sou · GPB3103d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Utredningens bedömning: Reglerna om strafföreläggande och ordningsbot bör inte ändras. Utredningen har övervägt om inte ett godkännande av straff- och ordningsbotsföreläggande i de flesta fall borde kunna få verkan även efter det att åklagaren utfärdat stämning, stämningsansökan eller ett nytt strafföreläggande. En lösning skulle kunna vara att åklagaren – såsom när det gäller ordningsbotsförelägganden – skulle få förklara att ett för sent inkommet godkännande av ett strafföreläggande skall få gälla. Man kan i och för sig fråga sig varför det skall finnas en frist att godkänna strafföreläggandet, om åklagaren ändå, när han eller hon väckt åtal, kan förklara att ett sent inkommet godkännande skall gälla. Fristen kan framstå som meningslös. Mot detta kan sägas att åklagaren skulle ha en möjlighet, inte en skyldighet, att avbryta strafföreläggandeförfarandet. Det kan ju t.ex. vara så att nya om- ständigheter har tillkommit som gör att ett åtal framstår som lämpligare än lagföring genom strafföreläggande. Det finns en viss risk att en kallelse till huvudförhandling kan ses som ett påtryckningsmedel att godkänna föreläggandet. Ett alternativ skulle emellertid kunna vara att göra skillnad mellan situationer när den förelagde bestritt ett strafföreläggande och dem när han eller hon inte besvarat föreläggandet. Bestridandet är en aktiv handling som bör respekteras medan det däremot, om någon inställning inte redovisas alls skulle kunna vara lämpligt att accep- tera ett godkännande som kommer in sedan åtal väckts. En reform av systemet med strafförelägganden inrymmer en hel del tekniska frågor. Strafföreläggandehanteringen sker på elektro- nisk väg där åklagarväsendets EnVis och Upp- bördssystem samverkar. Dessutom hämtar och lämnar EnVis infor- mation till åklagarväsendets ärenderegister Brådis. Hanteringen är emellertid förhållandevis komplicerad tekniskt sett och en reform i enlighet med det skisserade förslaget skulle innebära relativt ingrip- ande och kostsamma förändringar i systemen. Utredningen anser vid en samlad bedömning att hanteringen av de fall då någon som mottagit ett strafföreläggande ändrar uppfatt- ning i ansvarsfrågan sedan åtal väckts, bör ske vid domstol. I regel kan sådana mål avgöras enkelt och smidigt utan huvudförhandling enligt det förslag som utredningen redovisat i det föregående av- snittet. 5 Muntlighet vid sammanträden 5.1.1Muntlighets- och omedelbarhetsprincipernas betydelse vid sammanträden under förberedelsen När RB infördes angavs att förberedelsen i tvistemål såsom huvud- regel skulle vara muntlig. Endast om parts inställelse skulle med- föra oskälig kostnad eller synnerlig olägenhet eller skriftlig förberedelse med hänsyn till målets beskaffenhet annars skulle vara lämpligare var det tillåtet att förordna om detta. Med muntlig förberedelse menades muntlig förhandling inför domaren.1 Av nuvarande 42 kap. 13 § RB framgår att parterna vid ett sammanträde under förberedelsen får ge in eller läsa upp skriftliga inlagor eller andra skriftliga anföranden endast om rätten finner att det skulle underlätta förståelsen av ett anförande eller i övrigt vara till fördel för handläggningen. I ett motivuttalande till denna bestämmelse uttalas bl.a. att regeln syftar till att garantera att sammanträdena ägnas åt ett muntligt åsiktsutbyte och inte i onödan åt uppläsande av i förväg skrivna inlagor eller an- föranden. Där sägs också att muntligheten aldrig får bli ett självändamål.2 Regeln i 42 kap. 13 § RB tillkom på förslag av och innebar en viss uppmjukning i förhållande till dess föregångare i 42 kap. 11 § RB. I m.fl. kommentar till den sistnämnda paragrafen uttalades bl.a. att för- handlingen vid en muntlig förberedelse tar formen av en fri diskussion mellan domare och parter. Vidare sägs där att som allmän regel gäller att omedelbar muntlighet fordras i fråga om parternas anföranden.3 1Gärde m. fl. s. 591 ff, jfr SOU 1938:44 s. 433. Se även m.fl. kommentar till 6 kap. Paragrafen innehåller bestämmelser om vad som skall protokolleras vid muntlig förberedelse. Med detta avses i kommentaren förhandling inför rätten. 