sou · GPB383 · 2002-01-01 00:00:00 — Den andra var panträtt genom införsel. Med införsel avsågs panträtt som uppstod genom besittning. Inteckningen hade dock efterhand fått allt större betydelse. Det berodde på att inför- sel förmånsrättsligt gavs sämre rätt än inteckning (Lagberedningens förslag till jordabalk II, 1908, s. 573). Enligt lag var det en förutsättning för inteckning att en per- sonlig fordran fanns. Och en senare inteckning ryckte upp när en tidi- gare föll bort. När skulden var betald, upphörde inteckningens rättsver- kan. Med andra ord var inteckningsrätten kopplad till fordringsrätten. (Se , a.a., s. stadfästes en inteckningsförordning som får betecknas som en milstolpe i fastighetspanträttens utveckling. Flera steg togs då för att frigöra inteckningsrätten från fordringsrätten. Visserligen hade redan tidigare ordningen att fastighetsägaren själv sökte inteckning börjat tillämpas i det praktiska rättslivet (, , Inteckningsförordningen, 8 uppl., 1970, s. 93). Men genom för- ordningen lagfästes denna möjlighet. Genom förordningen fick fastig- hetsägaren också en lagfäst återutgivningsrätt. Det innebar alltså att fastighetsägaren kunde använda inteckningen för en ny pantsättning när den ursprungliga fordringen var betald. Även detta var en kodifiering av en redan använd ordning (, E.V., Lagfarts- och inteck- ningslagarne, 2 uppl., 1888, s. 192). Återutgivningsrätten innebar en inskränkning i uppryckningsrätten. Efterföljande inteckningshavare som hade ryckt upp på grund av att en inteckning så att säga var ledig kunde skjutas tillbaka igen. Det skedde om fastighetsägaren efter slutbetalning av den gamla fordringen använ- 110 Ägarhypoteket och dess framväxt de inteckningen igen. (Se , , Svensk sakrätt II fast egen- dom, 4 uppl., 1965, s. försvann också besittningspanten införsel slutligt. Nya steg i frigörandet av inteckningsrätten från fordringsrätten togs genom ändringar i inteckningsförordningen och utsöknings- lagstiftningen. Denna utveckling kommenterade på följande sätt (Lagberedningens förslag till jordabalk II, 1908, s. 309). Den kredit för vilken inteckningen skall utgöra underlag, är af sär- skild art. Under det att pantsättningen af ett lösöre är ett mer eller mindre tillfälligt medel att erhålla kredit, har fastighetsinteckningen, i stort sedt, till uppgift att fylla ett mer , med skötseln af fastigheten förbundet kreditbehof. Som tidigare nämnts infördes ägarhypoteket då. Men även andra änd- ringar gjordes. Principen infördes fullt ut att inteckning kunde beviljas, utan att personlig betalningsskyldighet fanns för fastighetsägaren eller annan. Detta var en motsvarighet till det tyska institutet , som vi återkommer till i nästa avsnitt. När det gäller utsökningsrätten bör framhållas införandet av täck- ningsprincipen och övertagandeprincipen. Täckningsprincipen innebär att en fastighet får säljas exekutivt endast om köpeskillingen täcker fordringar med bättre rätt än den fordran som exekutionssökanden har. Övertagandeprincipen går ut på att de inteckningar som ligger före ex- ekutionssökandens med automatik står kvar i fastigheten efter exekutiv försäljning. Av intresse inför våra överväganden är också vilka utländska alternativ som fanns vid det och som då kunde inspirera inför beslutet om ägarhypotek skulle införas eller inte. Framställningen byg- ger i denna del på vad man i förarbeten och litteratur runt den aktuella tidpunkten uppmärksammade. Man såg framför allt två grundtyper av system. För det ena systemet stod den tyska rätten som företrädare. Det andra representerades av det franska rättssystemet. Redan här kan slås fast att ägarhypoteket är hämtat från den tyska rätten. Ägarhypotek fanns endast i och Ägarhypoteket och dess framväxt 111 i de länder, vilka ännu behärskas av den privaträtt, som gällde i det forna kejsardömet (, , Ägarhypoteket i fast egendom enligt svensk rätt, 1927, s. 4). I fanns två huvudformer för panträtt i fastighet. Det var die Verkehrshypothek och i