sou · GPB313 · 2002-01-01 00:00:00 — Nearly half the number of teachers in academic institutions are lecturers (adjunkter) and they do the majority of undergraduate teaching, even though many of them have or no experience of research. One of the main characteristics of learning and teaching in higher education is the link to research. We argue that in order to maintain this link it is important that lecturers be offered further research-based training in or doctoral programmes. for lecturers, associate professors and professors to receive tenure they should have completed a training course for academic teachers corresponding to ten weeks full time work, further training should be offered on a continual annual basis after the initial ten-week training, the government should allocate special funds amounting to 40 million Swedish kronor annually over a period of three years for the development of training programmes for academic teachers, it should be the responsibility of departments to actively encourage such training, 800 lecturers (adjunkter) without doctorates should be offered the opportunity to take a three-semester degree focussing on research and/or didactics in their field of specialisation and that the government should support this through a special grant of 20 million Swedish kronor annually over six years and the government should provide a grant of 20 million Swedish kronor annually over a period of six years to support doctoral studies by lecturers (adjunkter). The Higher Education Ordinance states that the same care shall be given to the scrutiny of teaching skills as to that of scientific skills. It is essential that higher education institutions establish criteria for teaching skills for the purposes of employment and promotion. Criteria for good teaching have been proposed by previous commissions and have been formally accepted by many universities and colleges. However, applicants do not always submit documentation of teaching experience, nor do experts and appointments boards pay sufficient attention to such documentation. In a 1999 reform, it became possible for Swedish universities to promote qualified associate professors to full professor. This change has made it even more necessary for teachers to plan and document their careers and for heads of department to organise departmental activities so as to assist the future careers of their staff. Systematically developed portfolios have proved to be useful instruments both for teachers, heads of departments and promotion committees. It should be the responsibility of educational institutions to contribute to the of such portfolios and to see to it that they are considered in employment, promotion and salary negotiations. for appointment committees one of the outside experts be assigned the task of reviewing applicants educational qualifications, the Higher Education Ordinance be changed to the effect that the same importance should be attached to teaching skills as to other grounds for eligibility, all institutions establish guidelines to be used by experts, committees and applicants for the assessment of pedagogical qualifications and all institutions prepare models for portfolios. These models should function as a basis for discussions between teachers and department heads and as a tool for systematic in-service training. They should also be an instrument for decisions regarding appointments, promotions and salary negotiations. Other forms of rewards finds it essential that excellence in teaching at universities and colleges be recognised and rewarded. Teaching awards are an important form of encouragement for the individual teacher. They also demonstrate that the institution supports good teaching. It is, however, just as important that good teaching be rewarded in other ways. Salary increases or sabbaticals for educational development work or for studies of university teaching in other institutions or other countries should be provided as equally valid forms of reward. Denna del är dels en bakgrund, dels en inledande genomgång av de problem som utredningen skall föreslå lösningar till och av förutsättningarna för sådana förslag. Den innehåller också en diskussion om högskolelagens mål för den grundläggande högskoleutbildningen och förslag till vissa förändringar av dessa mål. Direktiven återges i sin helhet i bilaga 1. Av dem framgår att utredaren skall lägga fram förslag om hur den pedagogiska utvecklingen kan främjas genom förändring av de allmänna målen för den grundläggande högskoleutbildningen mot bakgrund av de nya krav på färdigheter som ställs i arbetslivet, olika organisatoriska lösningar för utvecklingsarbetet inom universitet och högskolor, utbildning av högskolelärarna, användning av informations- och