sou · GPB310d4 · 2002-01-01 00:00:00 — 1.Utlandets inställning och nödvändigheten att respektera våra utlandskontakters åsikter 2.Det socialt dubbla annorlundaskap som en uppväxt i en homo- sexuell familj skulle innebära för ett adoptivbarn 3.Vår skyldighet att inte försvåra för den adopterade att arbeta sig fram till en positiv identitet 7Skrivelser från organisationer för adopterade – inkomna i samband med den hearing kommittén anordnade Kommittén om barn i (Ju 1999:02) Sekreterare Ang hearing rörande adoptivbarns särskilda behov Kommittén har tacksamt mottagit Er anmälan till hearingen rörande adoptivbarns särskilda behov. Såsom tidigare nämnts kommer hearingen att hållas i – 2, Ledamotshuset (rum L 4:17) – kl. 9.30–13.00. Varje organisation har till sitt förfogande. För att öka förutsättningarna för kommittén att ta del av Era erfarenheter bör anförandet även lämnas skriftligen. Kommittén önskar att Ni lämnar en beskrivning av hur Ni som barn och tonåring såg på Er situation som adopterad och hur Ni ser på situationen. Detta särskilt vad gäller relationen till adoptivföräldrar, andra släktingar och kamrater, tankar kring adoptionen och det biologiska ursprunget, positiva och/eller negativa upplevelser. Därtill ombeds Ni att utifrån Era erfarenhet beskriva de förutsätt- ningar som Ni tror bör föreligga för att en adoption skall bli så gynnsam som möjligt för det berörda barnet. Med detta avses t.ex. önskvärda föräldraegenskaper, uppväxtmiljö, kontakter med givar- landet i fråga. Har Ni några frågor är Ni välkomna att höra av Er till sekretariatet. Adopterade Etiopiers Förenings aktiva medlemmar (AEF) Apropå homosexuellas möjligheter att adoptera internationellt, 991012 Den internationella adoptionsverksamheten står inför några viktiga etiska ställningstaganden . Den moralfilosofiska kompassen har svängt genom adoptionernas trettioåriga historia. Sjuttiotalets allrådande solidaritetstanke om att den rika delen av världen skulle ta hand om barn som blivit föräldrarlösa till följd av fattigdom och svält har förskjutits. Adoption är oftare en lös- ning på egen barnlöshet och solidaritetstanken synes mer avlägsen. Denna samhällsutveckling har drivit fram situationen som kräver att man tar ställning i en rad viktiga frågor. har diskussionen om homosexuellas möjligheter att adoptera internationellt förts i såväl radio, som TV och dagstid- ningar. De adopterade som hitintills hörts och synts i media har företrätt en övervägande kritisk hållning till de homosexuellas möj- ligheter att prövas för adoption. AEF, , är en ideell sammanslutning av vuxna adopterade från . Inom AEF förs ständigt diskussioner om vår unika situa- tion som adopterade från just och frågeställningarna skif- tar. Är det till exempel rätt att adoptera internationellt över huvud taget? Vilken betydelse har ursprungslandet? Ska homosexuella ha rätt att adoptera? Åsikterna är många och går isär på flera punkter. Därför har vi häpnat över den tendens till förenkling av frågeställ- ning, och polarisering av åsikter, som genomsyrat den allmänna debatten. Som vi ser det, är detta en ytterst komplicerad och emo- tionellt laddad fråga, som i många avseenden saknar entydiga svar. Internationella adoptioner är ett förhållandevis nytt fenomen, var- för det saknas longitudinella studier som ger oss exakta svar om vilka framtida konsekvenser det har att ett barn, efter en första separation från biologiska föräldrar, adopteras till en annan kultur. Vi saknar forskning om hur vi som vuxit upp som mörkhyade i påverkats i vår identitetsutveckling av att nästan uteslu- tande ha vita förebilder att tillgå. Vi vet inte vilken typ av överlev- nadsstrategier som fungerat och inte fungerat för de adopterade i mötet med det nya samhället. Undersökningar om svenska adop- tivföräldrar upplevelser och utveckling i sammanhanget, lyser med sin frånvaro. På samma sätt och av samma skäl ser vi att forskning saknas kring internationellt adopterade som vuxit upp i homosexuella