föregående avsnitt nämnda die Grundschuld. Det sistnämnda institutet var den nyare produkten. Det innebar en självständig rätt att ur en fastighet ta ut ett visst penningbe- lopp. Med andra ord fanns inget krav på en befintlig fordran. Hypote- ket var däremot en panträtt förenad med en fordringsrätt. Hypoteket var alltså ingen från fordran självständig rätt. Men även beträffande hypoteket gällde att fastighetsägaren kunde förvärva hypo- teket som en självständig rätt (Eigenthümerhypothek). Den franska rätten ansågs ha ett starkt inflytande på den svenska (Lagberedningen, a.a., s. 595). Det franska hypoteket var helt accesso- riskt. Med andra ord stod och föll det med den fordran till vars säkerhet det hade blivit ställt. I stället för ägarhypotek fanns en upprycknings- rätt. Men ett gammalt kunde lösas in och ett nytt sättas i dess ställe. Även om skillnader fanns vilade de belgiska och italienska lagstift- ningarna på den franska. Den engelska rätten beskrevs på det sättet att den i det hela förblifvit främmande för det moderna inskrivningsvä- sendet (a.a. s. 600 f.). Man hade nämligen inte lyckats införa ett en- hetligt inskrivningsväsende. I gällde det på lagstiftning hvilande syste- met. Panträtten var hypotekarisk och byggde på tingsläsning. Upp- ryckningsrätten var omtvistad och ansågs bero på pantutfästelsens in- nehåll. I var rättsvetenskapsmännen oense om huruvida ägar- fanns enligt finsk rätt (, a.a., s. 22). 11.2Tidigare framförda argument om ägarhypotek I förarbetena till ändringar i inteckningsförordningen (prop. 1912:22 s. 215) angavs vissa skäl till stöd för införande av ägarhypo- tek. Man menade att ägarhypotek utgjorde en följdriktig utveckling av den redan antagna grundsatsen att infriade inteckningshandlingar med oförändrad förmånsrätt åter kan utges av fastighetsägaren. Vidare an- sågs det obilligt mot fastighetsägaren och hans borgenärer att en in- teckning med sämre förmånsrätt vid en exekutiv försäljning skulle kunna rycka upp i bättre ställning än den hade från början. 112 Ägarhypoteket och dess framväxt Genom lagändringarna infördes, som tidigare nämnts, täck- ningsprincipen. Den innebär alltså att ett lägsta bud skall fastställas un- der vilket exekutiv försäljning inte får ske. Borgenärer med bättre rätt än sökanden skall vara skyddade. Summan av dessa borgenärers ford- ringar, skyddsbeloppet, måste då räknas fram. Ett viktigt argument för ägarhypotek ansågs därför vara att man vid framräkning av det lägsta budet skall behöva ta hänsyn endast till inteckningsbeloppen och inte behöva ta hänsyn till i vilken utsträckning de är belånade, "något som mången gång kan vara omöjligt att på ett sådant stadium utröna". Sammanfattningsvis anfördes alltså tre skäl. De kan rubriceras som systemskäl, rättviseskäl och rationalitetsskäl. Dessa skäl har i olika sammanhang kommenterats. Närmast skall redogöras för sådana kom- mentarer. Redan här bör nämnas att de skäl som angavs i propositionen var mer kortfattade än de som angavs av Lagberedningen, till vilken man hänvisade i propositionen. Lagberedningen förde ett utförligt resonemang som närmast kan sorte- ras in under systemskälet (Lagberedningens förslag till jordabalk II, 1908, s. 314 f.). Beredningen tog först upp fastighetsägarens återutgiv- ningsrätt. Den konstaterade att därvid hade man stannat, vilket betydde att för inteckningsrättens upplivande efter inlösen krävdes att den verkligen blev utsatt igen. Annars var inteckningen utan all verkan. Detta förhållande kommenterade med att det led av bristande följdriktighet och att man för detta inte kunde åberopa några rättsliga hänsyn. Lagberedningen utvecklade sin åsikt med att, efter- som den med sämre rätt inte kunde motsätta sig att en framförvarande inteckning återutsattes, anledning saknades att erkänna honom fördelen av att detta tillfälligtvis inte hade skett. , som hade deltagit i Lagberedningen, förde även på egen hand fram argument till stöd för ägarhypoteket. Han konstaterade att det hade