1986/87:89 s. 204 3Gärde m.fl. s. 593 f. Oavsett de formella reglerna har ett sammanträde under förbere- delsen till syfte – liksom förberedelsen i allmänhet – att på bästa sätt bereda målet inför avgörandet. Vid ett sammanträde behöver parter därför inte läsa upp eller redovisa innehållet i de handlingar som de har gett in i målet. Det är inte ovanligt att domaren i stället frågar parterna om det som sägs i den eller den inlagan fortfarande gäller. Parterna kan också under sina anföranden hän- visa till tidigare ingivna handlingar i målet. Sammanträdena för muntlig förberedelse skall vara så smidiga och effektiva som möj- ligt. I brottmål finns det inte någon särskild bestämmelse som när- mare reglerar de muntliga inslagen vid sammanträde under ett måls beredning. Samma principer som för tvistemålens del får dock anses gälla. Här skall också sägas något om muntligheten i förhållande till beslut under förberedelsen. Frågan är vilken betydelse omedelbar- hetsprincipen har för sådana fall. Den principen kommer till ut- tryck i 17 kap. 2 § och 30 kap. 2 § RB och innebär att domen, om huvudförhandling har hållits i ett mål, skall grundas på vad som har förekommit vid förhandlingen. Enligt 17 kap. 12 § och 30 kap. 10 § RB skall omedelbarhetsprincipen beträffande domar tillämpas även när det gäller slutliga beslut. Detta innebär bl.a. att ett slutligt beslut som meddelas efter huvudförhandling inte får grunda sig på annat än vad som förekommit vid den förhandlingen.4 När det gäller andra beslut än slutliga finns inte någon hänvisning till omedelbarhetsprincipen. Det har emellertid ansetts att ett beslut som meddelas under eller efter en huvudförhandling i en del fall analogivis skall grundas på vad som förekommit vid huvud- förhandlingen.5 Beslut under ett måls förberedelse, t.ex. ett interimistiskt beslut i ett vårdnadsmål, meddelas i regel inte efter en huvudförhandling. fanns en särskild regel i 6 kap. 20 § FB som angav att interimistiska beslut fick beslutas utan huvudförhandling. Denna regel togs bort med hänvisning till att interimistiska beslut är rättegångsfrågor och att det följer av att sådana får meddelas utan huvudförhandling.6 Rättegångsfrågor får visserligen enligt 42 kap. 20 § RB prövas vid huvudförhandling. 1999/2000:26 s. 145. emellertid att det skall ske endast om det förekommer omfattande bevisning och det skall sägas att det inte är särskilt vanligt.7 När det gäller en särskild sorts rättegångsfrågor, nämligen frågor om rättegångshinder, innebär ett avgörande av sådana ofta ett slutligt beslut. Men omedelbarhetsprincipen enligt 17 kap. 2 § RB är inte heller i dessa fall tillämplig i annat fall än då frågan om rätte- gångshinder prövas vid huvudförhandling. För prövning av straffprocessuella tvångsmedel finns särskilda regler i främst 24 kap. 14 § RB. Den paragrafen gäller häktnings- förhandling men reglerna som gäller för prövning av andra tvångs- medel hänvisar till paragrafen. I linje med vad som sagts om sambandet mellan huvudförhandling och omedelbarhetsprincipen torde denna princip inte i formellt – men väl i reellt – hänseende gälla vid rättens prövning av en häktningsfråga. Muntlighets- och omedelbarhetsprinciperna har således inte samma betydelse vid sammanträden under förberedelsen som de har för huvudförhandlingen. Parter kan hänvisa till handlingar. Om ett sammanträde hålls under förberedelsen i syfte att skapa under- lag för att pröva en rättegångsfråga, behöver inte allt material som kan tänkas ingå i beslutsunderlaget och som parterna vill lägga fram gås igenom muntligt för att rätten sedan skall kunna meddela ett beslut – även ett slutligt sådant – i den aktuella frågan. Omedel- barhetsprincipen – med sin fokusering på huvudförhandlingen – reser heller inte något formellt hinder mot att rätten lägger annat än sådant som förekommit vid sammanträdet, oavsett på vilket sätt, till grund för beslutet. 