kommunikationsteknik, att tillgodose de pedagogiska behov som kan uppkomma när nya grupper söker sig till högskolan, insatser för att stödja funktionshindrade studenter, insatser för det livslånga lärandet, spridning av resultat av forskning och utveckling kring högskolepedagogik, incitament för arbete med pedagogisk utveckling och modeller för hur pedagogisk skicklighet tillsammans med vetenskaplig skicklighet skall kunna utgöra grund för meritering vid anställning som lärare inom högskolan. I uppgiften, som inkluderar vissa internationella jämförelser, har också ingått att lämna förslag till eventuella organisatoriska förändringar av Rådet för högskoleutbildning. Vi har haft begränsad tid till vårt förfogande och därför haft små möjligheter att göra egna större undersökningar. I stället har vi samlat och gått igenom ett omfattande material bestående av parallella och tidigare utredningar och undersökningar. Vi har fört diskussioner med företrädare för universitet och högskolor och resonerat om utgångspunkter och möjliga förslag, Överläggningar har också ägt rum med Universitetskanslern och , Rådet för högskoleutbildning, , , , av utbildning och forskning (), de tre konsortierna för distansutbildning samt många enskilda personer. Vi har kompletterat denna information med enkäter till lärosätena (bil. 2), ledamöterna i pedagogers sällskap (bil.3), medlemskårerna i samt vissa arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer. Vi har besökt , och i . Vi har också besökt i , samt därutöver haft kontakter med representanter för universitetspedagogisk utbild- ning och forskning främst i och . Utredningen anordnade ett seminarium vid om spridning av resultat av forskning om högskolepedagogik med deltagande av forskare från och , samt ett seminarium vid om pedagogisk meritering. Referensgruppen har haft sju möten varav ett internat- sammanträde. 2.1Utredningar 1955 – 1989. Problembilder, förslag och åtgärder Under det senaste halvseklet har den högre utbildningen varit föremål för ett flertal stora utredningar. När man läser betänkandena är det lätt att se att olika problem ställts i fokus vid olika tider. Det tidiga 1950-talets problem gällde att bygga upp en ändamålsenlig organisation för att kunna hantera en förväntad expansion. universitetsutredning tillsattes i när den akademiska grundutbildningen med dagens mått mätt hade en mycket blygsam omfattning och en ganska begränsad funktion i samhället. Knappt 20 000 studenter var inskrivna vid universitet eller högskolor inklusive socialhögskola . av antalet personer i åldern 20 – deltog i högre utbildning. är motsvarande siffra 11. På förslag av universitetsutredningen utökades resurserna till grundutbildningen betydligt, och anpassades genom det s.k. automatiksystemet till studenttillströmningen. Detta systems delningstal medförde att föreläsningar i storgrupp, lektioner i 30- grupp samt övningar i grupper om 15 studenter för kom att betraktas som den akademiska undervisningens naturliga former inom samhällsvetenskap och humaniora. I naturvetenskap, teknologi och medicin fanns liknande ramar. Statsmakterna hade uppmärksammat och oroats av att förhållandevis få studenter fullföljde sina studier och avlade examen. En ökad satsning på undervisning betraktades därför som önskvärd. Utredningen föreslog införande av universitetslektorat inriktade enbart på undervisning inom grundutbildningen. 1 Dessa siffror är inte helt jämförbara, eftersom utbildningar såsom vårdutbildningar, socionomutbildningar och vissa lärarutbildningar inte ingick i högskolesektorn . Sedermera (1968) tillkom universitetsadjunkter med uppgift att under lektorernas ledning svara för enklare undervisnings- uppgifter. Universitetsadjunkternas ställning och uppgifter kom snart att förändras radikalt. De fick en mer självständig roll och fick snart svara för samma typer av undervisning som lektorerna. Dessa åtgärder har fått allvarliga konsekvenser för grund- utbildningen genom att försvåra möjligheterna att leva upp till högskolelagens krav på ett nära samband mellan undervisning och forskning. De har också lett till att det är nödvändigt att satsa resurser på ämnesmässig kompetensutveckling av redan anställda lärare. Dessutom har de medfört en klyfta mellan olika grupper genom att sammanlagt hälften av lärarna inte har rösträtt i olika akademiska församlingar. Bekymret med de långa studietiderna kvarstod och resulterade i ett förslag från en arbetsgrupp inom () om fasta studiegångar inom de filosofiska fakulteterna. Statsmakterna ställde krav på ökad genomströmning, dock utan att införa något system för kvalitetskontroll. De fasta studiegångarna infördes efter stora protester från studenter och lärare. Som en konsekvens av ett betänkande av universitets- och