familjer. Alla i AEF vet hur det känns att vara avvikande och möta männi- skors ofta klumpiga och obetänksamma kommentarer. När vi kom till och , var mörkhyade fortfarande något exotiskt. Vi har mött förolämpande och nedsättande fördomar om vårt ursprung. upplevde vi att vi fick en oönskad roll som pionjärer och ambassadörer för de internationella adoptionerna. Vi föreställer oss att detsamma kan gälla för barn till homosexuella föräldrar och vi är således de första att motsätta oss tanken på att adoptivbarn ska få användas som nån sorts försökskaniner i sociala experiment. ser vi att samhället har förändrats . är inte fullt så homogent längre och vi möter en ökad respekt för såväl minoriteter som annorlundaskap. Detta ser vi som något mycket positivt och vi tror att detta är en nödvän- dig samhällsutveckling ur ett längre tidsperspektiv. För den som adopteras till , ser situationen annorlunda ut än för oss. finns det vuxna förebilder från adoptivbarnens ur- sprungsländer här. finns det ett betydligt bättre kunnande och en större medvetenhet om adopterades speciella behov och eventuella problem i samband med uppväxt och identitets- utveckling. Den här debatten har delvis präglats av tyckanden snarare än veten- skapligt belagda argument. Inget orimligt i detta, men vi är ange- lägna om att ett framtida beslut om homosexuellas möjligheter att utredas för internationella adoptioner inte enbart grundar sig i all- männa känslor, utan också har någon form av vetenskaplig grund. Även om frågan är politiskt het just , kräver den tid och efter- tanke, snarare än snabba svar och förhastade slutsatser. Vi menar att det inte enbart är en fråga om barnets bästa. Det är lika hög grad en demokratifråga. Det ena utesluter inte det andra. Snarare är dessa två varandras förutsättning. Hur kan vi se till barnets bästa om vi inte erbjuder det en demokratisk upp- växtmiljö med samma rättigheter inför lagen oberoende av hans/hennes hudfärg, religion, lön eller sexuella läggning? Och hur skulle vi kunna kalla oss demokratiska om vi inte sätter våra barns behov i första rummet? Vi förväntar oss att alla barn som adopteras skall garanteras bästa tänkbara föräldrar. Vi förväntar oss att föräldrarna som adopterar ska granskas noga. De ska ha tänkt igenom hur de ska kunna prata med sitt barn om känsliga saker som barnets ursprung, sin egen och barnets sexualitet, samhällets fördomar, och alla de andra, tusen och åter tusen, frågor man står inför som förälder. De måste ha strategier för att stödja barnets identitetsutveckling. De behöver ha ett nätverk av människor som kan fungera som förebilder där de själva brister. De ska hjälpa barnet att skapa en positiv självbild, en stark självkänsla, och en upplevelse av kulturell och nationell tillhö- righet. Det är jättehöga krav vi ställer på de föräldrar som ska adoptera, och dessa krav ställer vi lika högt oberoende av om för- äldrarna är svarta, muslimer, ensamstående eller homosexuella. Vi är många som har starka känslor och åsikter i den här frågan och adopterade är inte en homogen grupp! Däremot är vi en grupp i minoritet och vi i AEF är övertygande om att en samhällsutveck- ling som verkar för en ökad respekt och öppenhet gentemot mino- riteter och annorlundaskap alltid kommer att gagna internationellt adopterade i längden. Vi hoppas därför att debatten fortsättningsvis kommer att behandla hur vi på bästa sätt försvarar människors lika rättigheter inför lagen och värnar barnens bästa i alla situationer. Adoperade Etiopiers Förenings aktiva medlemmar A.Avskaffa den internationella adoptionen Det grundläggande felet med internationell adoption är det faktum att vita västerlänningar hämtar barn från Tredje världen enbart för sina egna syftens skull och på sina egna villkor. Internationell adoption är inget annat än en obehaglig blandning av barnhandel, kulturmord och kolonial underordning. Det är viktigt att komma ihåg att internationell adoption aldrig har handlat om godhet, u-hjälp eller