5.1.2Kravet på muntlighet under huvudförhandling Enligt 43 kap. 5 § och 46 kap. 5 § RB skall ett sammanträde för huvudförhandling vara muntligt. Kravet på muntlig förhandling innebär alltså att processmaterialet skall läggas fram i talets form.8 Muntligheten innebär också att parters framställningar skall för- hålla sig någorlunda fria i förhållande till skriven text. Muntlighetsprincipen är dock inte absolut. Parterna får ge in och läsa upp skriftliga inlagor eller andra skriftliga anföranden om rätten finner att det skulle underlätta förståelsen av ett anförande eller i övrigt vara till fördel för utredningen. Vad en part anfört 7SOU 1938:44 s. 436 f. 8SOU 1938:44 s. 445. under förberedelsen i tvistemål och som alltså redan finns doku- menterat i akten får, enligt 43 kap. 7 § tredje stycket RB, läsas upp endast i vissa speciella fall, nämligen när partens utsaga avviker från den tidigare utsagan eller parten underlåter att yttra sig eller det i övrigt finns särskilda skäl. Dessutom gäller att en tidigare förhörs- utsaga under liknande omständigheter kan få läsas upp vid ett för- hör som hålls i bevissyfte med någon (36 kap. 16 § andra stycket och 37 kap. 3 § första stycket RB). Kravet på muntlighet innebär inte att den som talar måste befinna sig i rättssalen. Som exempel kan nämnas att under vissa förutsättningar bevisning får tas upp per telefon (43 kap. 8 § fjärde stycket och 46 kap. 7 § andra stycket RB). Hålls sammanträde för muntlig förberedelse per telefon får också parterna närvara per telefon om sammanträdet går över i huvudförhandling i förenklad form (42 kap. 10 och 20 §§ RB). Ett annat exempel är möjligheten att hålla videokonferens enligt lagen (1999:613) om försöksverk- samhet med videokonferens i rättegång. När man använder telefon och video såsom medel för kommunikation tillgodoses således kravet på muntlighet. När huvudförhandling hållits får domen bara grundas på det som har förekommit vid förhandlingen, se 17 kap. 2 § och 30 kap. 2 § RB (omedelbarhetsprincipen). Dessa bestämmelser innebär i princip – när de läses tillsammans med de nämnda reglerna om muntlighetens innebörd – att rätten inte får lägga något annat till grund för domen än det som sagts vid huvudförhandlingen. Ett praktisk mycket viktigt undantag från muntlighetsprincipen som följer direkt av lag tar sikte på skriftlig bevisning. Enligt 43 kap. 8 § och 46 kap. 7 § RB får rätten förordna att skriftliga bevis skall anses som upptagna vid huvudförhandlingen utan att de läses upp vid denna. Det får endast ske om båda parterna medger det, rättens ledamöter tagit del av bevisen och det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna. Muntlig bevisning tas i regel upp vid huvudförhandling. For- merna för förhören är reglerade utifrån principen om muntlighet. Enligt 36 kap. 16 § RB skall ett vittne avge sin berättelse muntligt. Skriftliga vittnesberättelser får inte förekomma. Däremot får vitt- net, med rättens medgivande, använda sig av anteckningar till stöd för minnet.9 9 Vid förhör med en sakkunnig som lämnat ett skriftligt utlåtande får, om det är lämpligt, utlåtandet helt eller delvis läsas upp (40 kap. 10 § tredje stycket och 19 § andra stycket RB). Reglerna om muntlighet och deras förhållande till omedelbar- hetsprincipen har fått en speciell utformning när det gäller huvud- förhandling i förenklad form. Även om man inte direkt använde uttrycket förenklad form fanns en motsvarande bestämmelse redan när RB togs i bruk. Då angavs att huvudförhandlingen fick – på vissa villkor – hållas i samband med förberedelsen. Några regler om huruvida allt som sagts vid förberedelsesamman- trädet måste tas om vid huvudförhandlingen gavs inte. m.fl. uttalade dock att i den mån som parterna redan under förberedel- sen yttrat sig torde det i allmänhet vara tillräckligt att de hänvisar till vad som sagts vid denna. 