sou · GPB3101d3 · 2002-01-01 00:00:00 — 20 § och beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter meddelade med stöd av lagen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Beslut att bevilja registrering av renmärke får dock inte överklagas. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Bestämmelsen motsvarar 99 § rennäringslagen. Eftersom vårt förslag innebär att skall överta myndighetsuppgifter från länsstyrel- sen framgår det av bestämmelsen att även beslut kan över- klagas. Formuleringen av bestämmelsen innebär att polismyndighets eller kronofogdemyndighetens beslut om att samla en renhjord med stöd av 15 § förslaget till lag om bedrivande rennäring inte omfattas. Det- samma gäller enligt rennäringslagen, 96 § andra stycket jämfört med 99 § rennäringslagen. 21 § och beslut enligt denna lag skall gälla , om inte respektive myndighet bestämmer något annat. Bestämmelsen motsvarar 101 § rennäringslagen. Vårt förslag innebär dock att det införs en möjlighet för beslutsmyndigheten att för ett enskilt beslut bestämma att det inte skall gälla förrän det vunnit laga kraft. De principiella diskussionerna kring denna lösning framgår av specialmotiveringen till 7 kap. 4 § förslag till lag om renskötselrätt. Vidare innebär det att vårt förslag inte innehåller något om att läns- rätten har möjlighet att meddela inhibition. Denna möjlighet framgår redan av 28 § förvaltningsprocesslagen. Enligt vår uppfattning är det således överflödigt att reglera det här. 22 § Angår ett beslut som länsstyrelse eller meddelar enligt denna lag så många att en kopia av beslutet inte lämpligen kan tillställas var och en av dem, skall beslutet sändas till samebyns sty- relse, som skall hålla det tillgängligt för medlemmarna. För konces- sionsrenskötseln skall beslutet sändas till koncessionshavare, som skall hålla det tillgängligt för skötesrenägarna. Meddelande om detta skall tas in i ortstidning. Tiden för överklagande skall räknas från den dag då kungörandet har skett. Bestämmelsen är samma som finns i 100§ rennäringslagen. Vårt förslag till lag om bedrivande av rennäring saknar motsvarighet till 102 § första stycket rennäringslagen. Det beror på att endast Läns- styrelsen i har uppgifter enligt lagen om bedrivande av rennäring. 1.Denna lag träder i kraft , då rennäringslagen (1971:437) upphör att gälla. 2.Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till före- skrift som ersatts genom bestämmelse i denna lag, tillämpas i stället den nya bestämmelsen. 3.Rennäringslagen (1971:437) skall tillämpas beträffande konces- sioner som meddelats innan denna lag trädde i kraft. 12.3Förslag till lag om ändring i skogsvårdslagen (1979:429) 14 § Skogsmarkens ägare är skyldig att enligt föreskrifter som med- delas av regeringen eller av den myndighet som regeringen bestämmer underrätta om 1.avverkning och uttag av skogsbränsle som skall äga rum på hans 2.sådan dikning i samband med avverkning som inte kräver till- stånd enligt 11 kap. , 3.vad han avser göra för att tillgodose naturvårdens och kul- turmiljövårdens intressen i samband med avverkning på hans mark, 4.vad han avser att göra för att trygga återväxten, och 5.för det fall marken ligger inom renskötselområdet, vad han avser att göra för att tillgodose rennäringens intressen i samband med av- verkning på hans mark. På motsvarande sätt som en skogsägare i avverkningsanmälan skall ange vad han avser göra för att tillgodose naturvårdens- och kultur- miljövårdens intressen i samband med avverkning skall en skogsägare som planerar en avverkning inom renskötselområdet ange vad han avser göra för att tillgodose rennäringens intressen. De hänsyn som bör iakttas och som skall anges i avverkningsanmälan framgår av 31 § skogsvårdslagen och de allmänna råd som utfärdats i anslutning till paragrafen. Överenskommelser som träffats i samband med lokala sam- råd/samverkan med samebyarna skall också iakttas och kan anges i avverkningsanmälan. 