sou · GPB314d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Det har visat sig att majoriteten av sexualförbrytare har debuterat i tonåren.32 Unga förövare begår grövre sexuella övergrepp än vuxna. I Rädda Barnens studie hade de flesta unga förövare gjort sig skyldiga till anala övergrepp och övergreppen var förenade med mer våld än de som begåtts av vuxna. De unga förövarna erkänner däremot lättare. De anses inte vara lika listiga och välutvecklade i det avseendet. Ytterligare en positiv omständighet med unga förövare är att de också är lättare att behandla. En fråga som ofta debatteras är i vilken utsträckning förövare själva har varit utsatta för sexuella övergrepp under uppväxten. av förövarna har själva blivit utsatta för sexuella övergrepp i barndomen. Således är visserligen siffran högre bland dem än bland normalbefolkningen. De flesta unga förövare har dock inte själva utsatts för sexuella övergrepp. För vuxna manliga förövare är förhållandet detsamma. Däremot är det omvänt för vuxna kvinnliga förövare; bland dem har en överväldigande majoritet utsatts för sexuella övergrepp. Den slutsats man kan dra av detta är att det förhållandet att man har blivit utsatt för sexuella övergrepp är en riskfaktor för att själv bli en förövare. 32 Se bl.a. , 101 pojkar s. 83. 4Lagstiftningen om sexualbrott bör vara tydligare 4.1Motiven bakom regleringen av sexualbrott har varierat Över historien har motiven för kriminaliseringen av sexuella övergrepp varierat. Därmed har också omfattningen av kriminaliseringen förändrats över tiden. Historiskt ansågs våldtäkt och andra sexualbrott riktade mot äran och den kollektiva friden. Familjens – eller snarare mannens – ära och ordningen i samhället utgjorde ursprungligen de egentliga skyddsintressena. vann dock den synen terräng att en våldtäkt kränker kvinnans frihet i sexuellt avseende. hör sexualbrotten till brotten mot person. I fördes brotten våldtäkt och liknande sexuella övergrepp från kapitlet med frihets- och fridsbrotten till kapitlet med sedlighetsbrotten. Det var en nyhet att sedlighetsbrotten skulle betraktas som brott mot person, och inte som brott mot t.ex. allmän ordning (anständigheten) eller den enskildes frihet. I förarbetena till sades att huvudsyftet med att beivra sedlighetsbrotten var att bereda straffrättsligt skydd för barn och ungdomar mot sexuella kränkningar samt att värna individens integritet i sexuellt hänseende. Även om våldtäkt inom äktenskapet nu kriminaliserades slog dåtidens kvinnosyn igenom i lagstiftningen; att en man förgrep sig på sin hustru bedömdes som huvudregel som mildare än om övergreppet riktade sig mot en annan kvinna. Mannen skulle därför dömas för våldförande i stället för våldtäkt. Begreppet sedlighetsbrott för naturligtvis tankarna till handlingar och beteenden som strider mot anständigheten och mot den allmänna moralen. Lagstiftningen har alltså inte bara avsett att skydda individer mot sexuella övergrepp. I viss utsträckning har lagstiftaren haft till syfte att också styra människors sexuella beteenden i övrigt och deras sexualliv även när det bygger på ett frivilligt deltagande. 108 Lagstiftningen om sexualbrott bör vara tydligare illustrera detta resonemang kan nämnas att homosexuella handlingar mellan vuxna var kriminella och att åldersgränsen för två personer av samma kön att ha sexuellt umgänge med varandra blev densamma som för heterosexuella, , först . Genom reformen gjordes omfattande förändringar i 6 kapitlet Om sexualbrott, som det då kom att kallas. Det ålderdomliga uttrycket sedlighetsbrott slopades. Man menade alltså också vid denna reform att då gällande rätt delvis präglades av äldre tids moralföreställningar i sexuella frågor, och att vissa föreställningar såsom kvinnosynen kunde framstå som främmande för många. Utgångspunkten för lagstiftningen blev nu bl.a. att kvinnan i varje situation hade rätt att bestämma över sin egen sexualitet, och att hennes önskan att inte ha samlag eller annat sexuellt umgänge