10 Som nämnts moderniserades bestämmelsen 11. Det föreskrevs då uttryckligen att vid huvudförhandling i förenklad form skulle vad som ägt rum under det sammanträde då den muntliga förberedelsen avslutades anses ha ägt rum även vid huvudförhandlingen utan att det behövde upp- repas vid denna. Mot bakgrund av att det är möjligt att vid ett sammanträde under förberedelsen hänvisa till skriftliga handlingar – utan att muntligen närmare gå in på dem – kan frågan ställas om sådana handlingar automatiskt blir processmaterial vid en efterkommande huvudförhandlingen i förenklad form? Frågan skall nog besvaras med nej utifrån ett formellt perspektiv. 42 kap. 20 § RB utgör inte någon heltäckande reglering av en huvudförhandling i förenklad form. I avsaknad av speciella regler får i stället RB:s allmänna bestämmelser om huvudförhandling tjäna som utfyllnad. Dessa innebär bl.a. att, om parter endast hänvisat till en handling vid ett sammanträde för muntlig förberedelse, en brist inte botas genom regeln i 42 kap. 20 § fjärde stycket RB. Endast i den mån innehållet i en handling vid en vanlig huvudförhandling kunnat göras till processmaterial genom någon form av muntlig redogörelse eller hänvisning kan detta ske även vid en huvudförhandling i förenklad form. För att regeln i 42 kap. 20 § fjärde stycket RB skall verka förenklande på huvudförhandlingen måste alltså det som ägt rum vid förberedelsesammanträdet ha skett muntligen enligt vanliga huvudförhandlingsregler. Kravet på muntlighet i samband med huvudförhandling har genom omedelbarhetsprincipen en speciell betydelse. Förutom att muntligheten kan underlätta kommunikationen mellan de berörda 10Se m.fl. s. 174 och 606 f. i rättegången och allmänt kan sägas gagna offentlighetsprincipen tjänar den också det ändamålet att parter och domstol härigenom vet vad domen kommer att grundas på. Det som inte har sagts vid huvudförhandlingen får inte läggas till grund för domen. Vid tillkomsten av RB uttalade departementschefen följande. Det torde vara tydligt att vid huvudförhandlingen icke varje vid för- eberedelsen ingiven handling behöver uppläsas i sin helhet eller varje ostridigt faktum åter omnämnas. Om sålunda målet rör tolkningen av viss bestämmelse i ett skriftligt kontrakt, som ingivits vid förberedel- sen, och parterna vid huvudförhandlingen föredraga endast den om- tvistade bestämmelsen, föreligger intet hinder mot att rätten vid sin redogörelse för saken i domen också upptager andra bestämmelser däri, om vilka tvist ej råder, även om dessa ej uttryckligen nämnts vid huvudförhandlingen. I fråga om vidlyftiga sakkunnigutlåtanden, som inkommit under förberedelsen och varav parterna tagit del, kan i många fall vara tillräckligt, att den sakkunniges slutsatser uppläsas vid huvudförhandlingen. Skulle däremot göras gällande, att den sak- kunniges redogörelse för de faktiska omständigheterna är oriktig eller ofullständig, bör redogörelsen i denna del uppläsas, så att parterna får tillfälle att yttra sig däröver. Överhuvud bör, såsom lagrådet 1928 yttrat, vid huvudförhandlingen få refereras till vidlyftiga special- utredningar, framlagda dokument o dyl. från förberedelsen utan att ett fullständigt muntligt återgivande behöver äga rum. Så snart en dylik handling vid huvudförhandlingen ställts under diskussion mellan parterna, skall den uppenbarligen få läggas till grund för avgörandet.12 Frågan är i vilken mån hänvisning till skriftligt material – trots reglerna om muntlighet och med beaktande av citatet ovan – kan tillåtas få förekomma under huvudförhandlingen. Här gäller olika regler beroende på hur handlingen klassificeras. Ett skriftligt bevis är en handling som har karaktären av en urkund. Utmärkande för ett skriftligt bevis är att det är skriftens innebörd som är det intressanta och är det som har bevisvärde i målet. Om ett brev uppvisar några fingeravtryck som har bevisvärde är brevet därför inte något skriftligt bevis och inte heller den omständig- heten att brevet skulle lukta eller se ut på ett visst sätt kan göra brevet till ett skriftligt bevis. Det är alltså själva texten som utgör 1942:5 s. 452. Det kan påpekas att vad som sägs i citatet även innefattar skriftliga bevis. Först kom en särregel beträffande dessa. 