20 § Innan avverkning sker inom ett område där renskötsel får bedri- vas enligt rennäringslagen (1971:437) skall berörd sameby beredas till- fälle till samråd enligt föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Enligt den nya regeln utökas samebyns möjlighet att begära samråd till att gälla inom hela renskötselområdet. Berörd sameby skall beredas tillfälle till samråd innan avverkning med efterföljande skogsbruks- åtgärder vidtas inom renskötselområdet (såväl året-runt-mark som vinterbetesmark). Liksom nu skall i föreskrifter ange de närmare begränsningar i samrådsplikten som bör gälla. Syftet med sådana före- skrifter är att begränsa samråden till områden som är av betydelse för samebyarnas renbete (kommer huvudsakligen att gälla vinterbete efter- som det främst är detta bete som finns i skogen) eller som annars är särskilt viktiga för renskötseln (se vidare i den allmänna motiveringen, avsnitt 6.4.5 och 6.4.6). Protokoll från samråd, eller bevis om att samebyn beretts tillfälle till samråd men avstått att påkalla samråd, skall ges in till skogsvårds- myndigheten i samband med avverkningsanmälan eller ansökan om tillstånd till avverkning. Den yttre gränsen för renskötselområdet anges i lagen om renskötsel- rätt vara områden där renskötsel av ålder bedrivs. Det förekommer på vissa håll tvister om var denna gräns går. I avvaktan på att dessa tvister avgörs i domstol får med utgångspunkt från det material som finns tillgängligt, exemplevis hos länsstyrelserna, ta ställ- ning till var skogsvårdslagens regler om samråd och hänsyn för ren- näringens intressen skall tillämpas (jfr liknande resonemang i prop. 1990/91:3 s. 54, angående tillämpningen av 31 § skogsvårdslagen). 21 § Om berörd sameby har motsatt sig en avverkning i samband med samråd enligt 20 §, skall regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer pröva om beslut om begränsning av, eller förbud mot av- verkningen skall meddelas med hänsyn till rennäringens intressen. Sådant beslut skall meddelas om avverkningen 1.medför sådant väsentligt bortfall av renbete att samebyns möjlig- het att bedriva rennäring inom berörd del av samebyns betesområde avsevärt försvåras, eller 2.avsevärt försvårar sedvanlig samling och flyttning av renhjord inom berörd del av samebyns betesområde. Skada till följd av beslut om begränsning av eller tillfälligt förbud mot skogsbruksåtgärd skall ersättas av allmänna medel enligt den bestämmelse som anges i 19 §. Bestämmelsen öppnar en möjlighet för en sameby att få en planerad större avverkning med efterföljande skogsvårdsåtgärder (exempelvis markberedning eller anläggande av skogsbilväg) som omfattas av sam- råd enligt 20 § prövad av en oberoende myndighet, skogsvårdsstyrel- sen. Myndigheten skall göra en sådan prövning om det av protokoll från samråd enligt 20 § skogsvårdslagen framgår att samebyn har motsatt sig en viss avverkning eller efterföljande skogsvårdsåtgärd, men skogs- ägaren ändå avser att vidta avverkningen med efterföljande skogsvårds- åtgärder. Om myndigheten i en sådan prövning finner att samebyns mark- användning inom den del av samebyn som berörs av avverkningen med efterföljande skogsvårdsåtgärd kommer att avsevärt försvåras, kan myndigheten besluta om begränsning eller förbud mot avverkningen eller begränsning eller förbud mot den efterföljande skogsvårdsåtgär- den. Vad som avses med berörd del av samebyns betesområde har behandlats i den allmänna motiveringen. Bedömningen av när samebyns markanvändning för rennäring inom den del av samebyn som berörs av en avverkning med efterföljande skogsvårdsåtgärd skall anses avsevärt försvårad blir beroende av hur viktigt området är ur betessynpunkt eller annars ur renskötselsynpunkt. En avverkning med efterföljande kraftig markbehandling av skog med mycket god tillgång på marklavbete som regelbundet används i ren- skötseln kan innebära att pågående markanvändning för rennäring anses avsevärt försvårad i det område som berörs av avverkningen medan en avverkning på mark med mindre inslag av marklav