sou · GPB348d4 · 2002-01-01 00:00:00 — Trots att är mycket engagerad i handikapp- rörelsen har han många vänner också utanför denna. På sin fritid träffar han i första hand andra personer än de som själva har funk- tionshinder. Det är inget medvetet val utan en del av det sociala sammanhang, som menar han befinner sig i. Ingen av våra intervjupersoner är helt tillfredställd med tillgänglig- heten till sammanträdesrum, fullmäktigelokal och så vidare i sina respektive kommuner. Medvetenheten om hur andra personer med funktionshinder har det i förhållande till tillgänglighetsproblem har i olika avseenden gjort dem observanta på brister i tillgängligheten, men i flera fall har man också själva konfronterats med bristande tillgänglighet till lokalerna. berättar till exempel: Jag går inte gärna upp i talarstolen. Jag har faktiskt ingen nytta av att stå där för ingen kan se mig eftersom jag måste sitta i min rullstol. Därför måste jag tala från min bänk. har vi också fått mikrofoner på alla platserna. Därför kan i princip alla sitta, men det är inte särskilt spännande för de övriga som befinner sig i fullmäktigesalen. När jag gör ett inlägg undrar åhörarna var jag sitter. Man hör ju bara rösten som kommer från högtalarna. Det är faktiskt också ett sätt att inte vara delaktig. Själva lösningen med mikrofoner till alla är på många sätt bra, men i vissa fall inte. Det kan faktiskt vara bara att stå framför mötet, att andra visuellt kan uppleva ansiktsmimik, rörelseschema och hur man använder sitt kroppsspråk. Man har gjort en anpassning särskilt för mig. Jag är den ende som har ett eget bord i fullmäktige. Eftersom ersättarna har en egen placering med teaterbänkar bakom fullmäktige i samma sal med trappstegssitt- ning finns det inte någon chans för mig att fungera här. Man har alltså gjort en lösning som i vissa avseenden definitivt är bra. I andra är den inte så lyckad. Jag har till exempel inga kompisar som jag kan sitta och tala med, utan blir lite isolerad. Men det har å andra sidan varit den enda praktiska lösningen som funnits, om man inte ville gå in och göra kraftiga förändringar i lokalen. Det blir också bökigt när jag till exempel ska hoppa in och tjänstgöra i fullmäktige. ofta ske mitt under ett sammanträde. Då måste jag rulla in med min rullstol. Det är ganska trångt. Det blir kanske ett avbrott och kan Att komma till fullmäktigelokalen är inte heller särkilt enkelt. Det finns en lift, så jag kan komma in från gatuplanet. Jag går in genom en sidoingång som ligger vid restaurangen. Här finns liften ner till källaren där restaurangen ligger och så får jag rulla igenom denna och igenom köket. Sedan får jag ta kökshissen upp till fullmäktigelokalen. Det har hänt när vi har haft extramöten tidigare eller och då det inte har varit öppet i restaurangen, vilket vållat mig besvär. Då har jag gjort på det sättet att jag har ringt till vaktmästaren uppe i fullmäktigesalen, som ligger i . Och i stället har jag tvingats komma dit genom tingsrättens salar, vilket har varit ganska bökigt. Man ska inte heller glömma hur situationen är vid eventuella pauser. När vi har långa möten kan andra gå och ta sig en korv ute på torget eller något liknande. Det kan förstås inte jag göra utan får i stället be någon annan göra det för mig. tillgängligheten gör att man lätt kan hamna lite utanför. Men tillgänglighetsfrågorna är kanske inte det svåraste i fullmäktige, utan det är kanske störst i nämnder eller styrelser. Själv har jag suttit med i fritidsnämnden. Då var det ju ofta så att man skulle ut och titta på hur de olika anläggningarna fungerade. förlades också mötena i anslutning till dessa. Jag minns hur svårt det var i flera fall, då det vare sig fanns ramper eller hissar. Och de problemen är ingenting som är särskilt speciella för personer som sitter i rullstol. Sak samma gäller ofta för till exempel synskadade eller döva eller hörselskadade. När man förflyttar sammanträden till andra platser än man vanligtvis brukar