solidaritet, och ännu mindre om barnets eller givarlandets bästa. Den absoluta majoriteten av de som adopterar, vare sig de är hete- rosexuella, homosexuella eller ensamstående, har det gemensamt att de av olika orsaker är oförmögna att skaffa barn. Hur kan Ni ta Er rätten att sätta Er över naturen? Är inte ofullkomlighet en del av själva livet? Att producera liv i laboratorier förändra människors utseende och till och med sträva efter odödlighet var det inte just detta Era gudar varnade Er för hybris? Historiskt sett handlar internationell adoption om efterkrigstidens påbjudande av kärnfamiljen som norm där barn betraktas som en självklar rättighet åtminstone för den vita medelklassen som står för den största efterfrågan. Sönderslagna kulturer i kolonialismens spår och upprätthållandet av massfattigdom i Tredje världen står för en tillgång som närmast är outtömlig. Till detta ska tilläggas faktorer som västerlandiseringen av världen, den neokoloniala eko- nomin samt ett visst mått av dåligt samvete efter Förintelsen. Internationell adoption har från börjar handlar om ett andra- handsval. Det ska understrykas att inga länder i Tredje världen i en jämlik värld skulle lämna ifrån sig sina barn frivilligt till Väst, sär- skilt inte med bakgrund av alla övergrepp i historien. Lika lite skulle inga länder i Väst fortsätta att hämta icke-vita barn från Tredje världen om inhemsk adoption och konstgjord befruktning fungerade till fullo. Väst föredrar trots alla sina egna barn framför andras, även om de är tillverkade i provrör. Internationell adoption är inte bara en karriär för vissa, utan också en närmast självgående industri på samma sätt som slavhan- deln utvecklades till. Länder som och Austra- lien har ju tvingats be om ursäkt till sina urbefolkningar för kid- nappade, bortadopterade och tvångsintegrerade barn, och på samma sätt kommer Väst en gång att brännmärkas av Tredje värl- den för barnövergrepp och kulturimperialism. Ni inbillar oss att vi är utvalda, speciella och förmer än våra lands- män som kommer hit som flyktingar eller invandrare. Är det detta som kallas demokratiskt tänkande och antirasism? Sanningen är den att vi är här för att uppfylla Era behov och vi har aldrig fått komma hit på våra egna villkor. Ni har makten att efter eget tycke och smak välja och vraka bland världens länder och folk. Ni har rätten att avgöra kön, ålder och ras. Ni splittrar syskon och tar hit handikappade och tonåringar. En sådan selektionsprocess kan inte präglas av något annat än för- domar, godtycke och elitism. Ni tar ifrån oss vår kultur och vårt språk, och byter ut våra namn och vår identitet vare sig vi är eller när vi anländer. Detta är själva villkoret för att vi ska få komma hit, ja överhuvudtaget för att vi ska få bli insläppta i Era hem. Ni stjäl våra liv och tar ifrån oss alla möjligheter att återvända. Vi är fångade här i Väst, strandsatta och utelämnade i en aggressiv och arrogant kul- tur utan några som helst valmöjligheter. Det enda vi har kvar är våra kroppar som reduceras till en obekväm detalj. Ni säger att vi är svenskar utan att behandla oss därefter som Ni förvägrar oss vårt ursprung och ser med förakt på våra ursprungsländer och biologiska föräldrar. Ni deformerar oss i stället med Era egna etniska stereotyper som mall. av alla svenskar, det vill säga de som inte står oss närmast, behandlar oss enbart som representanter för vår ras, inte som de individer vi är. Det har ingen som helst betydelse om sär- behandlingen är positiv eller negativ, de är båda ett utslag av samma patriarkala självgodhet. Vi lever ett hukande och stympat halvliv, skygga för varandra, splittrade sinsemellan, osäkra på oss själva och med en ständigt malande oro att ytterligare marginaliseras. Dessutom tillkommer den stressande risken att när som helst kunna bli attackerad rent fysiskt. Det är helt enkelt förenat med livsfara att som icke-vit leva i en kultur som är så fullständigt genomsyrad av rastänkande och biologism som Väst