sou · GPB3101d3 · 2002-01-01 00:00:00 — Motsvarande bestämmelse saknas i rennäringslagen. Det framstår som lika angeläget för medlemmarna i en sameby som för de i en ekono- misk förening att en stämma hålls inom rimlig tid så att de har möjlig- het att utöva sin beslutanderätt. Vid stämman i en ekonomisk förening skall styrelsen lägga fram års- redovisningen och revisionsberättelsen. Stämman skall fatta beslut om att fastställa resultaträkning och balansräkning, om hur vinst eller för- lust skall disponeras, om ansvarsfrihet för styrelsen och om andra ären- den som följer av lag eller stadgar. Vårt förslag till sameby innebär att de ekonomiska förhållanden kommer att bli de samma som för en eko- nomisk förening. Det innebär att samebyn måste tillgodose samma krav på insyn och kontroll från medlemmar, långivare och det allmänna när det gäller ekonomiska förhållanden som en ekonomisk förening. I det sammanhanget är rennäringslagens bestämmelser om förvalt- ningsberättelse inte tillräckliga. Av propositionen till rennäringslagen (prop. 1971:51 s. 179) framgår att det förutsatts att endast samebyns medlemmar är intresserade av styrelsens redogörelse för den ekono- miska ställningen och sin förvaltning. Sannolikt bör utomstående, t.ex. långivare och det allmänna, ha intresse av dagens samebyars ekono- miska ställning. Detta behov kommer att understrykas ytterligare, eftersom vi föreslår att medlemmarna inte längre skall ha något person- ligt betalningsansvar för samebyns skulder samt att begränsningarna för att ta upp lån tas bort. Möjligheten för styrelsen, revisorerna eller en minoritet av medlem- marna att få till stånd en extra stämma finns såväl i rennäringslagen som i lagen om ekonomiska föreningar. Hänvisningen till lagen om ekonomiska föreningar innebär i sak endast att storleken på den mino- ritet som kan kräva extra stämma minskar. Enligt rennäringslagen kan en femtedel av samtliga myndiga medlemmar eller det mindre antal som framgår av stadgarna kräva extra stämma. I en ekonomisk förening har en tiondel av samtliga röstberättigade, eller det mindre antal som kan vara bestämt i stadgarna, den möjligheten. Enligt vår mening finns det inget skäl att bibehålla det strängare kravet i rennäringslagen. Kravet på att det skall vara en tiondel av samtliga röstberättigade med- lemmar innebär att det även i vårt förslag endast är de myndiga med- lemmarna som räknas. Hänvisningen till lagen om ekonomiska föreningar innebär två viktiga nyheter för medlemmarnas möjlighet att verka vid stämman. Det gäller rätten att få ett ärende behandlat vid stämman. Någon sådan rätt finns inte enligt rennäringslagen. Vidare skall styrelsen om det kan ske utan väsentlig nackdel för samebyn, på stämman lämna upplysningar om förhållanden som kan inverka på bedömningen av föreningens årsredo- visning och dess ställning i övrigt eller av ett ärende på stämman. Precis som enligt rennäringslagen innebär förslaget att det är styrelsen som kallar till stämma. Vidare kan utfärda sådan kallelse om det av någon anledning inte sker i föreskriven ordning. Den krets som kan begära det hos utvidgas dock något, förutom röstberättigad medlem och revisor gäller det även styrelseledamot och verkställande direktör. Bestämmelserna om hur kallelse till stämma skall ske är mera om- fattande i lagen om ekonomiska föreningar än i rennäringslagen. Sam- tidigt är det möjligt för en ekonomisk förening att besluta om egna regler för kallelse i sina stadgar. Lagen om ekonomiska föreningar innehåller också regler om vad som händer om kallelse inte skett på rätt sätt. Det innebär att beslut i det ärende där reglerna åsidosatts inte får fattas utan att alla medlemmar som berörs av felet samtycker. Eftersom stämman är den enda möjligheten för medlemmarna att utöva sin bestämmande- rätt i samebyn anser vi att det är lika viktigt för dem som för medlem- marna i en ekonomisk förening att kunna utöva denna rätt under så säkra former som möjligt. Det saknas således skäl att ha avvikande