högskolekommitté (U63)skedde också en betydande utbyggnad av universiteten genom tillkomsten av fyra universitetsfilialer, som samtliga sedermera har blivit självständiga universitet. Den Universitetspedagogiska utredningen (UPU) tillsattes av UKÄ 1965 för att råda bot på den akademiska undervisningens alltför låga produktivitet (UPU 1970). Utredningens uppdrag var att framlägga förslag som skulle leda till att universitet använde tilldelade insatta undervisningsresurser på ett optimalt sätt. Lösningen såg man i den på behaviorismen grundade utbildnings- teknologin och en utpräglad systemsyn. De förslag som lades fram i olika delrapporter ledde till snabba reaktioner från statsmakterna, som raskt inrättade tjänster som studievägledare, pedagogiska konsulter och läromedelskonsulter vid universiteten, tillskapade en central pedagogisk utvecklingsenhet vid UKÄ och lokala utvecklingsenheter vid lärosätena. avsattes betydande resurser för pedagogisk försöksverksamhet och pedagogisk utbildning både centralt vid UKÄ och lokalt vid universiteten. Tre olika program inrättades vid UKÄ, ett för stöd till lokal försöksverksamhet, ett för central utbildning av akademiska lärare och ett för forskning om högskolan. satsades en stor del av forskningsresurserna på högskolepedagogisk forskning. De projekt som då påbörjades under ledning av vid har fått mycket stor betydelse för utvecklingen av en begreppsapparat för analys av inlärning och undervisning och har fått ett stort nationellt och internationellt genomslag. 1970-talets snabba uppbyggnad av högskolepedagogisk forskning framstår nu som en period av högskolepedagogiskt nytänkande utan motsvarighet (se närmare kapitel 8). Nyrekry- tering av forskare med inriktning på högskolepedagogiska fråge- ställningar tycks ha varit begränsad i sedan detta skede. Medan UPU fullföljde sitt uppdrag tillsattes universitetsutredning vars arbete ledde till den mest omfattande förändringen av formen för den högre utbildningens styrning och organisation , nämligen högskolereform. Mycket har skrivits om den och en god sammanfattning ges i SOU 1992:1 sid. 57-58. Några av åtgärderna fick direkta eller indirekta pedagogiska konsekvenser: nästan all postgymnasial utbildning kom att omfattas av samma lagstiftning och samma regelverk. Detta innebar att yrkesförberedande utbildningar som inte ingått i universitetens ansvarsområde skulle forskningsanknytas, nya högskoleenheter utan vare sig forskningsorganisation eller fasta forskningsresurser etablerades på en rad orter, åtskillnaden mellan grundutbildning och forskarutbildning kom att förstärkas, antagningsbegränsning i högskolan infördes och skapade förutsättningar för en mer ordnad planering av verksamheten och inrättandet av linjenämnder med företrädare för externa intressen och institutionsstyrelser med studentrepresentation som utprövats i en omfattande försöksverksamhet resulterade i att professorerna inte längre hade makten över utbildningens innehåll och utformning. 1989 tillsattes , i direktiven blygsamt kallad Utredning om vissa undervisningsfrågor i högskolan. En viktig anledning till utredningen var studenternas kritik mot den grundläggande högskoleutbildningen vilken gällde både kvalitativa (bristfällig uppläggning, slentrianmässigt genomförande) och kvantitativa (för litet undervisning) brister. I centrum för uppmärksamheten stod alltså nu inte längre nödvändigheten av fortsatt utbyggnad av universitets- och högskoleutbildningen. Utredningens uppgift var att ge en bild av den aktuella pedagogiska situationen i och internationellt, att klargöra innebörden och hållbarheten i den kritik som riktas mot ifrågavarande praxis (Kommittédirektiv U 1989:7) samt att ge förslag till förbättringar. I tilläggsdirektiv fick utredningen i uppdrag att undersöka de ekonomiska förutsättningarna för olika utbildningar och lägga fram förslag till nya kostnadsramar. Varje diskussion om universitetspedagogiska frågor måste förhålla sig till , vars betänkande (Frihet, Ansvar, Kompetens, Grundutbildningens villkor i högskolan SOU:1992:1) publicerades mycket omfattande arbete. Slutbetänkandet innehåller en omfattande genomgång av debatten om den svenska högskolan och situationen för dess studenter och lärare. Det diskuterar forskning kring lärande och examination (huvudsakligen den ovannämnda fenomenografiskt grundade forskningen) och former för undervisning och examination. Man tar upp kvalitetsbegreppet och relaterar det till former för utvärdering av undervisning och utbildningar. Frågan om pedagogisk meritering och lärarnas kompetensutveckling behandlas i ett centralt avsnitt. Slutligen diskuteras resurser för service och pedagogisk utveckling samt några särskilda frågor, bl.a. vetenskaplig grundkurs och genomförde med hjälp av