varit tillåtet att återutge en inteckning och tillade (, , Promemoria till utsökningslag, 1927, s. 22): Har man en gång erkänt detta, är det emellertid en halvmesyr, om man vill låta den tillfälliga omständigheten, att inteckningen är in- neliggande, komma efterföljande inteckningshavare till godo, så att de skola få rycka upp på den föregåendes plats. Genom JB infördes pantbrevet. Det ersatte den dåvarande in- teckningsreversen, vilken ensam hade kunnat åberopas som fordrings- Ägarhypoteket och dess framväxt 113 fungerar i stället så att detta i sig inte ger någon rätt till betalning. Denna rätt uppstår genom pantförskrivning och överlämnande av pantbrevet. I förarbetena diskuterade departe- mentschefen vilken betydelse pantbrevskonstruktionen har för ägarhy- (prop. 1970:20 del B 1 s. 272). Departementschefen konstaterade att den nya panträttskonstruktio- nen inte omöjliggjorde en ordning med återutgivningsrätt men utan ägarhypotek. Men, fortsatte han, vissa skäl kan åberopas mot att av- skaffa ägarhypoteket. Fördelen med avskaffande för efterföljande bor- genärer skulle, enligt departementschefen, vara av ringa värde. Detta eftersom fastighetsägaren alltid skulle kunna pantsätta en helt eller del- vis ledig inteckning igen. Mot denna bakgrund ansåg departementsche- fen att ägarhypoteket kunde sägas vara både följdriktigt och ägnat att ge systemet stadga. Det är således argument som känns igen. Departe- mentschefen uppmärksammade också fördelarna vid exekutiv försälj- ning. Mer om detta i det följande. betecknade införandet av ägarhypotek som att man från en kompromiss hade tagit steget fullt ut (, , Exe- kution i fast egendom, 1921, s. 8). Lagberedningen hade också ett, jämfört med propositionsuttalandena, fylligare resonemang om rättviseskälen (a.a. s. 314): Vid belåning af en inteckning har långifvaren intet fog att räkna med möjligheten att en tidigare inteckning skall bortfalla eller in- skränkas; och när han beslutar sig för att taga den såsom pant och bestämmer sina villkor, tager han hänsyn till säkerheten sådan den är men icke sådan den till äfventyrs kan blifva. Att medgifva honom uppryckningsrätt vore därför att tillägga honom en fördel på hvilken han icke har något berättigadt anspråk. Och denna fördel skulle be- redas honom på fastighetsägarens bekostnad. Ty ehuruväl det står denne öppet att i stället för den inteckning, som helt eller delvis bortfallit, taga en ny, är dels sådant alltid förenadt med omgång och kostnad, dels erbjuder denna nya inteckning visserligen icke alltid i fråga om belåning samma fördel som den äldre; för en sista inteck- ning kan måhända, särskildt under tryckta tider, det blifva svårt att finna en långifvare, än oftare kommer det att inträffa, att lånevillko- ren blifva helt andra och mer betungande än om fastighetsägaren kunnat som säkerhet erbjuda den inlösta. 114 Ägarhypoteket och dess framväxt Frågan om obillighet mot fastighetsägaren utvecklade på följan- de sätt (, , Svensk sakrätt II fast egendom 2, 4 uppl., 1965, s. 322). Lånevillkoren bestäms med hänsyn till inteckningens plats i förmånsrättsordningen. Inteckningshavaren skulle genom en uppryckningsrätt kunna oväntat erhålla en tryggare panträtt, utan att fastighetsägaren kunde kräva en av förbättringen måhända motiverad minskning av räntan. Han förde också ett resonemang som gick ut på att de skäl som i vissa andra länder hade åberopats till stöd för ägarhypotek inte hade samma styrka i (a.a., s. 322 f.). Tanken var att systemet med en särskild omslagsrevers i kombination med återutgivningsrätten jämfö- relsevis hade underlättat för fastighetsägaren att förfoga över lediga rum i förmånsordningen. menade att det nog var det som här benämns rationalitetsskälet som i själva verket hade varit det avgöran- de. resonerade om ägarhypotek som ett led i strävan att und- vika (definitiv) uppryckningsrätt. En sådan uppryckningsrätt ansåg han gav uppryckande borgenärer en vinst som dessa inte haft fog att räkna med. Denna