hålla till, blir det lätt att tillgänglighets- aspekterna glöms bort. Det är inte så att jag menar att inte politi- kerna ska ut i verkligheten, tvärtom. Med lite eftertanke, tror jag säkert att man i de allra flesta fall också kan lösa problemen med tillgänglighet vid ett enskilt möte. berättar också om hur han under sina i fullmäktige i aldrig kunde använda podiet. Talarstolen funge- rar helt enkelt inte för rullstolsburna. Lösningar om höj- eller sänkbara talarstolar eller plattformar bakom dessa för att skapa flexibilitet med hänsyn till talarnas längd eller om man sitter i rull- stol, har så vitt vi känner till inte etablerats på marknaden. understryker särkilt svårigheterna med andra samman- trädesrum i kommunala sammanhang, men kanske framför allt i partiarbetet. Andra lokaler förutom fullmäktigesalen varierar starkt när det gäller tillgängligheten. Det har hänt att jag inte har kunnat vara med på sammanträden, därför att man har förlagt dem till lokaler som inte har varit tillgängliga för rullstolar. När det gäller partimötena är det ju ofta så att man kanske har några få lokaler, som man brukar hålla till i. Men det händer ju titt som tätt att olika arrangemang läggs på andra platser, där man inte har tagit några hänsyn tillgängligheten för personer med funktionshinder. Det är ju ganska klart att det påverkar en som politiker. Har man inte samma möjligheter att delta i partiets politiska aktiviteter som andra är det kanske lätt att man inte blir aktuell för olika uppdrag eller inte kan utveckla det relationer, som andra kan göra. Jag har inte själv spekulerat i vad det betytt för min del, men det har säkert betytt något. Lokalernas tillgänglighet för skilda grupper av personer med funk- tionshinder är självklart av grundläggande betydelse för att nå full och lika delaktighet ur ett kommunaldemokratiskt perspektiv. Emellertid framstår det bara genom de få intervjuer som vi här citerat som uppenbart att tillgänglighetsaspekterna är väl så viktiga i det interna partiarbetet. Dessvärre saknas studier kring det poli- tiska arbetet utifrån ett handikapperspektiv. Att försöka utveckla intressant forskning kring detta tema skulle i viktiga avseenden sannolikt berika förutsättningarna för att delaktighetsaspekterna för personer med funktionshinder aktualiseras inom olika nivåer i det partipolitiska arbetet. Det är till exempel möjligt att analysen av informationsströmmarna ur ett tillgänglighetsperspektiv för många partiorganisationer inte bara skulle kunna öka antalet aktiva personer med funktionshinder, utan också andra grupper med utgångspunkt utifrån ett design för alla-perspektiv. Våra intervjupersoner kan på olika sätt belysa hur man i varierande grad upplevt svårigheter att ta del av både kommunala handlingar och annan information som är viktig för det politiska arbetet. framhåller till exempel: Vad det gäller information är det viktigt att inte bara titta på kommu- nalfullmäktiges sammanträden, utan lika mycket på nämndernas sätt att fungera, men också verksamheterna och förvaltningarna. Men man får inte heller glömma partiföreningarna. demokrati som vår, är det ju de som är grunden för representationen. Jag har ju själv haft lektör, vilket har varit till stor hjälp. Annars före- drar jag att få materialet på diskett, så att jag kan få ut det som synte- tiskt tal via min dator. borde det vara ganska lätt att se till att vi som är synskadade alltid får någon form av elektronisk version av handlingar och annan information. har själv i olika avseenden upplevt svårigheter. Han konstaterar med en underdrift : Det här med material och sånt är ju inte alltid utformat på bästa sätt, varken inom partierna eller i kommunala sammanhang. Det är klart, det finns ju så mycket att göra fortfarande. Som synskadad händer det ju titt som tätt att man får material som inte finns inläst. Jag har själv råkat ut för det. Det vi får i skattenämnderna är i princip en lista där det står att vi ska behandla ärendena som