13 En skriftlig berättelse som, enligt 35 kap. 14 § RB, har upprättats med anledning av en rättegång är inte ett skriftligt bevis. Ett skriftligt bevis skall enligt huvudregeln läsas upp i väsentliga delar. Enligt 43 kap. 8 § tredje stycket och 46 kap. 7 § första stycket RB får rätten dock förordna att skriftliga bevis skall anses upptagna vid huvudförhandlingen utan att de läses upp vid denna. Detta får ske endast om parterna medger det, rättens ledamöter tagit del av bevisen och det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna. Genom bestämmelsen behöver det skriftliga beviset inte läsas upp överhuvudtaget. Det är att märka bestämmel- sen endast tar sikte på skriftliga bevis enligt 38 kap. RB. En domstolssakkunnig, dvs. en av domstolen förordnad sakkunnig, skall enligt 40 kap. 7 § RB normalt lämna ett skriftligt utlåtande. Ett sådant innebär en skriftlig berättelse som tillkommit med an- edning av en rättegång och får således enligt huvudregeln inte åberopas. Ett medgivet undantag, enligt 35 kap. 14 § första stycket 1 RB, är om det är särskilt föreskrivet. Regeln i 40 kap. 8 § RB om sakkunnigutlåtanden får anses utgöra en sådan föreskrift. Om part begär förhör med den sakkunnige och hans hörande inte uppenbart saknar betydelse skall sådant förhör hållas. Alterna- tivt får sakkunnig höras, om rätten finner ett förhör erforderligt. Sakkunnig som är att anse som ämbetsverk, akademi eller liknande får dock inte höras muntligen om det inte är oundgängligen nödvändigt (40 kap. 8 § RB). För själva förhöret finns en särskild regel som anger att ett sakkunnigutlåtande helt eller delvis kan uppläsas om det är lämp- ligt. Detta gäller såväl domstolssakkunniga som partssakkunniga, se 40 kap. 10 § tredje stycket och 40 kap. 19 § andra stycket RB. Ett sakkunnigutlåtande är inte något skriftligt bevis. Det går således inte att med direkt stöd av 43 kap. 8 § tredje stycket och 46 kap. 7 § första stycket RB förordna att ett sådant utlåtande skall anses upptaget vid en huvudförhandling. Några andra särskilda regler härom finns inte heller. Det har påpekats att man i praxis ändå ibland har tillämpat de nämnda bestämmelserna för sak- 13 , Fjärde häftet s. 169. kunnigutlåtanden.14 Hur utbrett detta är vid handläggning i tings- rätter är svårt att uttala sig om. Utredningen menar att det i vart fall inte torde vara särskilt vanligt att det fattas formella beslut med tillämpning av de nämnda reglerna. En annan sak är att domstolar- na tillsammans med parterna agerar mer praktiskt än formalistiskt. Detta gäller dock säkerligen inte generellt. Reglerna om muntlighet var emellertid inte ens från början tänkta att tillämpas utan urskiljning. I förarbetena till RB uttalades, som ovan citerats, att det i fråga om vidlyftiga sakkunnigutlåtanden som inkommit under förberedelsen och som parterna hade tagit del av i många fall kunde vara tillräckligt med att den sakkunniges slutsatser upplästes vid huvudförhandlingen.15 Det är således möjligt att i vissa fall lägga ett sakkunnigutlåtande till grund för avgörandet trots att det inte lästs upp i sin helhet. Ett responsum är ett skriftligt utlåtande från en rättsvetenskaps- man som tar sikte på tillämpliga rättsliga regler och praxis i ett mål. Ett responsum anses inte utgöra ett bevis överhuvudtaget i RB:s mening och reglerna för skriftliga bevis eller sakkunnigbevisning är således inte tillämpliga.16 Härigenom blir heller inte förbudet mot skriftliga berättelser i 35 kap. 14 § RB aktuellt. Det har sagts att ett responsum har samma karaktär som parternas plädering i rätts- frågan.17 Ett responsum får läsas upp vid en huvudförhandling under samma förutsättningar som andra skriftliga handlingar, se 43 kap. 5 § och 46 kap. 5 § RB. Däremot finns det inte några särskilda bestämmelser som tillåter att ett responsum beaktas om det inte i vanlig ordning gås igenom muntligt vid huvudförhandlingen.18 14Edelstam, Sakkunnigbeviset s. 337. hänvisar till ett hovrättsprotokoll där rätten uttryckligen har tillämpat 46 kap. 7 § första stycket RB på ett sakkunnigutlåtande. 