SCB en enkät bland 2000 slumpmässigt utvalda lärare vid universitet och högskolor, Högskolans lärare kommer till tals (1991:22). Förutom en beskrivning av lärarkåren vid universitet och högskolor innehåller rapporten lärarnas svar på frågor om trivsel och arbetsklimat, arbetsinnehåll, undervisningserfarenhet och pedagogisk kompetens. När det gäller den sista frågan redovisade lärarna en önskan att förbättra den pedagogiska skickligheten och höja den allmänna lärarkompetensen. Vidare ställdes frågor om grundutbildningens status och förnyelse. Statusen bedömdes av lärarna generellt som eller låg. Förslag i enkätsvaren till åtgärder för att höja grund- utbildningens status omfattade högre lön till lärarna, större vikt vid pedagogiska meriter, längre utbildningar och högre kunskapskrav, sammankoppling mellan grundutbildning och forskning, mer uppmärksamhet. Förslag till åtgärder för att höja utbildningens kvalitet omfattade högre krav vid antagning, längre utbildningar, resursförstärkningar, aktiverande undervisningsformer, självstudier med lärarna som handledare, probleminriktad snarare än fakta- inriktad undervisning, examination inriktad på helhet och samman- hang, ökad internationalisering, mer utrymme för kompetens- utveckling och forskning i tjänsten. I utredningens slutbetänkande (SOU 1992:1) är utgångspunkten just att grundutbildningens status måste höjas, och mot den bakgrunden presenteras i huvudsak följande förslag, varav flera är samma som uttryckts i ovannämnda enkät: systematisk värdering av pedagogiska meriter. Utredningen framhåller att dessa måste dokumenteras och beaktas vid tjänstetillsättning på ett tydligare och mer genomtänkt sätt än att både vetenskapliga och pedagogiska meriter alltid skall beaktas, att meriterna skall dokumenteras bättre och i större omfattning. Utredningen utarbetade förslag till kriterier på pedagogisk skicklighet, att lärare skall ha rätt att få ett omdöme om sin pedagogiska skicklighet. kompetensutveckling för lärare, framför allt pedagogisk utbildning och fortbildning. Krav på högskolepedagogisk utbildning för fast tjänst skulle införas i Högskoleförordningen (samt för docentkompetens), stöd till pedagogiskt utvecklingsarbete. Utredningen föreslog tillskapandet av ett råd, Högskolans grundutbildningsråd. Ett sådant tillkom 1991, alltså redan innan slutbetänkandet förelåg, med uppgift att fördela anslag för pedagogisk utveckling inom grundutbildningen till högskolelärare, sambandet mellan utbildning och forskning måste förstärkas. Utredningen föreslog att högskoleförordningen skulle ändras så att det framgick att forskning i princip ingår i tjänsten för alla kategorier av lärare. Vidare föreslogs att institutionerna borde underlätta för de lärare som inte avlagt doktorsexamen att genomgå forskarutbildning samt att forskare i externfinansierade projekt regelmässigt skulle medverka i undervisningen vid den egna institutionen, studenternas behov av information om högskolestudier betonades och man föreslog en introduktion till högskolestudier samt hjälp att utveckla studieteknik och studievanor för att skapa en god studiemiljö från början, ökade resurser för universitetspedagogisk forskning skulle tillhandahållas. Lärarna skulle få bättre möjligheter att ta del av forskningen och att medverka i pedagogiskt-didaktiskt utvecklingsarbete, undervisningens och examinationens uppläggning skulle inriktas mot mer individcentrerade undervisningsformer, mer seminarie- undervisning, mer undervisning av seniora lärare/forskare; examination som bedömer övergripande kunskaper i större avsnitt och under medverkan av externa examinatorer och datorernas roll i utbildningen poängterades. Utredningen framhöll att högskolestuderande i mycket större utsträckning måste lära sig att använda datorn som redskap. Användningen borde vara ett reguljärt inslag i utbildningen. Utredarna föreslog också efter brittisk modell ämnesbaserade centra för utveckling av datorstöd i utbildningen. som arbete pågick igångsattes en rad aktiviteter, och en omfattande högskole- pedagogisk verksamhet kom att prägla de kommande tre à fyra åren efter det att betänkandet hade framlagts. En starkt bidragande orsak till detta var de särskilda resurser för pedagogisk utveckling (sammanlagt ) som regeringen ställde till förfogande (prop. 1992/93:42). För dessa medel genomfördes pedagogisk utbildning och en omfattande pedagogisk försöksverksamhet vid samtliga lärosäten. Ca avsattes också för att ge möjlighet för högskoleadjunkter att genomgå forskarutbildning. Det är anmärkningsvärt att det var möjligt att finna utrymme för sådana initiativ i det ekonomiska klimat som då rådde. Tyvärr har inte någon fullständig utvärdering av denna satsning gjorts, men utvärderingar av verksamheten vid enskilda