sou · GPB3103d2 · 2002-01-01 00:00:00 — I övrigt skall den vanliga nomen- klatur och formalia som följer av den s.k. anges. 10.6.2Debatten om förenklad domskrivning Redan vid RB:s tillkomst fanns bestämmelser om förenklad dom- skrivning. För tvistemålens del har dessa inte ändrats i sak. När det gäller brottmålen har däremot utrymmet för paragrafens tillämp- ningsområde utvidgats efter hand. Den första reformen kom till år 1982.25 Bakgrunden till denna reform var en skrivelse den 22 22SOU 1938:44 s. 219. 1980/81:175 s. 3, jfr Ds Ju 1980:6 s. 2. 24Domstolsverkets föreskrifter (DVFS 1998:4) om utformning av dom och slutligt beslut i brottmål. från lagmännen vid , och tingsrätter.26 Lagmännen konstaterade att antalet tjänster skulle minskas vid tingsrätterna. Ett sätt att bemöta detta var att rationalisera dom- skrivningen i brottmål (tvistemål berördes inte i skrivelsen). Lag- männen såg främst två vägar att gå. Den ena innebar att man i och för sig skrev domskäl men kortade ned dessa. Detta kunde ske t.ex. genom slopandet av den ofta tämligen fullständiga redovisningen av vad hörda personer berättat. Reformen krävde inte lagstiftning men totalresultatet skulle, enligt lagmännen, bli avsevärt bättre om man genom lagstiftning begränsade skyldigheten att redovisa domskälen skriftligt. Den andra vägen innebar att man genom lagstiftning minskade de typfall där en fullständig motivering skulle finnas. Sådana jämkningar skulle dock inte betyda så mycket från rationaliseringssynpunkt, eftersom domar i sådana mål regelmässigt skrivs ytterst kortfattat eller efter mall. Lagmännen föreslog i stället följande ordning. Vid avkunnande av dom skulle domslutet och domskälen redovisas muntligen för parterna. Däremot skulle en fullständig dom skrivas endast om parterna inom från avkunnandet begärde det. Med begäran om en fullständig dom borde, enligt lagmännen, jämställas att part överklagade domen inom fristveckan. Undantag föreslogs för vissa grövre brottmål. Som en följd av förslaget uppstod en debatt i dagspressen. Den sattes igång av professorn som i en artikel hävdade att det var en mänsklig rättighet för parter att få en motiverad dom. Förslaget mötte ett starkt motstånd bland jurister, inte minst bland domare. Det sades bl.a. att domskälen behövdes för insyn och kontroll av rättskipningen och att förtroendet för rättsskipningen och domarkåren kunde minska.27 Lagmännens skrivelse resulterade i Ds-promemorian Förenklad domskrivning (Ds Ju 1980:6). I promemorian diskuterades försla- gen. Det föreslogs för brottmålens del att området för förenklad domskrivning skulle utvidgas, bl.a. på så vis att även dom på högst sex månaders fängelse kunde omfattas av reglerna. Vidare diskute- rades om någon reform av tvistemålsreglerna i detta hänseende var lämpligt. Så befanns inte vara fallet. Lagmännens förslag att, om domen tidigare avkunnats, endast skriva ned domskälen på begäran avvisades. I promemorian angavs bl.a att det skulle vara mer eller 26Skrivelsen finns intagen i prop. 1980/81:175 och i Ds Ju 1980:6. 27Bernitz a.a. Se i övrigt a.a. s. 119 f.f. för en fylligare redogörelse för debatten. mindre meningslöst att införa en bestämmelse om att domskälen inte skall redovisa mer än vad som behövs. Så fick ändå anses gälla. De allra enklaste målen krävde ju inte heller någon särskilt avance- rad domskrivning. När det gäller inskränkningen av de mål som kräver fullständig dom sades att det inte kunde komma i fråga att göra någon allmän inskränkning av principen att domar skall moti- veras. Promemorian resulterade därför endast i ett förslag om viss utvidgning för förenklad dom avseende brottmål. Lagrådet lämnade förslaget utan erinran. En ledamot av lagrådet reserverade sig dock och anförde att förslaget stred mot de krav på att myndigheterna motiverar sina beslut som vuxit sig allt starkare och kommit till uttryck i lagstiftningen vid till- komsten av förvaltningsrättsreform. Förslaget ledde sena- re till lagstiftning.28 