är. Det rimmar illa att Ni ger Era egna barnfamiljer bidrag som Ni steriliserar kvinnor i Tredje världen för att stoppa den så kallade befolkningsexplosionen. Ni gör skillnad på folk och folk när Ni envisas med att till varje pris upprätthålla de biologiska ban- den för Era egna fosterbarn medan Ni villigt kapar banden till våra föräldrar. Hur kan Ni tro att vi ska kunna lita på Er när Ni behandlar Era inhemska adoptivbarn utan respekt och integritet? Tror Ni att det inger förtroende när Ni öppet diskriminerar våra invandrade landsmän, stänger Era gränser och behandlar våra ur- sprungsländer på ett nedlåtande och överlägset sätt? Det är möjligt att internationell adoption skulle kunna fungera i en idealvärld som ett fritt och jämlikt utbyte av behövande barn mel- lan olika kulturer. Föreställ Er dock att Ni själva transporteras till som barn, berövas Ert svenska namn, Ert svenska språk och Er svenska kultur, och växer upp med kinesiska föräldrar som säger att Ni är kineser. Föreställ Er hur det skulle kännas att leva ett helt liv som ensam vit svensk bland alla kineser utan att ha några som helst möjligheter att kunna återvända till . Vi vill inte vara Era husdjur, och vi kan heller aldrig bli en ersätt- ning för Era svenska barn. Vi är och förblir en del av våra ursprungsländer, och framför allt är vi vuxna människor och kräver att få bli behandlade som sådana. En kritik av den internationella adoptionen tog jag ett beslut att inte skriva om adoption i akademiska sammanhang. Det är nämligen förnedrande att studera ett fenomen där man själv är ett maktlöst objekt. Det är också svårt att skriva objektivt om ett ämne som skapar så starka åsikter och känslor. För min del, och egentligen för de flesta adopterade tror jag, gäller det framför allt känslor av ilska och sorg. Tyvärr är sådana känslor starkt tabuiserade här i Väst. Det grundläggande felet med internationell adoption är att vita västerlänningar tar sig rätten att adoptera barn, medan färgade icke-västerlänningar tvingas lämna dessa barn. Ingen kan komma och påstå att det motsatta också existerar. Internationell adoption är med andra ord knappast något jämlikt utbyte av barn mellan olika länder. Före skulle ingen vit överhuvudtaget ha kommit på tanken att adoptera ett färgat barn. Rastänkande och vit över- höghet var den koloniala världsordningens upprätthållande normer i då Väst i praktiken styrde hela planeten. innan krigsutbrottet gjordes försök från olika hjälporganisationers håll att placera judiska barn i svenska hem för att rädda dessa undan nationalsocialistiska förföljelser. Svårigheterna att placera dessa judiska barn i när antisemitism var vardag även i kan man läsa om på , i privatar- kiv: Vi vill inte ha några judiska barn. Finns det inga ariska barn att ta hand om?. Hur kunde det då komma sig att svenskar var beredda att adoptera icke-ariska barn från ? Skillnaden heter Förintelsen och avkolonialiseringen. Förintelsen skapade en sådan chockverkan att Väst tvingades genomgå ett så kallat para- digmskifte, en gammal världsbild ersattes av en ny. Jag tror att de vita åtminstone inom sig insåg att Förintelsen inte bara kunde vara tyskarnas verk, att alla vita egentligen var skyldiga av ohämmad antisemitism. Väst gick över från öppen rasism till idén om allas lika värde oavsett ras, åtminstone i teorin. Den koloniala paradoxen hade överbryggats: plötsligt skulle mänskliga rättigheter gälla för hela mänskligheten, inte bara i Väst. Denna idé rubbade i sin tur den världsordning som hade gällt , att vita helt enkelt hade rätt att utrota, plundra och styra över icke-vita folk. I avkolonialiseringens spår utbröt våldsamma konflikter, och det är här de första internationella adoptivbarnen dyker upp. var i första hand inget koreanskt krig; det var ett cyniskt och smutsigt krig mellan stormakterna som råkade utspela sig på Koreahalvön. Två koreanska stater dominerades var för sig av en västerländsk makt, och var bara en del i ett större spel. Tre miljoner