ovillkorligen skulle respekteras. Brottsbestämmelsen våldförande upphävdes. Att genom våld eller hot som innebar trängande fara tvinga en kvinna till samlag eller därmed jämförligt sexuellt umgänge ansågs vara en synnerligen grov kränkning av hennes personliga integritet. Detsamma gällde för homosexuella övergrepp, varför våldtäktsbrottet blev könsneutralt. Synen på sexualbrotten har utvecklats vidare. Till följd av den senast genomförda utvidgningen av det straffbara området för våldtäkt i 6 kap. 1 § BrB omfattar nu tillämpningsområdet också annat sexuellt umgänge än samlag eller samlagsliknande handlingar, om gärningen med hänsyn till kränkningens art och omständigheterna i övrigt är jämförlig med ett påtvingat samlag. Kränkningens art i stället för sexualhandlingen har alltså lyfts fram. 4.2Lagstiftningen skall skydda den sexuella självbestämmanderätten och den sexuella integriteten Kommitténs bedömning: Lagstiftningen skall stärka den allmänna uppfattningen att sexuella övergrepp är skadliga handlingar och att den som avböjer en sexuell invit skall respekteras. Den sexuella självbestämmanderätten och den sexuella integriteten är de viktigaste skyddsintressena. Avsikten med att kriminalisera sexuella övergrepp och andra sexuella kränkningar är naturligtvis, på samma sätt som med all annan kriminalisering, att motverka brott. Tanken är dessutom att påverka Lagstiftningen om sexualbrott bör vara tydligare 109 På detta sätt är alltså också sexualbrotts- lagstiftningen ett ställningstagande; utformningen av kriminaliseringen skall vara sådan att lagstiftningen stödjer den allmänt rådande uppfattningen att sexuella övergrepp är skadliga handlingar. Den som har nått sin sexuella självbestämmanderätt och som avböjer en sexuell invit skall ovillkorligen respekteras. Den sexuella självbestämmanderätten medför dock inte bara en rätt att välja att avstå. Den innebär också en rätt att få välja att ge utlopp för sin sexualitet. På motsvarande sätt menar kommittén att respekten för den sexuella integriteten har två sidor. Den kan både åberopas som ett stöd mot sexuella övergrepp och som ett stöd för att få utöva sin sexualitet, t.ex. välja att leva som homosexuell. Att lagstiftningen syftar till att påverka människors värderingar skall alltså inte förstås så att det finns en samhällelig önskan att påverka människors sexualliv i största allmänhet. Kommitténs utgångspunkt är att varje människa sedan hon har fyllt i princip själv bestämmer över sin sexualitet. Den är inte bara en naturlig del av människans liv utan också ett uttryck för grundläggande behov som ger både liv och lust. Så länge ett sexuellt umgänge bygger på frivillighet bör därför inte lagstiftaren ha några synpunkter. Det skall understrykas att det sagda givetvis förutsätter att inte någon utnyttjas eller utsätts för övergrepp. Ingen har således rätt att välja att utöva sin sexualitet på ett sådant sätt att den kränker någon annans sexuella integritet eller åsidosätter en annan persons självbestämmanderätt. Som har sagts är utgångspunkten för övervägandena att varje människa sedan hon har fyllt i princip själv bestämmer över sin sexualitet. Detta synsätt måste tillämpas så långt det är möjligt också på unga människor. Ungdomar har rätt till sin egen sexuella lust, och det är viktigt att inte skuldbelägga den. Lagstiftningen bör i möjligaste mån inte lägga hinder i vägen för ungdomar att upptäcka och utveckla sin sexualitet. Principen att den som har fyllt har rätt att bestämma över sin sexualitet kan dock inte råda fullt ut för ungdomar. Ungdomar mognar i olika takt. De kan befinna sig i situationer de inte bemästrar, vara utsatta för påverkan eller stå i beroendeförhållanden som gör att de inte kan hävda sin sexuella självbestämmanderätt. I mening är alla som inte har fyllt barn. Detta medför att lagstiftaren vid utformningen av all reglering som rör barn och ungdomar måste särskilt beakta deras intressen och särskilda behov. Unga flickor och pojkar skall tillförsäkras