gäller personerna 1–92. Vi har en skatteordförande som envisas med att skriva denna för hand och jag kan banne mig inte läsa vad hon skrivit och jag har talat om för henne, men hon vägra att göra något annat. Hon tycker att det är det sista hon gör innan hon går på mötet. Det är en situation som man inte är precis förtjust i och det blir inte bättre för att man inte heller får någon förståelse. Att just få handlingar är för oss synskadade oerhört svårt. Även om man som jag ser en del, tar det alltid att försöka läsa det. För de som måste använda sig av det syntetiska talet tar det förstås också , inte minst att kunna orientera sig i textmassan. Jag tycker rimligen att man bör ha den insikten och att man därför inte i olika nämnder ska sätta i system att komma med handlingar precis innan mötena. Antagligen skulle det inte spela så stor roll om man i stället valde att lägga deadline för handlingarna till mötet . Det är en fråga om möteskultur. För synskadade kan tillgängligheten till information bli helt avgö- rande för om man kan delta i det politiska arbetet. En av våra intervjupersoner, , fick själv uppleva detta. När jag blev synskadad satt jag med i socialnämnden i och var också sekreterare i vår lokala partiförening. Det var självklart inte lätt att fortsätta med dessa uppgifter. Men jag försökte. Jag ville få materialet via diskett eller inläst på band. Jag fick inget gehör alls för det. De sa att de skulle titta över det och sådär. Till slut inför budgeten, då vi fick en tjock bibba papper med siffror reagerade jag kraftigare. Då tyckte jag att det var ett så viktigt möte och jag kunde inte ta del av informationen som förelåg. Då beslutade jag att skriva ett brev till kommunen och avsäga mig uppdraget. Detta uppmärksammades i massmedierna på olika sätt. Då lovade man att jag skulle få materialet inläst. Kommunalrådet hävdade emellertid att det var för dyrt att göra det. Det var en attityd att handikappade är något man ska akta sig för. De ställer bara krav. Eftersom det hade uppmärksammats i massmedia och mitt parti var en del av majoriteten upplevde man det som extra känsligt. Eftersom vi inte var i opposition skulle jag inte ställa sådana här krav som kunde uppmärksammas i massmedia, var någonting jag fick höra av Jag måste betona att det där med att ta fram materialet till mig inte handlade om några administrativa problem. Från tjänstemännen hade jag full förståelse. Men dit till dem delegerade man inte beslutande- rätten. Det var ett helt klart politiskt beslut att inte ställa upp med någon form av inläsning eller disketter till mig. Det var som om man var rädd för att jag inte skulle ställa upp på deras linje. Jag har faktiskt också varit med om att man i partiarbetet har av- siktigt lagt möten ute i ett industriområde för att slippa pensionärer (och en som mig som var synskadad). Man behövde bil för att ta sig För just oss synskadade handlar det mycket om att tillgängliggöra materialet på ett annat sätt, det handlar inte bara om sådant som ska behandlas i fullmäktige eller i styrelser. Det gäller ju faktiskt också vanlig samhällinformation som gör att man känner till sin kommun. I till exempel, där jag nu bor, går den kommunala informa- tionen ut till alla synskadade som är registrerade i kassettform. Men även i en kommun, där det finns en väldigt liten grupp synskadade, kan man göra det. Det kostar inte särkilt mycket. Om man vill ha engagerade medborgare, måste man göra samhällsinformationen tillgänglig – också för oss som har allvarliga synskador. fall är kanske relativt unikt. Men problemet att göra informationen tillgänglig är emellertid generellt. Det är inte helt enkelt – som vi förstått av de resonemang vi har haft med våra intervjupersoner – att sätta upp enhetliga standarder för hur vanlig text ska konverteras till andra medier. Sannolikt är det antagligen så att brist på empati och ovilja till att finna lösningar är ett större hinder än okunskap och missriktade tekniska