troligen inte bedöms försvåra rennäringen avsevärt inom området. En avverk- ning som hindrar att ett visst område som används som kalvningsplats eller samlingsplats eller som flyttled, i fortsättningen kan användas för dessa ändamål, kan också innebära att pågående markanvändning för rennäring inom området anses avsevärt försvårad. Myndigheten skall, om det är tillräckligt för att förhindra att pågå- ende markanvändning för rennäring avsevärt försvåras inom berörd del av samebyns betesområde, i första hand fatta beslut om att begränsa avverkningen eller den efterföljande skogsvårdsåtgärden. Det kan röra sig om att besluta att den planerade avverkningsytan skall minskas, att besluta att träd skall lämnas för att underlätta hänglavspridning eller att förbjuda eller begränsa markbehandling som kan skada tillgången på marklav. När det gäller områden som är viktiga som flyttleder, områ- den kring arbetshagar och kalvningsplatser kan beslut om begränsning innebära att trädskärmar och tillräcklig tillgång till bete skall lämnas kring dessa platser. Först om beslut om begränsning inte är tillräckligt för att hindra att pågående markanvändning avsevärt försvåras inom det berörda områ- det, skall en avverkning eller efterföljande skogsvårdsåtgärd förbjudas. Ett beslut om förbud gäller till dess ny avverkningsanmälan eller ansökan om tillstånd till avverkning lämnas in. Om det av protokoll från samråd med samebyn framgår att samebyn inte längre motsätter sig avverkning eller efterföljande skogsvårdsåtgärd, skall inte avverk- ning hindras med hänsyn till rennäringens intressen. Beslut om begränsning eller förbud mot avverkning eller efter- följande skogsvårdsåtgärd enligt denna bestämmelse, kan överklagas till och vidare till förvaltningsdomstol. Enligt den bestämmelse som finns kan ersättning inte utgå till skogsägare om skogsvårdsmyndigheten nekar en avverkning. Enligt vårt förslag skall ersättning utgå från staten om ett beslut från skogs- vårdsstyrelsen om stoppad eller begränsad avverkning eller annan skogsbruksåtgärd medför att pågående markanvändning för skogsbruk avsevärt försvåras. 21 a § I ansökan om tillstånd enligt 16 § till avverkning skall sökan- den redovisa vad han avser göra för att tillgodose rennäringens intres- sen. När tillstånd ges, skall besluta om vilka hän- syn som skall tas till rennäringens intressen, såsom ifråga om hyggets storlek och förläggning samt tillåten avverkningsform. Sådana villkor får dock inte leda till att pågående markanvändning för skogsbruk avsevärt försvåras. Bestämmelsen motsvarar första, tredje och fjärde stycket i nuvarande 21 § skogsvårdslagen. Om berörd sameby i samråd har motsatt sig av- verkningen skall pröva om avverkningen skall ske med hänsyn till bestämmelsen i 21 § skogsvårdslagen. Om samebyn inte motsatt sig avverkningen, eller avverkningen inte omfattas av sam- rådsplikt enligt 20 § skogsvårdslagen, skall beslut om tillstånd till avverkning, liksom , innehålla föreskrifter om vilken hänsyn som skall tas till rennäringens intressen i samband med avverkningen. 31 § Vid skötsel av skog inom renskötselområdet skall hänsyn tas till rennäringens intressen, såsom ifråga om hyggens storlek och utlägg- ning, beståndsanläggning, kvarlämnande av träd och trädsamlingar, markberedning gödsling, dikning och skogsbilvägars sträckning. Därvid skall eftersträvas att samebyarnas tillgång till marklavbete och trädlavbete väsentligen kan bibehållas och samling och flyttning av renar inte onödigt förhindras. Den hänsyn som skall visas till rennäringens intressen kan aldrig vara så ingripande att pågående markanvändning för skogsbruk avse- värt försvåras. Bestämmelsen skall liksom nu gälla inom hela renskötselområdet. När det gäller graden av hänsyn har hänvisningen till vad som uppenbart påkallas tagit bort. Den infördes efter ett påpekande av lagrådet för att spegla förhållandet mellan rennäringen och skogsbruket som enskilda intressen. Lagrådet ansåg att bestämmelsen i 31 § skogsvårdslagen