vinst gjordes, enligt , oftast på bekostnad av fastighetsägaren. Om fastighetsägaren sedan behöver en ny kredit drabbas denne, enligt detta resonemang, dels av kostnaden för att ta ut en ny inteckning, dels av sämre lånevillkor. (Se , i ägnad lag, 1934, s. 259). Inte bara har redovisat uppfattningen att rationalitetsskälet var det viktigaste (se t.ex. , a.a., s. 8 och , , Inteckningsförordningen, 8 uppl., 1970, s. 93). kallade detta skäl den direkta anledningen till att ägarhypoteket infördes. Denne var för övrigt mycket definitiv i sin framställning om behovet av ägarhy- (, , Jordabalken 6 kap., 1977, s. 69 f.). I sin motivering till ändringar i den dåvarande utsökningslagen kom Lagberedningen in på ägarhypoteket och dess betydelse för att kunna genomföra exekutiv försäljning (Lagberedningens förslag till jordabalk II, 1908, s. 446). I några utlåtanden i anledning av en skri- velse hade framförts att ett genomförande av de aktuella förslagen om exekutiv försäljning skulle medföra att lägsta budet i regel skulle sättas för högt. Tanken var alltså att obelånade eller endast delvis obelånade inteckningar kunde finnas. Därmed skulle, menade man, frågan om för- säljning anses förfallen trots att fordringar med bättre rätt än exeku- Ägarhypoteket och dess framväxt 115 tionssökandens mer än väl täcktes av köpeskillingen. Detta skulle vara till nackdel inte minst för sökanden. Lagberedningen bemötte dessa invändningar med att de förringades väsentligt genom bestämmelserna om ägarhypotek och fortsatte: Enligt dessa upphör en inteckning icke att fastigheten därför att den är af ägaren inlöst, och en afbetalning medför icke någon in- skränkning i gravationen; vad som icke tages i anspråk af någon borgenär tillkommer ägaren själf. Enhvar inteckning skall därför vid bestämmandet af lägsta budet tagas i beräkning till fulla beloppet. Osäkerheten i detta hänseende kommer därför att bortfalla. Däremot, konstaterade , skulle – med hänsyn till det dåvarande förslagets utformning – osäkerheten kvarstå dels beträffande ränteberäkningen, dels för det fall en intecknings giltighet var föremål för tvist. Men det framhöll man, antagligen helt riktigt, skulle bli mycket mer ovanligt. Som tidigare nämnts uppmärksammade man rationalitetsskälet ock- så i förarbetena till JB. Det var alltså då som bl.a. pantbrevet infördes. Departementschefen konstaterade att det som sagts – att ägarhypoteket underlättade det exekutiva förfarandet när det gäller att fastställa det lägsta budet – fortfarande gäller (prop. 1970:20 del B 1 s. 272). Han fortsatte med att ägarhypoteket väsentligen har sin bety- delse på det exekutionsrättsliga området. Lagberedningen såg över den exekutionsrättsliga lagstiftningen. Departementschefen förklarade att en omprövning av ägarhypoteket i viss mån skulle föregripa denna översyn och att han därför inte vid den dåvarande tidpunkten var be- redd att ändra i gällande rätt. Lagberedningen tog emot passningen och höll närmast ett brandtal till ägarhypotekets försvar i sitt betänkande Utsökningsrätt VIII (SOU 1968:64) (s. 93 f.). Beredningen anförde att det skulle vara förenat med bestämda risker och olägenheter att avskaffa ägarhypoteket samt fort- satte: Ett system, enligt vilket inteckningshavare med sämre rätt rycker upp t.ex. när ett belånat pantbrev inlöses men fastighetsägaren ändå kan när som helst utge pantbrevet på nytt, är långt ifrån tillfreds- ställande och vållar en rad svårigheter. Man kunde möjligen i och för sig tänka sig ett system, enligt vilket pantbrev och motsvarande inteckning blir verkningslösa när ett lån löses. En sådan ordning är emellertid oförenlig med JBförslagets system, som förutsätter att pantbreven skall överleva de aktuella lånen, och skulle överhuvud 116 Ägarhypoteket och dess framväxt åstadkomma en djupgående omvälvning av JBförslaget och reglerna om fastighetsexekution. Till det lade beredningen att ägarhypotek fanns beträffande luftfartyg och intecknade reservdelar därtill samt att ett