koreaner eller av befolkningen beräknas ha omkommit, och landet liknade ett månlandskap. Redan under kriget hade företrädare för den internationella FN-armé som stred på sida börjat adoptera barn. I FN-armén befann sig majoriteten av de länder som skulle bli de största mottagarländerna av Koreabarn: , , , , , , , , och . Samstämmiga uppgifter beskriver som något av ett folkmord på den inhemska befolkningen. De västerländska FN-soldaterna dödade koreaner i tiotusental utan någon som helst urskiljning. Den första generationen adoptivföräldrar kan nog sägas ha drivits av ett visst mått av dåligt samvete. I detta sammanhang är det också viktigt att komma ihåg att den absoluta majoriteten av de första koreanska adoptivbarnen var produkter av västerländska soldaters övergrepp på koreanska kvinnor. Följande fråga är inte helt irrelevant: Vem förstörde egentligen våra ursprungsländer? Samma mönster följde sedan i land efter land. Avkolonialiserade länder som och blev efter internationella insatser stora adoptionsländer. Särskilt i som alltid har dominerat den internationella adoptionen utspelades den koreanska situationen gång på gång i repris. Krig eller katastrofer i länder som Vietnamn och ledde till att adoption initierades i respektive land. Och överallt fanns på plats. Efter en pronazistik krigshistoria och en lång tradition av högfärdigt rastänkande ville efter 1945 framstå som världens gulligaste land. Detta inte utan ett stort mått av självgodhet. Resultatet är att både har tagit emot flest adoptivbarn och flest invandrare av alla västländer i relation till sin befolkning. För ursprungsländer som del har det närmast omättliga kravet på adoptivbarn fått förödande konsekvenser på det sociala planet. Den internationella adoptionen har fullständigt slagit undan benen på alla försök att bygga upp en egen välfärdsstat genom att år upprätthålla status quo. Den koreanska kvinnans ställ- ning har genom den internationella adoptionen fått se sin ställning oförändrad; svenskarna har ju med tiden tvingats acceptera ensam- stående kvinnor med barn, i försvann barnen utomlands. Under Koreaadoptionens toppår då Koreabarn likt hus- djur var en statussymbol för infertila och progressiva vita par som bara var tvungna att leva upp till medelklassdrömmen om kärnfa- miljen, var trycket enormt på koreanerna att skaffa fram adopterbara barn. Tillfälligt inlämnade barn på institution och barn som kom bort från sina föräldrar försvann för alltid från sitt hemland. Adoptionen var också knuten till det ekonomiska biståndet från Väst som kom barnhemmen tillhanda; ju fler barn som var intagna, ju mer bidrag till institutionerna. Att vissa länder har blivit älsklingsländer för adoptivföräldrar säger något om i hur hög grad rastänkandet fortfarande lever och frodas under den antirasistiska ytan. i , i och i är länder vars barn trots allt lättare kan passera som vita än andra länder i respektive regioner. Jämför barn från med barn från , barn från med barn från och barn från med barn från . Dessutom visar adoptivföräldrar en mycket tydlig preferens för flickor och renrasiga barn. Icke-vita flickor är troligen mindre hotande, särskilt för en infertil man, och det sistnämnda har enbart med rasföreställningar att göra. Adoptiv- föräldrar har ju som bekant möjlighet att välja mellan allt ifrån ålder, land och ras till kön, handikapp osv. Intressant att notera är att efter öppnande ökar andelen vita adoptivbarn , och föds faktiskt fler provrörsbarn än antalet adoptivbarn som tar emot. Den absoluta majoriteten av de som ändå väljer att adoptera, gör dessutom detta efter upprepade försök med konstgjord befruktning. är med andra ord ett färgat adoptivbarn inget annat än ett andrahandsval. Barnets bästa används som ett mantra av alla delar av adoptions- rörelsen. Faktum är att internationell adoption alltid har varit på adoptivföräldrarnas och mottagarlandets villkor, aldrig på adoptiv- barnens och ursprungslandets. Skulle det ha varit för barnets bästa skulle exempelvis aldrig syskon ha deltas upp, och adoptiv- föräldrar skulle inte bara från början ha varit tvungna att hämta barnet i ursprungslandet utan också tvingats lära sig åtminstone något om barnets ursprungsspråk och kultur. 