regler för samebyn. Både i rennäringslagen och lagen om ekonomiska föreningar finns bestämmelser om röstlängd och protokoll. Reglerna om protokoll är dock mera detaljerade för ekonomiska föreningar. Förutom de beslut som fattas vid stämman skall protokollet innehålla röstlängden och, om röstning skett, resultatet av denna. En ekonomisk förening får i stadgarna besluta att föreningsstämmans befogenheter helt eller delvis skall utövas av särskilt valda fullmäktige. Rent praktiskt kan det vara en lösning för ekonomiska föreningar med ett mycket stort antal medlemmar, t.ex. konsumentkooperationen. Som vi angett tidigare anser vi dock att det inte är ändamålsenligt att för- enkla reglerna för samebyn endast av det skälet att man inte kan tänka sig att vissa bestämmelser kan komma att tillämpas. Mot den bak- grunden bör hänvisningen till lagen om ekonomiska föreningar även omfatta bestämmelserna i 7 kap. 12 § om fullmäktige. Bestämmelsen om vad som skall anses utgöra stämmans beslut är olika utformad i lagen om ekonomiska föreningar och i rennäringslagen. Enligt rennäringslagen skall den mening som erhållit det högsta röstetalet gälla som stämmans beslut. I en ekonomisk förening utgörs förenings- stämmans beslut av den mening som har fått mer än hälften av de avgiv- na rösterna. Sannolikt beror skillnaden på att rennäringslagen utformats med lag om ekonomiska föreningar som förebild. Där formu- lerades majoritetskravet på samma sätt. Med den formulering som finns i lagen om ekonomiska föreningar framgår klart att det ställs upp ett krav på absolut majoritet. I en situa- tion där det finns mer än två förslag till beslut innebär det att det blir nödvändigt att ställa förslagen mot varandra så att det i den slutliga omröstningen endast finns två förslag kvar. Sannolikt var detta avsikten även med den äldre formuleringen lag (Mallmén, 1989). Vi föreslår att samma regler i denna del skall gälla för samebyn som för ekonomiska föreningar. Det kommer således tydligt framgå att samma ordning gäller även för samebyn. En följd av att vi föreslår en hänvisning till reglerna för ekonomiska föreningar är att samebyn i stadgarna kan ställa upp avvikande krav för beslut av stämman. I de fall lagen föreskriver viss kvalificerad majori- tet, t.ex. två tredjedelar av de röstande, får avvikelser i stadgarna inte innebära ett lindrigare krav utan endast gå längre än lagens krav. Enligt lagen om ekonomiska föreningar krävs kvalificerad majoritet för att ändra stadgarna. Det innebär att beslutet blir giltigt om samtliga röstberättigade i föreningen är eniga om det. Om det inte är möjligt blir beslutet giltigt om det har fattats på två på varandra följande stämmor och på den senare stämman biträtts av minst två tredjedelar av de röstande. Detta krav är strängare än det i rennäringslagen. näringslagen är det tillräckligt att ett beslut om stadgeändring vid en stämma biträds av minst två tredjedelar av det på stämman av ren- skötande medlemmar företrädda röstetalet och, för vissa frågor, fler- talet av byns myndiga medlemmar. När det gäller förändringar av stadgarna som innebär att en med- lems förpliktelse att betala insatser eller avgifter till föreningen ökas eller att hans rätt till vinst inskränks krävs en ännu större majoritet vid den andra stämman, tre fjärdedelar av de röstande. Om ändringen inne- bär inskränkning i en medlems rätt att återfå insatser eller att en med- lems utträde ur föreningen försvåras och ändringen skall gälla även dem som var medlemmar i föreningen när frågan avgjordes måste be- slutet på den senare stämman biträdas av samtliga röstande. Enligt vårt förslag kommer det ekonomiska engagemanget i same- byarna att vara av samma typ som i ekonomiska föreningar. Medlem- marna i samebyn kommer således att ha samma behov av skydd mot att åtagandet alltför enkelt kan öka i omfattning. Enligt vår uppfattning bör det således vara en naturlig följd av samebymedlemmarnas skyldig- heter mot samebyn att majoritetskravet är detsamma som i en