väsentligen rörde förhållanden mellan enskilda intressen vilket dock inte hindrade att bestämmelsen hade inslag av allmänna intressen. Departementschefen ansåg att bestämmelsen hade ett större inslag av allmänintresse (prop. 1990/91:3 s. 53). Vi har valt att reglera förhållandet mellan rennäringen och andra enskilda intressen i lagen om renskötselrätt, genom den ömsesidiga och generella hänsynsregel vi föreslagit för alla som har rätt att bruka mark inom renskötselområdet. Den regeln omfattar också förhållandet mellan den som bedriver skogsbruk och den som bedriver rennäring. Vår avsikt är att i skogsvårdslagens regler om hänsyn för rennäring- en, i första hand reglera hänsynen till rennäringen som ett allmänt intresse, även om bestämmelsen också har betydelse för förhållandet mellan rennäringen och skogsbruket som enskilda intressen (jfr. Hän- visningen till skogsvårdslagens bestämmelser i 3 kap. 2 § andra stycket lag om renskötselrätt). Målsättningen med den nya bestämmelsen är att sådan hänsyn skall visas för vinterbetet och för områden som är viktiga för samling och flyttning av renar, att rennäring kan bedrivas utan för stora hinder i samtliga samebyar. Det allmänna intresset av att rennäring bedrivs sammanfaller i många avseenden med det allmänna intresset av hänsyn till naturvården- och kulturmiljövården. Vi har därför strävat efter att utforma regler om hänsyn till rennäringen i så nära anslutning till reglerna om hänsyn för naturvården och kulturmiljövården. Uppräkningen av skogsvårdsåtgärder i 31 § skogsvårdslagen överens- stämmer med ett tillägg dem som finns i 30 § samma lag. Den bestäm- melsen reglerar hänsynen till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen. Tillägget avser markbehandling. Samtliga dessa skogsvårds- åtgärder påverkar samebyarnas möjlighet att använda skogsmarken för renskötsel. Det innebär att markägaren måste ta hänsyn till rennäring- ens intressen när dessa åtgärder vidtas. Genom att det på detta sätt görs tydligt att såväl hänsyn för naturvårdens, kulturmiljövårdens som ren- näringens intressen skall beaktas i samband med samma slags skogs- vårdsåtgärder, kan hänsynen bättre samordnas. I andra stycket anges vilken hänsyn som skall visas. Där framgår att hänsynen till tillgången på vinterbete är central. Visst intrång i vinter- betet måste samebyarna dock tåla. Det markeras av att det anges att tillgången på bete väsentligen skall bibehållas. Målsättningen skall vara att skogsbruket i så liten grad som möjligt skall minska samebyarnas tillgång till trädlav och marklav som kan användas för renbete. Vi har närmare utvecklat hur sådan hänsyn kan tas i olika avseenden i den allmänna motiveringen till bestämmelsen, avsnitt 6.4.6. I övrigt bör hänsynen till möjligheten att samla och flytta renarna bibehållas från den nuvarande regeln i 31 § skogsvårdslagen. Det rör sig således bl.a. om att lämna skog och tillgång till marklav i samband med avverkning så att arbete med flyttning och samling av renar inte onödigtvis försvåras. Det tredje stycket klargör att de hänsyn som åläggs skogsbruket enligt denna bestämmelse aldrig kan vara så långtgående att pågående mark- användning avsevärt försvåras. Stycket överensstämmer med vad som föreskrivs i 30 § skogsvårdslagen om att föreskrifter om hänsyn till naturvården och kulturmiljövården inte får vara så ingripande att pågå- ende markanvändning avsevärt försvåras. 