förslag om ägarhypotek i vanliga fartyg var att vänta. I den efterföljande propositionen konstate- rade departementschefen att beredningens uppfattning inte hade mött några invändningar under remissbehandlingen och att han själv inte såg skäl för ändringar (prop. 1971:20 s. 171). tillhör ett fåtal som har resonerat om praktiska nackdelar med ägarhypoteket. Nackdelarna gällde dock inte exekutiv försäljning. Men han menade att ägarhypotek försvårade dödande av inteckning och särskilt då dödande av gemensam inteckning. Svårigheten bestod i att fastighetsägarens samtycke i allmänhet erfordras för att dödning skall kunna ske. Han drog därför en lans för ett system med delbart pantobjekt. Det innebar att efterföljande inteckningar inte automatiskt skulle rycka upp vid dödande av inteckning. Det uppkomna tomrummet skulle i stället stå till fastighetsägarens förfogande när denne ville upplåta ny inteckningsrätt. (, i ägnad lag, 1934, s. 261). tog i sitt betänkande Pantbrev (SOU 1982:57) upp frågan om ägarhypoteket bör avskaffas. Infallsvinkeln var dock, vad gäller fastigheter, inte ägarhypoteket i sig utan andrahandspantsätt- ning. Som tidigare nämnts innebär ägarhypotek att ett ledigt intervall finns. är inte belånat till sitt fulla belopp. Fastighetsägaren kan utnyttja det lediga intervallet på det sättet att han pantförskriver detta i andra hand till en annan långivare än den som innehar pantbre- vet. Anledningen till att tog upp andrahandspant- sättning var att kreditgivare till utredningen hade framställt önskemål om ett enklare system. Ordningen ansågs tungrodd, personalkrävande och kostsam. Enligt utredningen hände det att kreditgivare avstod från andra- handspantsättning därför att systemet var omständligt (betänkandet s. 154). Enligt kreditinstituten höll ordningen med andrahandspantsätt- ning på att växa dem över huvudet. Utredningen uttalade (ibid): Ägarhypoteket och dess framväxt 117 Ett sätt att få bort svårigheterna vore att avskaffa ägarhypoteket; ge- nom uppryckningsrätten skulle andrahandspantsättning bli överflö- dig. Vid övervägande av dessa olika framstötar har utredningen för sin del kommit till det resultatet, att ägarhypoteket som sådant inte kan avskaffas. Institutet utgör grundvalen för anordnandet av de ex- ekutiva auktionerna i vårt land, med sakägarförteckning och fasta förmånsrättsrum. De stora fördelar som är förbundna med detta system får inte spolieras. Utredningen nöjde sig därför med att försöka något förenkla systemet för andrahandspantsättning. 11.2.6Bostadsrättsutredningens överväganden om ägarhypotek hade i uppdrag att bl.a. se över systemet för pantsättning av bostadsrätter och lämna förslag till ett offentligt regis- ter för bostadsrätter liknande fastighetsregistrets inskrivningsdel. Ut- redningen föreslog därvid i sitt delbetänkande Bostadsrättsregister (SOU 1998:80) bl.a. att ett inteckningssystem skall införas för bostads- rätter. Därmed hade utredningen anledning att överväga om olika in- stitut som finns för fastigheter, t.ex. ägarhypotek, bör införas även för bostadsrätter. stannade för att bostadsrättshavaren bör ha återutgivningsrätt och rätt att pantsätta i andra hand. Däremot ansåg ut- redningen att ägarhypotek inte bör införas för bostadsrätter. Vid sina resonemang tog utredningen utgångspunkt i de skäl som anfördes för ägarhypotek när det infördes 1912 och vad Lagberedningen ytterligare hade anfört (betänkandet, s. 158 ff.). konstaterade att Lagberedningens uttalan- den i rättvisefrågan visserligen var gamla men att tankarna om svårig- heter att få "topplån" och möjligheten att detta påverkar lånevillkoren hade full aktualitet. Däremot menade utredningen att resonemanget om oberättigad fördel på fastighetsägarens bekostnad sätts ur spel, om in- stitutet koppling används. Utredningen tillade att Lagberedningens re- sonemang syntes förutsätta att uppryckningsrätten är så att säga defini- tiv och fortsatte: Så behöver det inte vara. När det gäller företagshypotek har