Här skall också sägas något om återgivandet i domen av referat av vad hörda personer berättat. Detta ligger som en underström i lagmännens skrivelse. Det är inte ovanligt att en dom till opropor- tionerligt stor del består av referat av hörda personers utsagor. Som förklaring till detta har nämnts såväl gamla RB:s system och syste- met för protokollering under nya RB:s första år. Under gamla RB:s tid hänvisades i underrättsdomen till de i domboken uppställda berättelserna. När sedan enligt nya RB domen skulle stå på egna ben och då domboken kom att bestå av endast domen, var det naturligt att ta in berättelserna i domen.29 Men som förklaring har också nämnts att RB och dess förarbeten utgick från dåtidens teknik att protokollera utsagor. Under RB:s första år samman- fattades nämligen en vittnesutsaga efter förhöret och lästes upp för den hörde, varefter den upptecknade utsagan togs in i protokollet. Denna teknik övergavs när domstolarna utrustades med bandspelare. Några sammanfattningar av utsagorna togs där- efter inte in i protokollet. Sannolikt kände man då ett behov av att ta in sammanfattningarna – referaten – i själva domen.30 Redan innan lagmännen lade fram sitt förslag hade en debatt om domskrivning pågått i . Den inleddes med att i SvJT ställde några frågor kring en doms 1980/81:175. Lagrådets yttrande på s. 69. Som bilaga till propositionen finns en sammanställning av remissvaren. De flesta remissinstanser anslöt sig till de tankegångar som framförs i promemorian, dock med reservationer från t.ex. , och tingsrätter. Även här var man emellertid ense med flertalet andra instanser om att någon utvidgning av möjligheten att meddela förenklad dom i tvistemål inte borde över- vägas. 29Bergholtz a.a. s. 123. En promemoria från . utformning.31 I debatten som följde kan utläsas en genomgående tanke hos skribenterna att referat av vad hörda personer sagt endast bör antecknas i domen i den utsträckning de verkligen är av betydelse.32 Frågan diskuterades också särskilt i ett inlägg av . I korthet kom han fram till att det var tveksamt om fördelarna med referaten uppvägde de nackdelar i form av merarbete som systemet innebar. Detta gällde såväl sett utifrån ett partsperspektiv som ett överrättsperspektiv.33 Slutligen kan i det här sammanhanget nämnas en promemoria som gavs ut av domareförbud. Den kan sägas del- vis ha kommit till mot bakgrund av vad i den allmänna debatten och i departementspromemorian sagts om att en onödigt stor del av domen bestod i referat av omfattande berättelser. I denna på- pekades bl.a. att referaten fått ett alltför stort utrymme på bekost- nad av de egentliga domskälen. En minskning av referaten borde kunna ge bättre motiverade domar och innebära en resursbesparing för domstolsväsendet i dess helhet.34 Diskussionen om vad som skall tas in i en dom och då särskilt om förhörsutsagor skall refereras har på intet sätt avstannat efter den nu redovisade. Som det påpekas i utredningens direktiv har frågan delvis kommit i ett nytt läge genom att även den tilltalades berättelse numera skall tas in i protokoll eller motsvarigheten till detta, dvs. i praktiken tas upp på ljudband. Utredningens slutsats: Utredningen föreslår inte någon änd- ring av reglerna om domskrivning. I RB enligt nuvarande lydelse görs en skillnad mellan ordinär dom enligt 17 kap. 7 § eller 30 kap. 5 § RB och dom i förenklad form. Den senare formen används i princip endast när några domskäl inte behöver anges. Utredningen behandlar först i vilken mån en ordi- när dom kan förenklas. 31Widebeck a.a. s. 712. 32SvJT 1979 s. 373–379. Inläggen skrevs av . , , och . 