ett särskilt skydd i rättsordningen mot alla sexuella kränkningar i någon form. Det är ofrånkomligt att ett sådant utvidgat skydd medför en inskränkning i ungdomars sexuella självbestäm- 110 Lagstiftningen om sexualbrott bör vara tydligare Det särskilda skyddet för den sexuella integriteten såvitt avser ungdomar bör gälla tills de fyllt . Skyddet för den sexuella integriteten är det primära skyddsintresset bakom lagstiftningen när det gäller barn som inte har fyllt . Den sexuella självbestämmanderätten är naturligtvis irrelevant när diskussionen avser barn . Som kommittén återkommer till nedan under avsnitt 4.4 finns det fortfarande goda skäl att behålla åldersgränsen för den sexuella självbestämmanderätten vid . Skyddet för barn skall vara ovillkorligt och absolut. 4.3Kränkningen bör lyftas fram Kommitténs bedömning: Alla sexuella övergrepp medför en kränkning för offret. Detta bör komma fram tydligare i lagstift- ningen. För våldtäkt döms den som med våld eller ett allvarligt hot tvingar någon annan till samlag eller sexuellt umgänge, om gärningen med hänsyn till kränkningens art och omständigheterna i övrigt är jämförlig med ett påtvingat samlag. Så föreskrivs i bestämmelsen om våldtäkt . Kränkningens art i stället för sexualhandlingen som sådan lyftes fram vid ändringen av 1 §. Motivet var bl.a. att en handling som innebär en kränkning som är jämförbar med den som uppkommer vid ett påtvingat samlag borde kunna bedömas som våldtäkt, om förutsättningarna i övrigt för våldtäkt var uppfyllda. skulle endast de mest allvarliga kränkningarna omfattas av bestämmelsen om våldtäkt. Det är självklart att det är vid våldtäkt, som är det allvarligaste sexualbrottet, som ett offer tillfogas den allvarligaste kränkningen. Kommitténs uppfattning är dock att också övriga sexualbrott innefattar en sådan kränkning. Kränkningen är således den gemensamma nämnaren för alla sexualbrott. Genom att inte beakta den sexuella integriteten och den sexuella självbestämmanderätten har förövaren av ett sexualbrott tillfogat offret en kränkning. Sexuella övergrepp innefattar ofta både ett fysiskt och ett psykiskt tvång. Gärningarna medför därför regelmässigt skador och livslånga lidanden. Också härigenom tillfogar förövaren offret en kränkning. Sexuella övergrepp innebär alltid en kränkning av den sexuella men också den personliga integriteten. Regleringen av sexualbrotten bör Lagstiftningen om sexualbrott bör vara tydligare 111 fästa mindre avseende vid vilken sexualhandling det är frågan om och mer ta fasta på den sexuella kränkningen och dess art. En sådan inriktning är i allt väsentligt ett uttryck för den rättsutveckling som redan har skett men den bör tydligare än framgå av lagtexten. 4.4Lagstiftningen bör skilja på brott mot barn och mot vuxna Kommitténs bedömning: Barn kan aldrig samtycka till sexuella handlingar. Barn har dessutom ett ännu större behov av skydd mot sexuella övergrepp. Lagstiftningen skall därför skilja på om ett sexualbrott riktats mot ett barn eller mot en vuxen. Åldersgränsen för den sexuella självbestämmanderätten bör fortfarande vara . Kommittén har i uppdrag att finna en lösning som innebär att våldtäktsbegreppet omfattar allvarliga sexuella övergrepp mot små barn även om något tvång inte har använts. Åldersgränsen för den sexuella självbestämmanderätten bör fortfarande vara 15 år Den sexuella självbestämmanderätten infaller enligt den gällande regleringen när ungdomar fyller . Det har i den allmänna debatten inte rests några invändningar mot den åldersgränsen. Kommittén har dock inom ramen för sin allmänna översyn övervägt om det bör föreslås några ändringar i detta avseende. Åldersgränsen för den sexuella självbestämmanderätten har funnits mycket . För flickor har den gällt och för pojkar sedan år 1937.1 Som anmärkts i det inledande avsnittet gällde dock 15- årsgränsen länge för endast heterosexuell samvaro. I och når ungdomar sin sexuella självbestämmande- rätt när de fyller , i när de fyller och på när de fyller . Den svenska åldersgränsen överensstämmer alltså i stort sett med vad som gäller i övriga nordiska länder. Jämfört med när åldersgränsen infördes så utvecklas barn snabbare , och de mognar tidigare fysiskt. har det skett en dramatisk sänkning av den s.k. menarcheåldern, dvs. när hälften av alla flickor fått sin första menstruation. 