nä- ringsidkaren möjlighet att åter pantsätta ett helt eller delvis outnytt- jat företagshypoteksbrev. Bakomliggande borgenärer skjuts då ned 118 Ägarhypoteket och dess framväxt Därmed kan uppryckningsrätten inte sägas ske på näringsidka- rens bekostnad. Det kan dock sägas att uppryckningen sker på be- kostnad av de oprioriterade borgenärerna. Även det argumentet bleknar dock, om möjligheter till koppling finns. Utformningen kan göras på olika sätt. Ägarhypoteket kan sägas ha en viss systematisk funktion. Beloppsintervallen blir tydligare, om någon uppryckningsrätt inte finns. Borgenären kan inte få bättre rätt än det intervall som intecknades från början. Hållbarheten av detta argument är dock, liksom det tidigare anförda rättviseargu- mentet, beroende på huruvida koppling kan ske. När det gäller rationalitetsskälet var utredningens uppfattning att nu gällande regler om exekutiv försäljning av fast egendom innebär att ett lägsta bud inte kan fastställas, utan att det verkliga fordringsläget ut- reds. Hänsyn skall, enligt , tas till tilläggen. Och för att dessa skall kunna räknas fram måste de verkliga fordrings- beloppen fastställas. slutsats var att både rättvise- och rationa- litetsskälen var satta ur spel. Den tillade att en ordning utan ägarhypo- tek gör systemet enklare. En ordning med ägarhypotek menade man skulle göra de exekutionsrättsliga reglerna mer komplexa, eftersom regler då behövs om bl.a. utmätning av pantbrev. Ingen remissinstans ifrågasatte under remissomgången utredningens analys om ägarhypotek. fick industriidkare och vissa andra grupper av företagare möj- lighet att som säkerhet upplåta en särskild förmånsrätt i inventarier m.m., utan att därför behöva avstå besittningen till egendomen. Det kallades förlagsinteckning. gjordes en översyn. Syftet var att bättre kunna möta ökade kreditbehov inom industri, handel och hantverk. Ett antal ändringar gjordes och instititutet döptes om till företagsinteckning. Grunden för ändringarna var betänkan- de Företagsinteckning (SOU 1964:10). Kommittén övervägde om ägar- borde införas. Den ansåg att så inte borde ske (betänkandet s. 120). Utredningen ansåg visserligen att vissa principiella skäl kun- de åberopas för en sådan reform och att en anknytning till fastighets- rätten på denna punkt skulle innebära en rättssystematisk fördel. Men kommittén gjorde bedömningen att ägarhypotek vid företags- inteckning sannolikt skulle få liten reell betydelse. Ägarhypoteket och dess framväxt 119 vidare att ägarhypotek skulle förorsaka besvär. Tanken var att kreditin- rättningar regelmässigt skulle genomföra koppling. Slutligen menade kommittén att ägarhypotek kräver tämligen vidlyftiga lagbestämmel- ser och åtskilliga följdändringar bl.a. i utsökningslagen. I lagstift- ningsärendet biträdde departementschefen denna slutsats (prop. 1966:23 s. 128). Genom lagen (1984:649) om företagshypotek reformerades institu- tet igen. Ändringar gjordes för att åstadkomma en bättre säkerhetsrätt. Och döptes alltså institutet om till företagshypotek. Även i detta lagstiftningsärende uppmärksammades ägarhypoteket. Utgången blev dock densamma som förra gången. Än gäller för övrigt att ägarhypotek inte finns beträffande företagshypotek. Den aktuella utredningen – Utredningen angående företagsinteck- ning – presenterade i slutbetänkandet Företagshypotek (SOU 1981:76) sina överväganden i frågan (s. 67). Utredningen menade att det väsent- ligen är exekutionsrättsliga motiv som bär ägarhypotek i bl.a. fastig- hetsrätten, nämligen behovet av att kunna fastställa ett lägsta bud eller skyddsbelopp, och att detta inte gjorde sig gällande beträffande före- tagshypotek där enstaka föremål i ett egendomskollektiv måste kunna säljas för sig. Utredningen föreslog därför inte något ägarhypotek. I propositionen till lagen om företagshypotek förklarade departe- mentschefen att han på samma skäl som utredningen hade angett var ense med denna om att ägarhypotek inte borde införas (prop. 1983/84:128 s. 34).