två välfärdsproblem a Källor återfinns i bilaga 3. Antalet utrikes födda personer i uppgår till närmare en miljon. Ett av 1990-talets tydligaste särdrag var de svårigheter som gruppen utrikes födda ställdes inför avseende arbetsmarknad De ojämförligt starkaste flyktingströmmarna kom , det vill säga under som den svenska ekonomin och arbetsmarknaden genomgick sin mest ogynnsamma fas. Möjligheterna för de nyanlända flyktingarna att finna försörjningsmöjligheter på den öppna arbetsmarknaden var därför starkt begränsade. Eftersom inga andra skyddsnät egentligen fanns för denna grupp blev man i stor utsträckning hänvisad till att klara sin försörjning med hjälp av socialbidrag. Invandrare som grupp har i de flesta avseenden sämre resurser än befolkningen i övrigt. Gruppen har också haft en mindre gynnsam utveckling än andra vad gäller sysselsättning, arbetslöshet, tidsbegränsad anställning, förvärvsinkomster, kon- tantmarginal samt förekomsten av oro, ängslan och ångest. Den ekonomiska återhämtningen i slutet av decenniet har inneburit att vissa, men långt ifrån alla, nivåer kommit att bli jämförbara med dem som rådde vid decenniets inledning. Vad som inte framgår av uppgifterna i tablån ovan är den avsevärda heterogenitet som i de allra flesta avseenden präglar breda kategorier som invandrare eller utrikes födda. Generellt sett gäller att förankringen på arbetsmarknaden liksom välfärdsnivåerna i övrigt är sämre ju korta- re tid man har vistats i och ju mindre ekonomiskt ut- vecklade delar av världen man kommer ifrån (se till exempel 2001). En stor del av det som utgör invandrargruppens specifika svårigheter under krisåren har i realiteten burits av de invandrare som anlände hit som flyktingar första hälft och som i stor utsträckning kom från det samt från och . Eftersom siffrorna i tabellen enbart beskriver årtiondets inled- ning respektive slut kan vi inte iaktta de variationer som före- kommit och som till stor del återspeglar rörelserna i samhällsekonomin. Detta innebär att likheten mellan mättillfällena vad gäller exempelvis andelarna med socialbidrag inte är ett uttryck för stabilitet , utan endast beskriver start- och ändpunkter för ett förlopp som karakteriseras av en inledningsvis kraftig upp- gång följd av ett ännu kraftigare fall (den högsta nivån för utrikes födda nåddes 1996 då bidragstagandet i gruppen uppgick till ). På samma sätt har inkomsterna i gruppen mitt legat på nivåer som innebar väsentligt sämre resur- ser än vad som kan läsas ut från värdena i tabellen. I andra fall handlar det om en reell stabilitet, till exempel vad gäller omfatt- ningen av dålig hälsa eller långvarig sjukdom. vi dock notera att andelen som upplever ängslan, oro eller ångest har ökat kraftigt mellan mättillfällena. Denna ökning är något större än den som kan konstateras för svenskfödda, men ökningens omfattning skiljer sig inte signifikant åt mellan grupperna när hän- syn tagits till relevanta bakgrundsfaktorer. har också präglats av ökad etnisk och socioekonomisk segregation. Den etniska boendesegregationen ökade i omfattning i de tre storstadsregionerna under första hälften av årtiondet, men har varit i stort sett . Under 1990- talets andra hälft ökade däremot segregationen utanför storstads- områdena (2000). En effekt av den tilltagande boende- segregationen är att skolor tenderar att skilja sig allt mer åt vad beträffar elevernas sammansättning. De analyser av segregationens betydelse för skolprestationer som kommittén har låtit göra ger vid handen att betygsgenomsnitten (givet elevernas sociala bakgrund) påverkades negativt om eleverna gick i en skola där många elever hade invandrarbakgrund, medan en sådan negativ koppling inte kunde konstateras . Risken för ofullständiga betyg var genomgående högre i invandrartäta skolor, men denna risk har inte ökat . Efter att hänsyn tagits till sammansättningseffekter noterades även att elever i invandrartäta skolor i större utsträckning än andra elever gick vidare på teore- tiska gymnasielinjer, såväl i början som i slutet av decenniet (Dryler 2001). Av tabellen ovan framgår också att utbildningsnivån för utrikes födda i likhet med vad som gäller befolkningen i övrigt har förbättrats . Även om nivåerna för svenskfödda och