1 SOU 1976:9 s. 85 och prop. 1983/84:105 s. 31. 112 Lagstiftningen om sexualbrott bör vara tydligare första menstruation de fyller . Pojkarnas pubertet inträder också tidigare. De har sin första sädesuttömning års ålder.2 Med beaktande av vad som sagts ligger det närmast till hands att föreslå en sänkning av åldersgränsen för den sexuella självbestämmanderätten. Det finns emellertid uppgifter om att ungdomar på grund av både bostads- och arbetsmarknaden bor kvar länge hemma, och att de också på många andra sätt är minst lika beroende av sina föräldrar som tidigare generationer. Den fysiska mognaden motsvaras alltså inte alltid av en psykisk eller social mognad. Mot denna bakgrund finns därför inte någon anledning att sänka åldern för den sexuella självbestäm- manderätten. Det finns flera andra skäl som talar mot en sänkt åldersgräns. Det är inte förenligt med den moderna synen på alla former av sexuella övergrepp mot barn och den nuvarande kunskapen om vilka skador sådana övergrepp medför att sänka åldersgränsen. Lagstiftningen skulle i så fall delvis kunna beskyllas för att inte vara systematisk och sammanhängande. Åldersgränsen kan utgöra ett stöd för ungdomar som inte vill medverka i sexuella aktiviteter. En sänkning av åldersgränsen skulle i viss mån kunna påverka ungdomars normer på ett inte önskvärt sätt. Av visst intresse vid prövningen av det riktiga i 15-årsgränsen är vid vilken ålder den sexuella debuten sker. Med sexuell debut avses här när det första samlaget ägt rum. Medianåldern för både flickor och pojkar ligger omkring , enligt stora undersökning Sex i . Åldersgränsen motsvarar alltså rätt väl hur verkligheten ser ut. Kommittén anser att det är uteslutet med en sänkning av ålders- gränsen. Frågan är om det kan finnas skäl att förespråka att den höjs. Som anmärkts under avsnitt 4.2 är barn enligt definition som huvudregel alla människor som inte har fyllt . gäller den i förhållande till . Man kan mot bakgrund av förpliktelser enligt barnkonven- tionen fråga sig om det finns anledning att föreslå att åldersgränsen höjs. har åtagit sig att skydda barn mot alla former av sexuellt utnyttjande och sexuella övergrepp (artikel 34). För att uppnå det målet skall liksom övriga konventionsstater särskilt vidta alla lämpliga nationella, bilaterala och multilaterala åtgärder för att förhindra 2 (red. ), Sexologi, 1994 s. 31 och 32, jfr i , Om sexuallivet i , s. 184 f. Lagstiftningen om sexualbrott bör vara tydligare 113 a)att ett barn förmås eller tvingas delta i en olaglig sexuell handling; b)att barn utnyttjas för prostitution eller annan olaglig sexuell verksamhet; c)att barn utnyttjas i pornografiska föreställningar och i pornografiskt material. Innebörden av ordet olaglig i artikel 34 a) och b) är att varje konven- tionsstat får besluta om en åldersgräns för ett frivilligt sexuellt umgänge. En sådan åldersgräns skall dock bestämmas med ledning av de övergripande principerna om respekt för barnets gradvisa förmåga, barnets bästa och hälsa och utveckling.3 Det har alltså inte ansett strida mot att ge barn ett ökat ansvar med stigande ålder, och att barnet med stigande ålder och mognad får bestämma mer över sitt liv. De särskilda rättigheterna och skyddsreglerna, till vilka artikel 34 hör, skall dock gälla ända till dess barnet fyllt . Kommittén anser mot bakgrund av det anförda att åldersgränsen skall vara kvar. Särskilda skyddsregler för ungdomar bör gälla till de fyller . Motiven för regleringen av sexualbrott som begås mot vuxna respektive mot barn är delvis olika En anledning ur systematisk synvinkel att i lagstiftningen skilja på brott som begås mot vuxna och brott