33Hellners, Bör förhörsutsaga återges i dom? 552–561. En promemoria från . Vid frågan om det går att förenkla domskrivningen kan det till en början vara lämpligt att fråga sig hur långtgående allmänt sett RB:s krav på en dom är. Domen skall avfattas skriftligt. Detta krav får anses ofrån- komligt när det gäller själva domslutet, upplysning om domstolen och vilka parterna är (avd. 1–3). I annat fall skulle inte domen kunna gå att verkställa eftersom själva domen skall fungera som en exekutionstitel eller på annat sätt läggas till grund för något. Kravet på skriftlighet gäller i detta hänseende även dom i förenklad form. Behovet av skriftlighet för reciten (avd. 4) föreligger också. Om inte parternas yrkanden och åberopade rättsfakta anges skriftligen i domen finns i allmänhet inte någon information om vad som blivit rättskraftigt avgjort genom domen, se 17 kap. 11 § och 30 kap. 9 § RB. Därmed inte sagt att denna information inte skulle kunna tas in i en dom genom bilagor bestående av t.ex. partsinlagor eller en skriftlig sammanfattning enligt 42 kap. 16 § RB. När det sedan gäller domskälen med uppgift om vad som är bevisat i målet (avd. 5), talar övervägande skäl för att även dessa skall anges skriftligen. ansåg, vad beträffar domskälen som sådana, att dessa var viktiga bl.a. för att rätten då kunde kontrollera sina tankegångar, för att parter skulle kunna bedöma om det var lönt att överklaga, för att överrätten lättare skulle kunna bedöma riktigheten av underrättens dom och för domens prejudikatverkan. Bortsett från att parterna i och för sig skulle kunna bedöma om det var lönt att överklaga en dom även om de bara fick del av den muntligt kan alltså skriftligheten ha ett avsevärt värde i de andra av uppräknade fallen. Att en dom är skriftlig kan ha betydelse inte endast för överrättens bedömning av om en dom skall ändras när den frågan prövas utan också för frågan om överrätten över- huvudtaget skall ta upp underrättens dom för prövning enligt reglerna om prövningstillstånd.35 Skriftligheten har också betydelse i ett annat hänseende. Ser man till andra intressenter än parterna har dessa normalt inte någon möjlighet att ta del av domen om den inte utfärdas i skriftlig form. På så vis undanhålls massmedia och forskning från domens motivering. Huvudreglerna i 17 kap. 7 § och 30 kap. 5 § RB om ordinära domar anger endast att domen skall sättas upp skriftligen och ha ett visst minimiinnehåll som skall redovisas i skilda avdelningar. Utredningen anser inte att någon av de olika avdelningar som 35 Det kan nämnas att har föreslagit att samtliga domar och beslut i tvistemål skall omfattas av reglerna om prövningstillstånd, se Ds 2001:36. anges i bestämmelsen bör tas bort eller att det skulle vara ändamålsenligt att byta ut någon avdelning mot en annan motsvarande variant. Det sakliga innehållet i varje avdelning är väl motiverat men reglerna är ändå inte så strikta att de lägger hämsko på den som författar domen. Innehållet i de olika avdelningarna utgör inte heller fristående storheter utan får sin betydelse bl.a. mot bakgrund av reglerna om rättskraft, överklagande och verkställighet. Inom ramen för de nu redovisade reglerna har den enskilde domaren stor frihet att utforma och skriva en ordinär dom. Regler- na i 17 kap. 7 § och 30 kap. 5 § RB drar, som nämnts, endast upp en yttre ram och anger minimikraven. Domarens frihet i detta hän- seende bör behållas så länge innehållet i domen uppfyller dessa krav. Det torde också vara få domare som skriver mer omfattande domar än vad som kan anses motiverat utifrån förhållandena i det specifika målet och det gäller både recit och domskäl.36 Den som gör det får skylla sig själv! Och att införa en regel med innebörd att domen inte skall innehålla mer än vad som behövs förefaller lika meningslöst som då frågan diskuterades . Utredningen vill också framhålla att det torde vara vid ytterligt få tillfällen, om ens några, som det kan sägas ligga i linje med ett medborgarperspektiv att reducera parters och andra intressenters möjlighet att få en dom i ett sakprövat mål som i vart fall uppnår de nämnda minimikraven. I detta sammanhang kan det också hänvisas till den historiska redovisningen och de överväganden som där anges för att lämna respektive inte lämna domskäl. Utredningen går över till frågan i vilken mån bestämmelserna