ekono- misk förening. Enligt lagen om ekonomiska föreningar får stämman inte fatta beslut som är ägnade att bereda otillbörlig fördel åt en medlem eller någon annan till nackdel för föreningen eller annan medlem. Motsvarande bestämmelse saknas i rennäringslagen. Sannolikt gäller principen dock även samebyarna, eftersom ett stämmobeslut får överklagas om det kränker den enskildes rätt. Genom en hänvisning till reglerna i lagen om ekonomiska föreningar blir det dock tydligt att så är fallet. Ett beslut av stämman kan enligt lagen om ekonomiska föreningar kland- ras om det inte tillkommit i behörig ordning eller i övrigt strider mot lagen eller stadgarna. Sådan talan får föras av föreningsmedlemmar, styrelsen, styrelseledamöter eller verkställande direktör. Talan skall föras vid allmän domstol, dvs. i första instans tingsrätten. Enligt rennäringslagen får medlem i samebyn klaga på ett beslut av stämman till . Klagorätt föreligger om beslutet inte till- kommit i behörig ordning eller i övrigt strider mot lag eller annan för- fattning eller mot samebyns stadgar. Klagorätt föreligger även om beslutet kränker medlemmens enskilda rätt. Enligt samma bestämmelse får en medlem klaga på styrelsens beslut om att begära in förskott från de renskötande medlemmarna. Möjligheten att överklaga styrelsens beslut saknas i lagen om eko- nomiska föreningar. Enligt vårt förslag försvinner konstruktionen med förskott för att täcka samebyns löpande utgifter. Styrelsen i samebyn kommer således inte att vara skyldig att fatta beslut som innebär krav på ekonomiska prestationer från enskilda medlemmar. Enligt vår mening finns det därför inte längre någon grund för att kunna överklaga några beslut av styrelsen. När det gäller stämmobeslut finns det tre viktiga skillnader mellan rennäringslagen och lagen om ekonomiska föreningar. Den ena gäller sättet för att angripa beslutet. Enligt rennäringslagen skall beslutet överklagas till , vars beslut sedan kan överklagas till läns- rätten. Ett beslut av stämman i en ekonomisk förening angrips genom att man väcker talan mot föreningen vid allmän domstol. Denna skill- nad motiverades i förarbetena till rennäringslagen med att det var billigare med ett skriftligt förfarande hos samt att ett sådant kunde anses innebära mindre risk för det fortsatta samarbetet inom byn. Det är således inte samebyns offentligrättsliga karaktär som motiverat denna lösning. Enligt vår uppfattning finns det starka skäl som talar för att även stämmobeslut i samebyn skall klandras till allmän domstol. Några stämmobeslut som överklagas rör allmänna föreningsrättsliga frågor, t.ex. likhetsprincipens tillämpning. Det innebär att samma frågor med nuvarande ordning kan komma att avgöras i olika instansordningar, allmän domstol för ekonomiska föreningar respektive statlig förvalt- ning för samebyn, vilket innebär risk för olikheter i rättstillämpningen. Ett annat skäl är att en medlems angrepp mot stämmobeslut är en tvist mellan två enskilda personer, föreningen/samebyn och medlemmen. För den typen av tvister finns de allmänna domstolarna. Rent princi- piellt passar således den aktuella typen av tvister bättre i allmän dom- stol. En nackdel med domstolsförfarandet är, som påpekas i förarbetena, att det kan innebära kostnader. Förfarandet hos är i prin- cip skriftligt och enklare än det i domstol. Dessutom riskerar man inte att behöva betala motpartens kostnader om man skulle förlora. Kostnaderna skall dock inte enbart ses som en nackdel. När det gäller alla typer av processer brukar man diskutera kostnadernas hand- lingsdirigerande effekt. Det innebär att den som planerar att starta en process måste väga det han kan vinna mot de kostnader han riskerar, dels sina egna, dels motpartens om han förlorar. Ett sådant resonemang får till följd att man bara ger sig in på en process som man har chans att vinna och som inte skulle kosta mer än den smakar. Det är uppenbart att saker som inte kostar mycket att utnyttja riskerar att överutnyttjas. Det andra