1969 uttryckte sig chefen för den koreanska adoptionsagenturen ety, , på följande sätt apropå barnens bästa: Vi måste inse att inte är tvunget att lämna ut barn till adoption. Det är först och främst barnen vi ska tänka på, inte föräldrarna. Ett bättre system är att skaffa dessa barnhemsbarn individuella hem i , med andra ord en fadderbarnsverksamhet. Det sistnämnda är ju vad som anses vara barnens bästa för föräldralösa barn i Väst; de svenska fosterbarnen är som bekant inte adopterbara. Svenska och koreanska barn behandlas med andra ord inte efter samma måttstock. Ett paternalistiskt och neokolonialt tänkande gör att vi adopterade aldrig uppfattas som vuxna. Vi tvingas in i en identitet som adopte- rade (läs; barn). Vi är dessutom också alla svenskars barn på ett sätt som invandrare aldrig kommer att kunna bli. Främmande männi- skor har rätt att fråga oss om vad som helst, och vi är framför allt svenskar, vi förvägras all rätt att leva ut våra etniska ursprung. Relationen mellan adoptivbarnet och adoptivföräldern präglas av detta på ett sätt som en biologisk relation aldrig skulle acceptera. Trots denna totala brist på respekt och integritet gentemot den adopterade envisas adoptivfamiljen med att likt en teaterpjäs spela upp rollerna mamma, pappa, barn, tros att denna sociala anomali aldrig kan utvecklas till en biologisk relation. Det är inte utan en viss känsla av ironi som jag följer debatten om homosexuella och adoption. Kravet på att vita homosexuella ska få adoptera icke-vita barn är egentligen inte konstigare än att vita heterosexuella ska få adoptera icke-vita barn. För mig känns det som att det inte hade kunnat sluta på något annat sätt. Dessutom är det intressant att studera den etablerade adoptionsrörelsens användning av barnets bästa-argumentet, när det egentligen inte handlar om något annat än att de upplever sin heterosexuella hegemoni som hotad och fruktar slutet på den internationella adoptionen. För mig vore detta ett passande slut på den internatio- nella adoptionen, att Västs krav blev alltför extrema som många av tredje väldens länder är de där fattiga och maktlösa länderna som de vita förbarmade sig över och tyckte så synd om . Är det överhuvudtaget en rättighet att ha barn? Är det överhuvud- taget en rättighet att ta andras barn? Endast en privilegierad, i det här fallet en vit medelklass, tar sig rätten att svara jakande på dessa frågor. Det internationella adoptionens konsekvenser för ursprungslandet i form av nationellt trauma och förstörda liv för de bilogiska föräldrarna är uppenbara i ett land som . Intressant är att västerländska dokumentärer om internationell adoption alltid fokuserar på det positiva medan koreanska doku- mentärer alltid har en problemfokusering. har ju Väst en lång tradition av att transportera icke-vita till sina egna länder och för sina egna syften. transporterades hund- ratusentals icke-vita, framför allt afrikaner, till Väst för arbetskraf- tens skull. transporteras hundratusentals icke-vita barn till Väst för att tillfredställa vita infertila medelklasspar. som Väst uppmuntrar sin egen vita befolkning att föda fler barn genom en generös politik med barnledighet och barnbidrag, steriliserar man tredje väldens kvinnor i miljontal för att stoppa befolknings- explosionen. När vi anländer till tvingas vi ge upp vår medfödda kore- anska identitet, vare sig vi är eller vid ankomsten. Vi töms på vårt koreanska innehåll inklusive namn oh språk, och fylls med ett svenskt. En effekt av detta är bland annat att få adopterade har klara minnen av sin barndom i ursprungslan- det. Allt som är icke-svenskt räknas om förbjudet: det är på svenskarnas villkor som vi har kommit hit. Allt som har med att göra undanhålls, baktalas och svärtas ned.