12.4Förslag till Lag om ändring i konkurslagen (1987:672) 5 § Hos skall, för de ändamål som anges i 6 §, med hjälp av automatisk databehandling föras ett för hela landet gemensamt register över fysiska personers och dödsbons kon- kurser. I handelsregisterlagen (1974:157), aktiebolagslagen (1975:1385), lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar och lagen (2002:xx) om renskötselrätt finns bestämmelser om registrering av juridiska perso- ners konkurser. Se kommentaren till 6 kap. 25 och 26 §§ förslaget till lag om ren- skötselrätt. Reservationer och särskilda yttranden 523 (), (), () och () Regeringen beslutade att tillsätta en kommitté med uppgift att lämna förslag till ny rennäringspolitik, göra en översyn av stödet till rennäringen och samisk kultur, samt lämna förslag på hur den framtida rennäringslagstiftningen och rennäringsadministrationen skall se ut. Vi har ansett det särskilt viktigt att åstadkomma en ändamålsenlig lagstiftning som både förenklar och avreglerar och därmed förtydligar, utan att de olika rättigheternas innehåll och omfattning förändras. Samverkan och lokala lösningar mellan skogsbruk och renskötsel måste vara utgångspunkten för bruk av mark inom renskötselområdet, som grundas på renskötselns bruksrätt och den rätt som följer av mark- ägande. Det utesluter inte förändringar i lagstiftning eller slopande av regler. Men för att åstadkomma bättre förutsättningar för renskötseln krävs en helhetssyn som utgår ifrån de rättigheter som samerna har (skattefjällsdomen) och de rättigheter som markinnehavet innebär. Vi anser det oklart hur dessa intressen förhåller sig till varandra och om det överhuvud är möjligt att i detalj, och med de förändringar som följer av att samhället förändras, reglera hur dessa rättigheter förhåller sig till varandra. Det är därför vi i våra utgångspunkter beträffande markanvändning anser att samverkansformen har rätt avstamp för att på ändamålsenligt och tidsenligt sätt lösa upp knuten hur samutnyttjandet av marken fortsättningsvis skall fungera. Enligt vår mening borde det innebära att konfliktorsakerna mellan renskötsel och andra näringar elimineras och därmed skapas en solid grund för ett gott samarbetsklimatet inom renskötselområdet. Det har varit grundläggande för vårt arbete i kommittén att åstadkomma förslag som minskar konflikterna mellan berörda näringar och ge dem arbetsro . Det anser vi sker bäst genom samverkan, grundat på 524 Reservationer och särskilda yttranden respekt och kunskap om varandras näringar, och med en lagstiftning som är anpassad till de faktiska förhållanden som råder i renskötselom- rådet. Den nya skogsvårdslagen har tjänat som förebild för oss till ny lagstiftning för rennäringen, där man genom avreglering och ökat eget ansvar lyckats åstadkomma goda resultat från både miljömässig och produktionsmässig synpunkt. Vi anser här att utredningens förslag inte på något avgörande sätt kommer att underlätta för berörda näringar att inom renskötselområdet sambruka mark, och ser med oro på effekterna av den regleringsiver som i vissa delar kännetecknar utredningen. Vår uppfattning är att ut- redningen inte tillräckligt lagt sig vinn om att åstadkomma lösningar som syftar till förenkling och avreglering. Vidare har vi funnit att länsstyrelserna i de nordliga länen sköter sina uppgifter på ett för renskötseln och övriga intressenter tillförlitligt sätt och anser inte att finns skäl att flytta ansvar och befogenheter till någon annan myndighet. Kännedom om lokala förhållanden, närhets- principen, och kompetensen är för vår del avgörande för var vi anser att förvaltningen även framgent skall ligga. Kommittén har haft ett omfattande uppdrag att arbeta fram förslag till ny lagstiftning i enlighet med fastställda direktiv (dir.1997:102). Arbetet i kommittén har haft en ambitiös inriktning med resor och besök i fält för att kunna studera verkliga förhållanden. Det är en inriktning vi anser har varit bra och en absolut förutsättning för att för- stå de problem som kan uppstå när olika näringar brukar mark utifrån sina rättigheter och behov. Med facit i hand har omfattningen på utredningen inte stått i pro- portion till de resurser utredningen förfogat över. Som exempel kan nämnas bristen på skoglig/biologisk kompetens i sekretariatet, samt det faktum att storskogsbruket lämnats utanför utredningen. En medverkan från storskogsbruket hade specifikt ökat kommitténs kunskaper om certifiering och samråd vilket hade underlättat vårt arbete. Regeringens ställningstagande att inte låta storskogsbruket som expert delta