argumentet i förarbetena till rennäringslagen för att stämmobeslut skulle överklagas till var att det skriftliga förfarandet kunde anses innebära mindre risk för det fortsatta sam- arbetet inom byn. Enligt vår uppfattning kan resonemanget ifrågasättas. Den grundläggande konflikten bör vara den samma oavsett vilket för- farande som väljs för att slita tvisten. Dessutom är det så att lagstift- ningsarbetet varit inriktat på att öka de muntliga inslagen även inom den statliga förvaltningen för att underlätta för människor att få sin rätt. Sammanfattningsvis anser vi således att de skäl som talar för att även stämmobeslut i sameby skall klandras till allmän domstol över- väger. En annan skillnad är att stämmobeslut i sameby endast kan angripas av medlemmar, alltså inte av styrelsen eller styrelseledamöter. Enligt vårt förslag kan även styrelsen och styrelseledamot klandra stämmo- beslut. I och för sig kan man säga att styrelseledamöter normalt är medlemmar och således kan komma till tals även enligt rennärings- lagens regler. Men det finns inget krav på att styrelseledamöter skall vara medlemmar. Ett viktig skäl för att styrelsen eller styrelseledamöter bör kunna angripa ett stämmobeslut i egenskap av just styrelse eller styrelseledamot har sin grund i förvaltningsorganens uppbyggnad. Styrel- sen skall verkställa stämmans beslut. Det kan hända att stämman fattar ett beslut som på något sätt strider mot lagen eller andra regler. Är beslutet sådant att det inte får fattas ens med samtliga medlemmars samtycke får styrelsen inte verkställa det. Oklarhet beträffande om ett beslut är sådant att det inte får verkställas kan innebära allvarliga kon- sekvenser för styrelsens arbete och verksamheten i byn. Styrelsen bör därför ha möjlighet att undanröja tveksamheter genom att klandra stämmobeslutet. Den tredje skillnaden är att enligt rennäringslagen kan stämmans beslut angripas inte bara om det tillkommit på fel sätt eller strider mot lag utan även om det kränker en enskild medlems rätt. Denna möjlighet saknas i ekonomiska föreningar. Motivet för att beslut skulle kunna angripas om de kränker den enskildes rätt var, enligt förarbetena till rennäringslagen, att besluten direkt påverkar den enskildes ekonomi och att den enskilde i praktiken inte kan undandra sig följderna av majoritetsmissbruk genom att utträda ur samebyn. Ett beslut anses således kränka den enskildes rätt om det åsidosätter hans rätt att åtnjuta lika behandling med övriga medlemmar vid nyttjandet av renskötsel- rättens befogenheter, t.ex. genom att beslutet otillbörligt gynnar någon eller några medlemmar på de andras bekostnad. I det här sammanhanget kan det vara intressant att jämföra med reglerna för förvaltningen av allmänningsskogar som har samma offent- ligrättsliga inslag som samebyn. Enligt dessa kan delägare som menar att beslut som fattats på delägar- eller allmänningsstämma inte till- kommit i rätt ordning eller strider mot lag eller mot reglementet (all- männingens författning) överklaga beslutet till . Inte heller för denna typ av sammanslutning finns således en grund för över- klagande som gäller den enskildes rätt. Vårt förslag innebär att beslut av samebyns stämma kan klandras på samma sätt som beslut av en ekonomisk förenings stämma. Det medför således att grunden att beslutet kränker den enskildes rätt inte längre skall finnas kvar. Grunden har inte någon direkt anknytning till tvånget att vara medlem i samebyn. Motsvarande tvång gäller för delägarna i allmänningsskogarna utan att det ansetts nödvändigt med en motsva- rande klagogrund. Den situation som i förarbetena till rennäringslagen anges som motiv för grunden om kränkning av den enskildes rätt är ett brott mot likhets- principen. Likhetsprincipen, dvs. att vissa medlemmar inte otillbörligt får gynnas till förfång för andra medlemmar, gäller såväl för samebyar som för ekonomiska föreningar. Trots att motsvarande grund för klan- der saknas för ekonomiska föreningar kan ett brott mot likhetsprincipen