universitet (t.ex. , Plantin & 1995) visar att medlen haft effekt för den pedagogiska utvecklingen. och dess förslag kom således under att prägla den pedagogiska debatten och verksamheten på universitet och högskolor. På nationell nivå var ett av de viktigaste resultaten att Högskolans grundutbildningsråd skapades redan under utredningens gång (se kapitel 9). En resursförstärkning till humaniora och samhällsvetenskap blev följden av en omfördelning som föreslogs i utredningens andra rapport (SOU 1992:44). I en skrift, Börjar Grundbulten rosta? En debattskrift om grundutbildningen i högskolan (red. 1999) görs en uppföljning av huvudförslagen i utredningen. Författarna till en av artiklarna konstaterar att grundutbildningens status vid de forskande lärosätena visserligen har förbättrats (enligt rektorerna vid dessa) men att mycket återstår för att nå förhållandena i andra länder i västvärlden (se et al. framhöll vikten av att den aktuella pedagogiska forskningen och utvecklingen skulle få genomslag i undervisning och examination, och att lärare därför borde få tid att både ta del av FoU-resultat och själva bedriva ämnesdidaktiskt projektarbete. redovisar uppfattningen att universiteten fortfarande inte ser högskolepedagogiskt forsknings- och utvecklingsarbete som ett villkor för god utbildning. När det gäller undervisningsformer hävdar författarna till debattskriften att utvecklingen gått i motsatt riktning mot utredningens förslag. Detta hänger huvudsakligen ihop med minskade per capitaresurser. Inte heller har examinationsformerna ändrats i den riktning som föreslog, och externa examinatorer är fortfarande en ganska ovanlig företeelse. Uppföljning, utvärdering och kursvärdering är däremot ett område där det skett stora förändringar . Ett nationellt system för utvärdering av ämnen/program och lärosäten infördes (se nedan års universitets- och högskolereform), och både på nationell nivå, på lärosätesnivå och på ämnes- och programnivå sker nu en omfattande utvärderingsverksamhet såväl nationellt som inom enskilda lärosäten. Den pedagogiska meriteringen och pedagogisk kompetensutveckling för lärare var centrala områden för . Författarna till debattskriften konstaterar att det är långt kvar till att bedömningen av de pedagogiska meriterna sker på samma självklara sätt som bedömningen av de vetenskapliga (sid. 32). Det handlingsprogram för pedagogisk utbildning som föreslogs har inte heller genomförts fullt ut annat än vid några få lärosäten. 2.31993 års universitets- och högskolereform Mellan och föreliggande utredning har det genomförts ytterligare en genomgripande reform av den högre utbildningen. Den bekräftade och förstärkte den utveckling mot ökad självreglering som påbörjades , och som gav betydligt större frihet för lärosätena att införa ett eget regelsystem och att organisera och genomföra utbildning enligt lokala bestämmelser. Utbildningslinjerna avskaffades och stu- denterna (och lärosätena) kan nu fritt komponera sina egna ut- bildningsprogram (med undantag för ett 50-tal yrkesutbild- ningsprogram som är reglerade genom examinationskraven). Reformen innebar också en förändring av systemet för fördelning av resurser till den grundläggande högskoleutbildningen, genom införande av en mål- och resultatstyrd modell. Denna satte en hårdare press på universitet och högskolor att se till att studenterna presterar snabba studieresultat. Reformen innebar också en starkt ökad betoning av kvalitetsbedömning, som blev en uppgift för först Universitets- kanslern och för . Tre former av utvärdering utvecklades: nationella utvärderingar av program och ämnen; bedömning av samtliga lärosätens kvalitetsarbete; prövning av examensrätter. Av dessa är det de nationella program- och ämnesutvärderingarna som mest berör undervisningen, dess genomförande och resultat. Ett tjugotal sådana inom olika områden och med olika fokus har fullföljts. Vidare har en första omgång av bedömning av lärosätenas kvalitetsarbete fullföljts. Den har huvudsakligen rört lärosätenas system för kvalitetsutveckling och kvalitetssäkring. I flera men långt ifrån alla fall har bedömningarna därvid behandlat stöd för pedagogisk utveckling och pedagogisk utbildning. Prövningar av examensrätter har genomförts efter ansökan från lärosätena och har koncentrerats på förutsättningar för god akademisk utbildning och undervisning. Cirka 400 sådana prövningar har genomförts . Något system för extern granskning av nya kurser och utbildningsprogram, som föreslog, har fortfarande inte införts, och inte heller nationella organ för erfarenhetsutbyte. På lokal nivå medförde reform och dess krav på självreglering bl.a. en utveckling av ledningsfunktionerna vid universitet och högskolor, något som också kommenteras i (red.) (1999 sid.35 - 39).