som begås mot barn är att den sexuella självbestämmanderätten således inträder . Många av bestämmelsernas tillämpningsområde, särskilt våldtäktsparagrafen, bygger i viss utsträckning på att en person har förmåga till viljeuttryck och därmed förmåga att visa fysiskt eller psykiskt motstånd. När det gäller barn är det emellertid främmande att laborera med begrepp som frivillighet och samtycke. Härtill kommer att barnens behov av skydd är totalt. Varje sexuellt umgänge med ett barn är ett angrepp mot barnets personliga och sexuella integritet. Motiven bakom den lagstiftning som skyddar vuxna och den som skyddar barn mot sexuella övergrepp är därmed delvis olika. Det finns dock andra skäl som också talar för en särreglering. 3 Barnets bästa i främsta rummet (SOU 1997:116 s. 422. 114 Lagstiftningen om sexualbrott bör vara tydligare Tillämpningen av vissa bestämmelser i 6 kapitlet vid sexuella övergrepp mot barn har kritiserats Det är tillämpningen av framför allt 6 kap. 1 § om våldtäkt som har kritiserats då den anses ha lett till orimliga resultat när det gäller övergrepp mot barn. Det är särskilt kravet på tvång som förutsättning för ansvar som i några fall lett till kritiserade avgöranden. Reformbe- hovet har påpekats bl. a. av . I samband med behandlingen av motioner i straffrättsliga frågor menade att det i rättspraxis inte var helt klarlagt vilken grad av våld som minst krävs för brottsrubriceringen våldtäkt när det gäller barn. Utskottet framhöll som sin mening att det borde vara självklart att det skulle krävas mindre våld ju yngre barnet var. Vidare menade utskottet att det var en naturlig utgångspunkt att våld mot barn respektive vuxna kan ha helt olika karaktär. Utskottet efterlyste en ordning som innebar att fler fall av övergrepp på barn som i övrigt uppfyller rekvisiten för våldtäkt också kommer att bedömas som sådant brott.4 Utskottet hänvisade i sammanhanget till rättsfallen NJA 1993 s. 310 och s. 616, som också blivit omdebatterade både i den allmänna och den juridiska debatten. I rättsfallet NJA 1993 s. 310 bedömdes tvånget olika i hovrätten och i . Offret var en åttaårig flicka. Gärningsmannen, en 65-årig man, hade bjudit in flickan och hennes kamrat på fika. Väl inne i lägenheten lurade han med sig flickan till sovrummet där han tog av henne alla kläder utom en t-shirt. Sedan ledde han henne till sängen där hon lade sig ned. Därefter lade han sig på henne, särade hennes ben och förde sin penis till hennes slida. Hovrätten fann att flickan utan att protestera hade följt med gärningsmannen in i dennes sovrum, att hon låtit honom ta av hennes kläder på underkroppen samt att hon därefter låtit sig ledas till sängen. Det tvång som förekommit bestod i att gärningsmannen legat på flickan och att han hållit hennes armar över hennes huvud. Det fick, enligt hovrätten, anses ovisst i vad mån flickan förmått eller haft mod att göra fysiskt motstånd. Vid sådant förhållande kunde det inte anses klarlagt att gärningsmannen medvetet betvingat något motstånd från flickans sida. Åtalet för våldtäkt eller sexuellt tvång kunde därför inte bifallas. Hovrätten dömde gärningsmannen för sexuellt umgänge med barn till fängelse och sex månader.5 däremot fann att även om flickan inte gjort motstånd eller protesterat, hade situationen varit sådan att det måste framstått 41994/95:JuU24 s. 7. Vad utskottet anförde gav regeringen till känna, rskr. 1994/95:332. 