ändå utgöra grund för en klandertalan eftersom beslutet då strider mot lag. Således anser vi att det saknas skäl att formulera grunderna för när stämmobeslut kan angripas annorlunda i samebyn än i en ekonomisk förening. Hänvisningen till lagen om ekonomiska föreningar gör att det blir möj- ligt för samebyn att i sina stadgar ta in en bestämmelse om att tvister mellan föreningen och styrelsen, styrelseledamot, verkställande direk- tör eller föreningsmedlem skall hänskjutas till skiljemän. Enligt vår uppfattning saknas det skäl att ta bort denna möjlighet. Den kan snarare vara en fördel för samebyn eftersom det kan finnas vissa typer av tvister inom samebyn där det är lämpligt att de som skall avgöra tvisten har djupgående samisk kunskap om renskötsel och historiska förhållan- den. Revision och särskild granskning 23 § För revision och särskild granskning gäller i tillämpliga delar reglerna i 8 kap. lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar. Enligt rennäringslagen skall en eller flera revisorer granska samebyns styrelses förvaltning och räkenskaper. Revisorerna utses på bystämman. Revisorerna skall upprätta en revisionsberättelse över sin granskning. Rennäringslagen innehåller inget om att revisionen skall ske enligt god revisionssed. Det saknas också särskilda regler om revisors kompetens och om jäv. Sådana regler har, enligt förarbetena, ansetts onödiga. Förhållandet liknar alltså det som anses gälla för revi- sorer i ideella föreningar som inte bedriver näringsverksamhet. I en association ligger revisionen till grund för många viktiga beslut på stämman. Av denna anledning innehåller de flesta lagar ett kompetens- krav för revisorn. Detta är vanligen utformat så att revisorn skall ha den insikt och erfarenhet av redovisning och ekonomiska förhållanden, som med hänsyn till arten av och storleken på associationens verksamhet krävs för att uppdraget skall kunna fullgöras. Ett sådant krav finns bl.a. i lagen om ekonomiska föreningar. Skälet till att rennäringslagen saknar kompetenskrav för revisorer tycks vara att det inom samebyn inte skulle vara möjligt att uppbringa revisorer som uppfyllde kravet (SOU 1968:16 s. 220). En sådan moti- vering utgår från att samebyarna huvudsakligen skulle hämta sina revi- sorer från den egna organisationen. Detta förutsätts inte beträffande någon annan associationsform och överensstämmer sannolikt inte heller med förhållandena i de flesta samebyarna. Revisorerna tillsätts och entledigas normalt av associationen genom dess egna organ. De avlönas också av associationen. De kan därför finnas risk för att de när de utför sitt uppdrag tar sådana hänsyn till de makthavande i associationen att granskningen inte blir så objektivt kri- tisk som den borde vara. För att motverka denna risk innehåller lagen om ekonomiska föreningar regler om jäv. Den vars verksamhet i asso- ciationen skall granskas anses jävig, t.ex. styrelseledamöter. Vidare anses vissa närstående till sådana personer, den som är anställd eller annars underordnad associationen eller någon som skall granskas, som jäviga. Revisorernas utåt mest uppmärksammade aktivitet är deras granskning av associationens årsredovisning jämte räkenskaperna och företagsled- ningens förvaltning. I princip skall de dessutom utöva en kontinuerlig kontroll över associationens verksamhet. Omfattningen av granskning- en skall vara enligt god revisionssed. Det innebär att gransknings- skyldigheten anpassas till utvecklingen inom revisionsväsendet. Revi- sorerna skall enligt lagen om ekonomiska föreningar särskilt granska att skyldigheterna avseende vissa skatter och avgifter fullgjorts. Som ett resultat av sin granskning skall revisorerna lägga fram en revisionsberättelse. Denna skall bli offentlig på samma sätt som års- redovisningen. Beträffande revisorer kan man konstatera att rennäringslagens regler i viktiga avseenden är starkt förenklade i förhållande till reglerna för ekonomiska föreningar. Mot bakgrund av revisionens betydelse för samebymedlemmarnas