1942:5 s. 452. 16Edelstam, Sakkunnigbeviset s. 133. 17Ekelöf, Fjärde häftet s. 196. 1986/87:89 s. 218 anges vad beträffar anföranden av sakframställnings- eller pläderingskaraktär att om ett sådant anförande rör en komplicerad rättsfråga kan det vara till fördel för förståelsen att rätten och motparten har tillgång till en skriftlig version. Det skall sägas att departementschefen antagligen inte åsyftade responsa. Dessa ges i regel alltid in skriftligen. Enligt 6 kap. 19 § FB skall socialnämnden alltid ges tillfälle att läm- na upplysningar innan rätten avgör ett mål eller ärende om vård- nad, boende eller umgänge. Om det behövs ytterligare utredning får rätten uppdra åt socialnämnden eller åt något annat organ att utse någon att verkställa den, s.k. vårdnadsutredning.19 Vad har dessa upplysningar och utredningar för karaktär och, beroende på karaktären, kan de upprättade handlingarna ligga till grund för domen utan muntlig genomgång, eller i vart fall uppläsning? Oavsett om det är fråga om upplysningar eller en mer över- gripande vårdnadsutredning utgör dessa handlingar bevis, dock i regel inte skriftliga bevis enligt 38 kap. RB. Förbudet mot att åberopa skriftliga berättelser i 35 kap. 14 § RB är således tillämpligt. Vissa delar av socialnämndens upplysningar och i vart fall av en vårdnadsutredning kan sakligt sett ha karaktären av expertutlåtanden och skulle därmed i vissa hänseenden kunna hänföras under reglerna om sakkunnigbevisning. Detta gäller emellertid inte generellt för vårdnadsutredningar, vilka kan vara av mycket skiftande slag. I den mån de infordrade handlingarna innehåller utlåtanden från t.ex. psykologer, psykiatriker och läkare kan dessa delar betraktas som sakkunnigbevisning.20 Rätten kan vända sig till en barn- och ungdomspsykiatrisk klinik och begära in t.ex. ett barnpsykiatriskt utlåtande. Men ett sådant kan naturligtvis också rymmas inom ramen för en vårdnadsutredning som upprättas genom social- nämndens försorg. En vårdnadsutredning avges i regel av någon som socialnämnden har utsett, alltså inte av socialnämnden själv. Utlåtandet är inte tänkt att utmynna i ett förslag till domstolen utan endast innefatta en redovisning av insamlade och sammanställda fakta och upplys- ningar om barnet och dess föräldrar. Något förbud för utredaren att redovisa egna slutsatser finns emellertid inte utan det är upp till varje enskild utredare att själv avgöra.21 Sakkunnigreglerna har an- setts kunna tillämpas på vårdnadsutlåtanden som innehåller sak- kunniga omdömen eller slutsatser och som är avgivna av en person 19När ett interimistiskt beslut är aktuellt kan rätten inhämta upplysningar från social- nämnden. I vilken mån sådana upplysningar, som oftast föreligger i skriftlig form, måste gås igenom muntligt vid ett sammanträde under förberedelsen är inte så intressant då det interi- mistiska beslutet inte meddelas efter huvudförhandling och därmed omedelbarhetsprincipen alltså inte gäller. 20Edelstam, Sakkunnigbeviset s. 406 f. 1990/91:8 s. 44 och 66. som i det avseendet han eller hon yttrar sig betraktas som en expert. I denna bedömning skall alltså utredarens kvalifikationer vägas in.22 I vårdnadsutredningen finns inte sällan referat av vad hörda personer berättat. Sådana referat kan inte anses utgöra sakkunnig- bevisning. Det är i stället fråga om skriftliga berättelser som av- givits i anledning av en rättegång. Som sådana är de i regel inte tillåtna att direkt åberopa (35 kap. 14 § RB). Dessa personer hörs ibland i stället som vittnen. Inte sällan torde domstolen dock i praktiken, med parternas medgivande, nöja sig med den skriftliga berättelsen ur utredningen. En vårdnadsutredning kan således bestå av olika komponenter.