om förenklad dom kan reformeras eller utvidgas. När man diskute- rar detta bör två varianter hållas isär. Enligt den första kan en reform avse själva innehållet i domen. Som framgått av föregående avsnitt innebär huvudregeln om vad en ordinär dom skall innehålla endast vissa minimikrav. Spännvidden mellan de lägsta kraven och den bortre ramen är tämligen stor. Av skäl som angetts bör inte minimikraven på en ordinär dom efterges. Ser man till enbart de domar som 36 JO har i ett ärende prövat om följande egentliga domskäl var godtagbara: . har förnekat brott. Genom målsägandeförhör och utredningen i övrigt är emellertid åtalet styrkt. JO konstaterade bl.a. att det inte av domen framgick anledningen till att den tilltalade förnekade den åtalade gärningen och att det saknades varje form av redogörelse för vad som kommit fram av målsägandeförhöret. JO:s bedömning var att domskälen inte hade utformats på ett tillfredsställande sätt. I detta fall hade alltså domen enligt JO inte ens nått upp till en miniminivå. JO:s ämbetsberättelse 1999/2000 s. 55 f. Se även de förut angivna rättsfallen Ruiz Torija mot och mot , a.a. s. 191 f. utfärdas i förenklad form finns inte heller anledning att förenkla dessa ytterligare. Bestämmelsen i 22 § förordningen (1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol, som reglerar innehållet i en sådan dom är visserligen inte helt kristallklar. De minimikrav som där anges bör dock inte underskridas om domen skall kunna användas i andra sammanhang som exekutionstitel eller ligga till grund för bedömningen av vad som är rättskraftigt avgjort m.m. Den andra varianten innebär att regeln om förenklad dom- skrivning görs tillämplig på fler måltyper eller snarare situationer än vad som medges enligt gällande rätt. Ett exempel är att dom i s.k. FT- mål eller brottmål där påföljden bedöms kunna stanna vid böter får utfärdas i förenklad form. Problemet är emellertid att dom i förenklad form innebär att några domskäl i princip inte behöver skrivas. Man kan knappast förvänta sig att parterna i FT-målet eller den som mot sitt nekande döms till böter – eller överhuvudtaget parter i mål som är tvistiga – i allmänhet skulle godta en dom där det inte framgår varför dom- stolen har dömt på visst sätt. Det är utredningen främmande att föreslå en reform som innebär att medborgarnas rätt att få dom- skälen redovisade återförs till det läge som gällde före . Reglerna om när förenklad dom kan komma i fråga bör alltså enligt utredningens uppfattning inte utökas till att gälla fler mål- typer eller fler situationer. Det kan snarare var så att redan gällande regler i vissa fall ter sig väl extensiva. Ett exempel är att förenklad dom kan utfärdas när någon döms till fängelse i upp till sex måna- der. När bestämmelsen ändrades uttalade departements- chefen bl.a. att det för förenklad dom i allmänhet måste krävas att den valda påföljden inte avviker från vad som normalt brukar utdömas och att det inte får vara troligt att domen kommer att överklagas.37 Man kan med fog fråga sig om denna hypotetiska acceptans har sin motsvarighet i verkliga livet. Utredningen menar således att övervägande skäl talar för att inte göra någon ändring av de bestämmelser som direkt reglerar kraven på hur en dom skall utformas. När utredningen har haft informella kontakter med domare och andra berörda avseenden denna fråga under utredningens gång har utredningen fått uppfattningen att våra synpunkter till stor del delas av dessa. Man har ansett att en domares främsta uppgift skall vara att döma och att i detta ligger att ge motiverade domskäl. Att dessa inte alltid behöver vara så 1980/81:175 s. 7 f. omfattande som är fallet är en annan sak. Det behov som dock finns att minska omfattningen av en domares arbetsuppgifter bör således lösas på annat sätt än genom att man sänker kvaliteten på den uppgift som får anses vara hans eller hennes primära. Det som har sagts nu avser de situationer när en dom skall ges. I många