och utomståendes kontroll av den ekonomiska förvaltningen är dessa förenklingar enligt vår uppfattning inte motive- rade. Vi anser därför att det bör gälla samma regler för revision i en sameby som i en ekonomisk förening. Sannolikt innebär det för de flesta samebyar inte någon förändring i praktiken, eftersom dessa redan anpassat sin ekonomiska redovisning till moderna krav. Jävsreglerna i lagen om ekonomiska föreningar utesluter dock inte att en medlem är revisor, om samebyn önskar det, men fyller en funktion när det gäller förtroendet för revisionen. Medrevisor och särskild granskning I rennäringslagen finns en regel om att en medlem har rätt att på lämp- ligt sätt få del av samebyns böcker, räkenskaper och andra handlingar. Motsvarande möjlighet har bolagsmän i handelsbolag och aktieägare i aktiebolag med få aktieägare. Denna möjlighet finns inte kvar i vårt förslag. I stället innebär förslaget att bestämmelserna om medrevisor och särskild granskning blir tillämpliga för samebyn. Bestämmelserna om medrevisor och särskild granskning är en del av minoritetsskyddet. Medrevisor skall utses av om en tiondel av samtliga röstberättigade eller en tredjedel av de på stämman närvarande röstberättigade begär det. Hans uppdrag är det samma som Särskild granskning innebär att skall utse en granskare för särskild granskning av förvaltning och räken- skaper under viss förfluten tid eller av vissa åtgärder eller förhållanden om minst en tiondel av samtliga röstberättigade eller en tredjedel av de närvarande röstberättigade begär det. Regeln bygger på att granskning är en extraordinär åtgärd som avses komma i fråga när oegentligheter misstänks eller andra missförhållanden bör utredas. Man bör observera att minoritetens storlek beräknas efter röstberättigade medlemmar. Det innebär att i samebyn så har i dessa frågor samtliga myndiga medlem- mar en röst. Redan enligt rennäringslagen har frågan om kontrollen av förvaltningen ansetts vara sådan att samtliga myndiga medlemmar bör ha rösträtt. Överskottsutdelning och annan användning av samebyns egendom 24 § För överskottsutdelning och annan användning av samebyns egen- dom gäller i tillämpliga delar reglerna i 10 kap. lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar. Rennäringslagen bygger på principen om årlig kostnadstäckning. Det innebär att vinst inte anses uppkomma i verksamheten. Följaktligen saknas bestämmelser om hur samebyn skall förfara med en eventuell vinst. Vårt förslag innebär att enskilda samebymedlemmars skyldighet att betala in ett tillräckligt stort belopp för att samebyns kostnader skall kunna täckas försvinner. I stället kommer medlemmarnas ekono- miska skyldigheter att bestå i att betala de insatser och medlemsavgifter som samebyn beslutar. För det fall samebyns intäkter, t.ex. avgifter och intrångsersättningar, är större än kostnaderna kommer det således att uppstå ett överskott. Eftersom medlemmarna i samebyn inte har per- sonligt ansvar för byns skulder behövs, precis som för ekonomiska föreningar, ett visst skydd för borgenärer genom föreskrifter om bundet kapital i samebyn. Samebyns medel får betalas ut till medlemmarna endast i form av överskottsutdelning, återbetalning av medlemsinsatser och utbetalning vid nedsättning av medlemsinsatser. För ekonomiska föreningar finns ytterligare en möjlighet, nämligen utskiftning vid föreningens upplösning. Detta kommer inte att vara möjligt i samebyn, eftersom den inte på frivillig väg kan upplösas av medlemmarna. Av hänsyn till skyddet för borgenärerna är möjligheterna att betala ut medel till medlemmarna begränsade på olika sätt. Överskottsutdel- ning kan ske dels i förhållande till hur mycket medlemmen deltagit i verksamheten, dels som vinstutdelning från årsresultatet. storlek begränsas av bestämmelser om avsättning till reservfond och av att den inte får överstiga det fria kapitalets storlek. 25 § Om en sameby är försatt i konkurs och denna avslutas utan över- skott, är samebyn upplöst när konkursen avslutas.