utrikes födda i stort sett är jämförbara finns det vissa tendenser till att de senare tappat mark , även med beaktande av de förändringar som skett av gruppernas sammansättning. De utrikes födda har i regel sämre social förankring, sämre politiska resurser och känner oftare oro för att utsättas för våld jämfört med den övriga befolkningen. Dessa skillnader är relativt väl etablerade, men har inte ökat . Skillnaderna mellan utrikes födda och svenskfödda är i dessa avseenden lika stora vid ingången av decenniet som i dess slutskede. Vad gäller utsatthet för våld är nivåerna för svenskfödda och utrikes födda i stort sett jämförbara, även om den senare gruppen ligger någon procentenhet högre än den förra, sett över decenniet som helhet. Vid kontroll för relevanta bakgrundsfaktorer framträder dock ingen signifikant skillnad mellan grupperna (Estrada & 2001). kan beskrivas som ett massarbetslöshetens årtionde. över decenniet som helhet var det en betydande del av befolk- ningen som drabbades av arbetslöshet. Så mycket som 1,8 miljoner människor – av dem som var 18 1991 – var anmälda på Arbetsförmedlingen . Närmare 1,6 miljoner människor var öppet arbetslösa , med en genomsnittlig arbetslöshetstid . Denna utveckling har sin bakgrund i de stora förändringar av arbetslöshets- och sysselsättningstalen som kännetecknade årtion- det. Den öppna arbetslösheten var 1999, vilket kan jämföras 1990 (). Värst var situationen 1993 då den öppna arbetslösheten nådde , vilket motsvarar drygt 350 000 personer. De uppgifter som avser arbetskraftsdeltagande visar en liknande utveckling i så måtto att deltagandet i åldrarna 16 var 1990, och 1999. En viktig skillnad mellan den arbetslöshet som drabbade landet och arbetslöshetskrisen under 1990- talet var att den nu drabbade breda folklager. Arbetslöshets- ökningen drabbade även traditionellt sett starka grupper på arbetsmarknaden, såsom högutbildade och medelålders. Den förändrade sammansättningen av gruppen arbetslösa gjorde att den blev materiellt sett starkare än den grupp som var arbetslösa under högkonjunkturen . Exempelvis skedde det en ökning av andelen arbetslösa som uppbar A- kassa (se avsnitt 1.6.3) medan risken för låg ekonomisk standard minskade, åtminstone under krisens inledande år. För de långvarigt arbetslösa ökade dock denna risk under krisens slutskede. Trots att arbetslösheten slog så pass brett över befolkningen drabbades vissa grupper hårdare än andra. För ensamstående med barn och för utomeuropeiska invandrare ökade det genomsnittliga antalet arbetslöshetsdagar . För gifta/samboende med barn och svenskfödda var motsvarande ökning . För ensamstående med barn och för invandrare var dessutom återhämtningen under 24 Avsnittet bygger på Per (SOU 2000:37), och (SOU 2000:37) samt och (SOU 2001:53) underlag till kommittén, se Bilaga 4. årtiondets senare år svag (se även avsnitt 1.3.3 och 1.3.6). Ung- domar utgör däremot en grupp som generellt sett har ett för- hållandevis stort utflöde ur arbetslöshet, varför deras arbetslöshets- perioder tenderar att vara i genomsnitt kortare än andra gruppers. Ungdomarna erfor också en kraftig återhämtning från arbetslöshet i slutet av årtiondet. För ungdomar utgör också studier i större utsträckning än för andra åldersgrupper en väg ut ur arbetslöshet. Det är värt att notera att det inom ungdomsgruppen fanns stora klasskillnader i utsatthet för arbetslöshet. Som påpekats i avsnitt 1.3.2 löpte ungdomar med arbetarklassbakgrund betydligt större risker än barn från tjänstemannafamiljer att drabbas av arbetslös- het. När ungdomar med rötter i arbetarklassen väl hamnat i arbets- löshet riskerade de också i större utsträckning än andra att hamna i långvarig arbetslöshet. Dessutom utgjorde inte fortsatt utbildning ett lika tydligt alternativ för ungdomar i arbetarklassen som för tjänstemannaungdomar. Även om de arbetslösa som grupp betraktat blev materiellt sett starkare under krisåren jämfört med tidigare, kan det konstateras att i synnerhet långvarig arbetslöshet hade tydliga negativa konsekvenser på den individuella välfärdsnivån. Bland personer som var 24 och som vid en uppföljning (då de var 33 ) inte hade erfarit arbetslöshet minskade andelen som saknade kontantmarginal från till .