tvistemål avslutas handläggningen med att parterna förliks och då behöver naturligtvis inte någon dom skrivas annat än när förlikningen skall stadfästas. Det sades att domarens främsta uppgift av många anses ligga i att döma. Man kan emellertid också säga att domaren är en konfliktlösare i alla bemärkelser. Kan en tvist lösas utan att tviste- frågorna behöver ställas på sin spets i en dom är detta, så länge parterna är nöjda, givetvis av godo. I utredningens direktiv fram- hålls som ett alternativ till domskrivning ett tillvägagångssätt som förekommer i , s.k. tilkendegivelse. Detta institut har utredningen valt att behandla separat från frågan om förenklad domskrivning. Det danska systemet är nämligen i första hand ett sätt att uppnå förlikning och inte en metod att minska domarens arbete med domskrivning. En annan sak är att varje förlikning i praktiken minskar behovet av domskrivning. Det kan redan här förutskickas att utredningen ser positivt på vad vi kallar den danska modellen. 11Medling, förlikning och andra samförståndslösningar Persuade your neighbours to compromise when- ever you can. Point out to them how the nominal winner is often a real loser – in fees, expenses and waste of time. As a peacemaker the lawyer has a supreme opportunity of being a good man. There will be business enough. Dispositiva tvistemål är sådana i vilka saken är sådan, att förlikning därom är tillåten. Indispositiva tvistemål är sådana i vilka förlikning om saken inte är tillåten. Förlikning är alltså inte tillåten i indispositiva mål, varför det endast är i dispositiva mål som rätten enligt 17 kap. 6 § RB kan stadfästa en förlikning. Även i indispositiva mål träffar parterna ofta uppgörelser i godo. Men då kallar man det inte för förlikningar utan för överenskommelser eller liknande. Dessa överenskommelser kan dock även i indispositiva mål utgöra den väsentliga grunden för ett domslut. Av 42 kap. 6 § framgår att förberedelsen har i syfte att klarlägga bl.a. om det finns förutsättningar för förlikning. I 42 kap. 17 § RB finns de egentliga reglerna om rättens förlikningsverksamhet. Om saken är sådan, att förlikning därom är tillåten, skall rätten, i den mån det är lämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter, verka för att parterna förliks. Av paragrafens placering följer att domarens förlikningsverksamhet i första hand förutsätts äga rum under förberedelsen. Det är också så regeln i all- mänhet tillämpas. I lagrummets andra stycke anges att rätten, om det med hänsyn till målets beskaffenhet är lämpligare att särskild medling äger rum, kan förelägga parterna att inställa sig till ett förlikningssammanträde inför en medlare som förordnats av Medling, förlikning och andra samförståndslösningar Det har blivit vanligare men är fortfarande inte så ofta som en särskild medlare utses. Erfarenheterna av medlingsinstitutet är emellertid goda.1 I förarbetena till den nuvarande lydelsen av 42 kap. 17 § RB anfördes bl.a. att omständigheterna i själva saken samt parternas inställning till frågan om en frivillig uppgörelse är avgörande för om rätten skall försöka förlika parterna. Det framhölls särskilt att rätten är skyldig, dvs. regeln är obligatorisk, att verka för en förlik- ning, om omständigheterna är de rätta.2 Den allmänna uppfattningen torde vara att det är få mål som inte lämpar sig för förlikning eller i vart fall värt en diskussion om förlikning. Många domare lägger med växlande framgång ner mycket tid och kraft på att få målen förlikta. Vid sidan av RB har utvecklats andra sätt att åstadkomma upp- görelser i godo.3 Mycket av det som kallas alternativ tvistlösning har sitt ursprung i och kallas där för ADR (Alternative Dispute Resolution). Under detta paraply ryms flera olika varian- ter t.ex. Summary och . Ett välkänt tvistlösningsinstitut i är Handels- kammares medlingsinstitut som också givit ut särskilda medlings- regler. 