5Den särskilda bestämmelsen om sexuellt umgänge med barn fördes från 6 kap. 5§ till den om sexuellt utnyttjande av underårig i 4 § första stycket andra meningen BrB genom en lagändring som trädde 1995. Lagstiftningen om sexualbrott bör vara tydligare 115 som uppenbart för gärningsmannen att flickan inte frivilligt skulle inlåta sig på ett sexuellt umgänge med honom. När han med denna insikt utövat det våld mot henne som var utrett fick han också anses ha genom våld tvingat henne till samlag på det sätt som krävs för ansvar för våldtäkt. dömde gärningsmannen för grov våldtäkt och skärpte straffet. Också i det andra rättsfallet NJA 1993 s. 616 bedömdes tvånget på olika sätt i domstolarna. En tioårig flicka hade utsatts för ett sexuellt övergrepp av en nära bekant till familjen. Våldet bestod i att gärningsmannen hade hållit fast flickan. Han hade med ett fast grepp dragit ned hennes byxor och därefter fattat tag om hennes vrister och särat flickans ben. Medan han genomförde samlagsrörelser mot hennes underliv hade han hållit sin arm runt hennes midja. Hovrätten fann att gärningen skulle bedömas som våldtäkt men att det inte varit ett grovt brott då det varit frågan om ett lindrigt våld och ett kortvarigt händelseförlopp. fann visserligen att våldet inte varit av särskilt allvarligt slag, men dömde trots det gärningsmannen för grov våldtäkt. Som skäl för den bedömningen framhöll domstolen att flickan bara var , att gärningsmannen hade missbrukat det särskilda förtroende som han som god vän till familjen hade åtnjutit, att brottet hade förövats i flickans hem där det borde ha varit särskilt tryggt för henne samt att flickan tillfogats psykiska skador av brottet. För en särreglering av sexualbrott som begås mot barn talar också tillämpningen av bestämmelsen om sexuellt utnyttjande av underårig i 6 kap. 4 § . I den bestämmelsen har vissa sexuella övergrepp mot barn särreglerats. Skälet till införandet av bestämmelsen var att barn och ungdomar ansågs behöva ett väsentligt utökat skydd mot att utsättas för sexualhandlingar.6 Departementschefen menade bl.a. att en underårig kan bli indragen i ett sexuellt förhållande utan att det förekommer direkt fysiskt eller psykiskt tvång. Bestämmelsen i 4 § är tillämplig på vissa angivna, för barnet närstående, kategorier av personer eller situationer och oavsett om det förekommit tvång (jfr nuvarande 1 och 2 §§) eller ett missbruk av någons beroendeställning eller otillbörligt utnyttjande av något slag (jfr nuvarande 3 §). Det finns dock situationer där en gärning faller både under 1 § och 4 §. Kort kan konkurrensfrågan mellan 4 § och de tidigare bestämmelserna i 6 kapitlet sammanfattas på följande sätt. Om ett sexualbrott mot ett barn förövas genom olaga tvång eller om gärningsmannen allvarligt har missbrukat den underåriges beroende- ställning eller om gärningen annars faller inom tillämpningsområdet för 3 §, bör brottet sexuellt utnyttjande av underårig enligt förarbetena 1983/84:105 s. 27 f. 116 Lagstiftningen om sexualbrott bör vara tydligare bedömas som grovt.7 Om gärningen innefattar sådant tvång till samlag eller annat jämförligt sexuellt umgänge som avses i 1 § skall normalt dömas endast för grovt sexuellt utnyttjande av underårig. Undantaget är om gärningen skall bedömas som grov våldtäkt; i sådant fall skall endast bestämmelsen i 1 § tredje stycket tillämpas. Det kan dock tyckas anmärkningsvärt från mer allmänna utgångs- punkter att en gärning skall bedömas som grovt sexuellt utnyttjande av underårig om den innehållit en sådan försvårande omständighet som tvång. Det skulle kunna hävdas att den då skulle rubriceras som våldtäkt eller grov våldtäkt. Det har ifrågasattas om införandet av en särskild bestämmelse för sexuella övergrepp av barn som gärnings- mannen har en nära relation till t.o.m. har medfört att straffen blir lägre i vissa fall. Inga Tidefors vid psykologiska institutionen, , har i en licentiatavhandling studerat bl.a. fjorton domar som avsåg sexualbrott mot barn. Hon drog slutsatsen att domstolarna visade en mer tillåtande syn på sexuella övergrepp som begåtts av föräldrar. Hon menade att samma slags handlingar gav strängare straff om gärningen riktats mot ett okänt barn än mot egna.8 Det skall understrykas att detta påstående – att straffen blir lägre om en gärning har förövats mot egna eller andra närstående barn – inte har bekräftats i kommitténs praxisundersökning. Av undersökningen kan man dock dra slutsatsen att gränsdragningen mellan 1 och 4 §§ är svår. Likartade typer av gärningar bedöms ömsom enligt 1 §, ömsom enligt 4 §.