applikationer. Möj- ligheterna att hitta individuella lösningar som är anpassade för den enskildes behov med utgångspunkt från den kultur som råder i en viss nämnd eller i en viss partiorganisation, kan antagligen först bli optimal när det finns en dialog mellan den som använder de tek- niska hjälpmedlen och den som ansvarar för den kommunikation som ska konverteras för dessa. Som tidigare framhållits har frågorna om bemötande av personer med funktionshinder fått en ökad aktualitet i , bland annat till följd av det utredningsarbete, vars slutbetänkande var nia – nio vägar att utveckla bemötandet av personer med funktionshinder (SOU 1999:21). Här heter det bland annat: Grunden till dåligt bemötande är att människor med funktionshinder fortfarande ofta betraktas enbart som vård- och omsorgstagare och inte som medborgare med samma rättigheter som andra att röra sig i samhället, ta del av information, göra sin röst hörd, utbilda sig, arbeta, bilda familj. Begreppen vård och omsorg leder inte tankarna till jämlikhet och delaktighet, utan till passivitet och beroende. En omsorgstagares behov anses speciella och kan därför alltid ifråga- sättas. Särskilt tydligt blir detta i ekonomiskt kärva tider. Där vård- och omsorgsstänkande förekommer hamnar enskilda personer med funktionshinder i underläge, vilket ofta ger en känsla av vanmakt gentemot samhället företrädare (sid. 30). exempel där hon krävde tillgång till handlingar på ett media som hon kan handskas med, och att hon förvägras detta, är inte bara en fråga om bristande tillgänglighet. Det är också en fråga om negativt bemötande. Upplevelserna av ett negativt bemötande i kommunalpolitiken har blivit ett tema, som viinte kunnat undgå i våra intervjuer. Den bild som växer fram från de få intervjuer som vi gjort är att ju man är engagerad i kommunalpolitiken, desto större är förutsättningarna för att man ska integreras i det politiska arbetet. Här innebär naturligtvis inte ett negativt bemötande på grund av att man har annorlunda åsikter än en partimotståndare detsamma som ett negativt bemötande ur handikappsynpunkt. Det vore snarare negativt att med hänsyn till sitt handikapp inte bli attackerad på grund av sina åsikter. Självklart har man ibland mötts av attityder där man ibland inte upp- levts i första hand som politiker utan som handikappad. Men i de allra flesta fall tycker jag att jag har blivit väl bemött i politiken. Jag tycker att jag har blivit respekterad av mina partikamrater för de åsikter jag haft på samma sätt som att mina mottståndare inte lagt vantarna emellan när det gäller att argumentera emot mig. Att bli angripen är ju ett gott tecken på att bli tagen på allvar. På det psykologiska planet tycket jag väl att jag har blivit behandlad som vem som helst, kanske med undantaget av att man ibland har varit nonchalant med den hänsyn som mitt funktionshinder kräver när det gäller tillgänglighet till lokaler och information. har likartade upplevelser. Men han framhåller också: Det finns alltid de som tycker att Oh vad du är duktig och appellerar till att man sitter i rullstol och är politiskt aktiv. Det är sådant som får mig att bli förbannad. Jag vill ju inte bli respekterad för att jag sitter i rullstol. Jag vill bli respekterad för mina åsikter och för det jag värnar om eller kämpar för. Jag tycker nu att jag känner så pass många av de aktiva politikerna sen att de hugger på mig, så det blir ju fajter och diskussioner och ifrågasättanden. Jag har ju varit med en hel del i politiken, så jag tror faktiskt att jag för det mesta blir respekterad just i egenskap av politiker bland de flesta andra i samma ålder. Det är nog snarare vanligt bland de som inte är engagerade politiskt, att kanske mer se på en som någon slags person som ska ha vård och omsorg i stället för att vara en medborgare bland andra. Våra intervjupersoner reflekterar ibland över hur ett negativt bemötande kan påverka det politiska arbetets förutsättningar. Per- berättar till exempel så