11.2Den danska modellen för förlikning i målets slutfas 11.2.1Något om det danska domstolsväsendet4 Den danska domstolsorganisationen består av byretter, landsretter och höjesterett. Byretten är första instans i brottmål och tvistemål. Dock är landsret första instans i tvistemål där tvisteföremålet över- stiger och i brottmål där fängelse kan bli aktuellt.5 Sö- og Handelsretten i är första in- stans i tvister som rör sjö- och handelsförhållanden. 1Se t.ex a.a. s. 9. 1986/87:89 s. 207. 3Se angående medling och alternativ tvistlösning , Allmän domstol som alternativt tvistlösningsorgan s. 261-288, , Alternativ tvistlösning, .a.a. 4Se Främby, Om domareutbildning i s. 730. Se även a.a och Främby, Domarrollen i ett europeiskt perspektiv. En ingående redogörelse för den danska domar- rollen finns i , , m.fl. (red.) Dommeren i det 20. århundrede. Dommerfore- ningens jubilaeum. Utredningen har också genom studiebesök vid Byret inhämtat vissa uppgifter som ligger till grund för framställningen. Medling, förlikning och andra samförståndslösningar Kollegial sammansättning (motsvarande tresits) förekommer inte i byret eller i Sö- og Handelsretten. Med några få undantag är alla byretter enmansdomstolar med en enda ordinarie domare. Den danska domaren motsvarar således närmast en svensk i en endomartingsrätt (eller häradshövding i de gamla häradsrätterna). Brottmål där det inte är aktuellt med fängelse och erkända brottmål – oberoende av brottets svårighetsgrad – handläggs också av ensamdomare. I förnekade brottmål där fängelse kan följa dömer domaren med två domsmän (nämndemän). I avgörs alla mål som prövas i sak efter en förhandling. Rätten till muntlig förhandling är inskriven i grundloven. 11.2.2Systemet med tillkännagivande (tilkendegivelse) Inom de danska domstolarna har för tvistemål vuxit fram ett institut som kallas för tilkendegivelse (tillkännagivande). Med detta menas rättens besked till parterna om hur saken kommer att avgöras, dvs. ett slags förhandsbesked om domens innehåll. Tillkännagivandet lämnas efter en förhandling – oftast en huvudförhandling (domsförhandling) – och syftar till att parterna skall träffa en förlikning i överensstämmelse med tillkänna- givandet.6 Tillkännagivandet har i dansk juridisk litteratur beskrivits som muntliga eller skriftliga uttalanden om på vilket sätt en rättegång angående ett civilt rättsligt krav bör avgöras på grundval av parter- nas framställning. Dessa uttalanden kan ta sin utgångspunkt i såväl rättsliga hänsyn som billighetshänsyn. Syftet är att uttalandet skall kunna ligga till grund för en förlikning mellan parterna, allt med utgångspunkt i parternas bevisföring och argumentation.7 Leder tillkännagivandet till en förlikning blir det inte någon dom i saken. Institutet har också sagts innebära en förlikning på domsvilkår, med vilket menas att förlikningen har samma innehåll som en dom skulle ha haft.8 1341/1997. Småsagsudvalgets betaenkning s. 265. 7von Eyben, Dommer-tilkendegivelser s. 16. använder här yttrycket billighets- hänsyn. I praktiken torde billighetshänsyn förekomma endast i den utsträckning samma billighetshänsyn kan tas i en eventuell dom, dvs. utgångspunkten är alltid rättsliga hänsyn. Om parterna kunde hoppas på att en dom för dem skulle kunna vara förmånligare än till- kännagivandet skulle det vara mycket svårt att få dem att acceptera ett sådant. 1341/1997. Småsagsudvalgets betaenkning, s. 265. Medling, förlikning och andra samförståndslösningar Tillkännagivande förekommer inom de flesta sorters tvistemål och även inom den danska skiljedomsrätten.9 Systemet är inte reglerat i lag. Det har sagts att institutet har utvecklats genom sed- vana.10 Den lagstiftning som ligger närmast är den som reglerar förlikning. Enligt § 268 retsplejeloven skall rätten i första instans i alla civila mål försöka medla mellan parterna i syfte att nå förlik- ning. Medling kan dock underlåtas om det på grund av sakens beskaffenhet, parternas förhållanden eller liknande omständigheter redan på förhand kan antas att medlingen blir resultatlös.