i utred- ningens arbete är anmärkningsvärt och måste starkt ifrågasättas. Vidare ifrågasätter vi regeringens agerande när den i utredningens slutfas, utredningen skulle vara klar, beslutar utan kom- mitténs vetskap, att utöka kommittén med tre nya ledamöter samt förlänga utredningstiden fram till . Beslutet har påtagligt försvårat kommitténs arbete samt lett till onödiga fördyringar. Utredningsarbetet hade också underlättats om utredningen innan förslag presenterats för kommittén haft underlag som bättre speglat de förhållanden som råder. Arbetsmetoden borde ha varit det omvända nämligen, först utreda med analys och sedan presentera förslag till åt- gärd. Enligt vår mening anser vi att de ständiga förändringarna av Reservationer och särskilda yttranden 525 kommitténs sammansättning och kanske framförallt tilläggsdirektivet om , menligt har inverkat på kommitténs arbete. Vi står bakom kommitténs förslag att öppna samebyarna för fler med- lemmar än renägande samer. Detta får inte innebära att nya medlemmar som inte bedriver renskötsel får tillgång till de rättigheter som följer av renskötselrätten, som exempel att uppföra renvaktarstugor, ta bränsle, slöjdvike eller virke till uppförande eller ombyggnad av familjebostad samt jakt och fiske. Det nya förslaget om att samebyn som medlem ska anta alla samer som kan härleda sitt ursprung från samebyn har vårt stöd. Även den nuvarande rätten som innebär att maka/make till samebymedlem kan bli medlem i en sameby har vårt stöd. Vi kan däremot inte stödja majo- ritetsförslaget som innebär en utvidgning till att även gälla sambo till samebymedlem. Vårt skäl till detta ställningstagande ser vi som en naturlig följd av hur nuvarande lagstiftning gällande äktenskapslagstiftning samt sam- bolagstiftning är utformad vad det gäller ägande och rättighetsfrågor. Förhållandet mellan samebyarnas och andras markanvändning Grunden för ny politik Vår kommitté har haft i uppdrag att lägga politiska förslag för att regle- ra förhållandet mellan samebyarnas och andras markanvändning inom den tredjedel av som kallas renskötselområdet. När nya regler övervägs vill vi understryka vikten av helhetssyn, ömsesidig respekt, avvägningar, gränsbestämningar av rättigheter, lokala lösningar samt ökade kunskaper. Det är nödvändigt att behandla renskötseln och övri- ga areella näringar i eftersom de griper in i och är beroende av varandra. Även om en översyn av markanvändningen initieras av ett behov av en ny rennäringspolitik kan man i politiken därför inte ensi- digt utgå från rennäringens behov och önskemål. 526 Reservationer och särskilda yttranden Vid beslut om nyttjandet av naturresurser i inland under se- nare decennier har lösningarna ofta varit storskaliga och drivits igenom av organ med säte långt från inlandets verklighet. Som en reaktion har det vuxit fram en opinion för nya lokala lösningar. Praktiska och god- tagbara avvägningar vid markanvändningen bör enligt vår uppfattning sökas på det lokala planet. Ofta kan ett kommunalt engagemang för- stärka en lokal lösning. Inom renskötselområdet pågår utveckling av samverkansformer som i sig är lovande. Fjäll-agendan är ett projekt där lokalbefolkning och myndigheter tillsammans söker nya former för nyttjande av naturresurserna i fjällområdet. Lokal förvaltning av statens mark innebär att bygdens befolkning ges ett ökat inflytande över hur naturresurserna används i t ex skogsbruk, turism och vilt- och fiske- vård. Lokal samverkan på frivillig grund mellan renägare och jord- och skogsbrukare skulle kunna öppna vägen för behovsanpassade avväg- ningar. Samebyarnas markanvändning på statlig mark Utredningen anser att samebyarnas behov av mark och annan traditio- nell markanvändning bör vara ett överordnat mål i förvaltningen av den statliga marken inom renskötselområdet. Det är en stark skrivning som radikalt kommer att förändra förutsättningarna för skogsbruk i inlandet och i områden som har de sämsta förutsättningarna att skapa nya arbetstillfällen.