här: Jag har kanske själv inte mött så mycket av negativt bemötande. Men det beror kanske på mitt funktionshinder. Man ser ju inte direkt på mig att jag är handikappad. Jag talade emellertid med en kille som sit- ter i tingsrätten som nämndeman och är helt blind. Han berättade när han skulle börja, blev han uppringd av både lagmannen och ordförande i nämndemansföreningen, som undrade om det verkligen var vettigt att han började som nämndeman med hänsyn till sitt handikapp. De försökte övertala honom att avstå. Men är detta en ganska envis man, så han stod på sig och fick börja och så vitt jag vet fungerar det alldeles utmärkt. Flera av våra intervjupersoner tar också upp frågan om föreställ- ningen hos vissa partikamrater eller partimotståndare, att personer med funktionshinder i första hand bör ägna sig åt handikappoli- tiska frågor. De menar att ett sådant synsätt i förlängningen själv- klart också är ett negativt bemötande. Det innebär inte att de som vi intervjuat i de flesta fall kanske har upplevt handikappfrågorna som kanske sina viktigaste uppgifter. Men de reagerar mot att man på förhand definieras in i ett hörn, ungefär på samma sätt som kvinnor bara för några decennier sedan ofta klagade på att man i kommunalpolitiska sammanhang bara valdes till poster i skol- styrelser eller socialnämnder. Det finns också personer med funktionshinder som har ledande ställning i kommunalpolitiken. I i , har man haft två kommunalråd efter varandra som har haft funktionshinder. , som är hörselskadad och beroende av hörapparat berättar: Det enda problem jag har är faktiskt i sociala sammanhang. Tyvärr är det så att många människor inte uppfattar mig som hörselskadad och kanske därför inte talar tillräckligt högt eller tydligt. Därför känner man sig kanske lätt en aning utanför, när det är allmänt ostrukturerat umgänge. På middagar, mottagningar eller andra liknande arrange- mang blir det kanske också en likartad situation. För det mesta är det ju inga problem i kommunen, därför att många aktiva i kommun- politiken vet ju om mitt handikapp och försöker ta hänsyn till detta. Ja, jag tror nog att detta är faktiskt den enda negativa upplevelsen jag har av mitt funktionshinder i kommunalpolitiken. I allmänhet har vi försökt att se till att man har bra akustiska miljöer i . Det beror inte på mig, utan vi har eftersträvat att ligga relativt långt framme när det gäller handikappanpassningar generellt sätt. Faktiskt är att innan jag trädde till fanns det också en ett kommunalråd med funktionshinder. Denne, , hade en tämligen svår synskada. Trots att vi på varit två kommunalråd i som haft någon form av funktionshinder har vi haft detta oberoende av varandra. Det är inte genom aktivitet i till exempel handikapprörelsen som vi nått våra poster. Jag har i varje fall inte varit aktiv i de sammanhangen. I stället är det genom träget och idogt partipolitiskt arbete, som jag tror att jag fått förtroendet att vara vårt partis främste företrädare i kommunalpolitiken. Trots att vi alltså varit två kommunalråd i med funktions- hinder, har jag inte träffat på andra från andra platser i . Det kanske kan tyckas lite konstigt. Visserligen har jag hört att andra ledande politiker i vissa kommuner haft ungefär samma problem som jag har, men jag har inte träffat dem personligt och på så sätt fått det verifierat. Jag kan inte påstå att jag känner mig som en person med funktionshinder som är politiker. Snarare är det väl så att jag känner mig som en politiker som har ett funktionshinder, som i vissa – inte särskilt betydelsefulla – fall ställer till en del problem. Jag tror att det är viktigt att folk i allmänhet känner till att en stor del av befolk- ningen i vårt land har ett och annat handikapp, men att detta inte behöver vara särskilt hindrande för att delta i politiskt arbete. Själv- klart förstår jag att det finns många som är förhindrade att arbeta politiskt beroende på bristande tillgänglighet eller för den delen också negativt bemötande på grund av fördomar. Men jag har ju inte stött på dem i någon nämnvärd uppfattning och det är kanske därför jag fått den förtroendepost jag har . I den mån jag kan vara till något stöd för personer med funktionshinder som vill arbeta politiskt, vill jag självklart försöka vara detta. Graden och arten av funktionshinder har självklart en viktig bety- delse för hur man uppfattas och blir bemött. Personer med så kal- lade dolda handikapp blir ofta bemötta på ett annat sätt än de som har synliga funktionshinder. När vi talar om kända funktions- hinder är det inte liktydigt med synliga. Sannolikt är det så att kommunalpolitiker med dolda handikapp i många fall spelar en viktig roll som vägröjare för andra funktionshindrade in i kommunalpolitiken. När våra intervjupersoner kommenterar bemötande fokuserar de sig i huvudsak på en dimension av detta, men begreppet bemötande är mångdimensionellt. Det berör hur vi som människor beter oss mot varandra och den attityd, inställning eller anda i vilket mötet präglas av. Man skulle också kalla det ett uttryck för en människosyn och vad det innebär för mänskliga möten. Emellertid räcker det inte med denna mera individuella dimension. Men bemötandet har också andra aspekter. Möten mellan människor sker inte opåverkade av de attityder och värderingar som råder i samhället som helhet. Synen på personer med funktions- hinder såsom den förmedlas i t.ex. lagar och regelverk, den politiska debatten, tillgängligheten i det utbud av varor och tjänster som riktar sig till allmänheten, beredskapen att undanröja hinder för delaktighet och jämlikhet, fördelningen av resurser m.m. påverkar naturligtvis allmänhetens syn på personer med funktionshinder liksom myndig- heters och andra offentliga organs inställning (SOU 1999:21, sid. 99). Slutsatsen som görs är att bemötandet därmed också blir en fråga om rätten till medborgarskap. Det är både det individuella bemö- tandet och samhällets kollektiva bemötande som utredningen beskriver och analyserar. Det är också därför som flera av de till- gänglighetsfrågor som vi berör i det här arbetet egentligen skulle kunna ses som utryck för olika bemötandedimensioner. Även om de politiker med funktionshinder som vi intervjuat i allt väsentligt talar om att de på det individuella planet blivit bemötta utan fördomar och med rimlig respekt bland kamraterna i de olika partiorganisationerna, finns här dock troligen ändå också kvardröjande negativa attityder till funktionshindrade på det strukturella planet. Man kan identifiera en ambivalens i människors attityder till personer med funktionshinder, som kan sägas vara en värdekonflikt mellan en positiv och en negativ inställning (Söder, 1990). Man upplever motstridiga attityder i skillnaderna mellan det personliga bemötandet och hur idéer omsätts i politisk handling. Ett viktigt uttryck för det senare är ju faktiskt vilka personer man nominerar till politiska förtroendeposter. På samma sätt som kvin- nor har krävt varannan damernas på valsedlarna till fullmäktige- församlingarna, kan personer med funktionshinder ge uttryck för att de borde vara många fler i kommunalpolitiken. Att vara accep- terad – också som kandidat till kommunala förtroende poster – på lika villkor är ett uttryck för likvärdigt bemötande. Räknat i lika proportioner som för andra befolkningsgrupper har personer med funktionshinder lång väg innan ett bra bemötande har uppnåtts i de lokala partiorganisationerna. 6.7Handikappfrågorna och det kommunalpolitiska engagemanget Våra intervjupersoner har i en del fall startat sitt engagemang i samhälliga frågor i anslutning till handikappolitiskt arbete, medan andra börjat detta direkt genom partirelaterade aktiviteter. Oavsett hur initieringsprocessen till det politiska arbetet tett sig för den enskilde, har samtliga våra intervjupersoner haft de handikappoli- tiska frågorna som en viktig del av sin egen intressesfär. De har också i varierande grad varit aktiva inom handikapprörelsen.