sou · GPB330 · 2002-01-01 00:00:00 — I bestämmelsens första stycke stadgas att den som för ett motordrivet fordon eller en spårvagn efter att ha förtärt alkoholhaltiga drycker i sådan mängd att alkoholkoncentrationen under eller efter färden uppgår till i blodet eller per liter i utandningsluften skall dömas för rattfylleri till böter eller fängelse . Vid tillämpning av promilleregeln i första stycket behöver någon prövning av förarens konkreta trafikfarlighet eller körförmåga inte göras. Regeln bygger på presumtionen att de i bestämmelsen angivna värdena generellt sett medför att förandet inte är betryggande från trafiksäkerhetssynpunkt. drograttfylleri – andra stycket För rattfylleri enligt första stycket döms också den som för ett motordrivet fordon eller en spårvagn efter att ha intagit narkotika som avses i 8 § narkotikastrafflagen (1968:64) i så stor mängd att det under eller efter färden finns något narkotiskt ämne kvar i blodet. Detta gäller dock inte om narkotikan intagits i samband med läkares eller annan behörig receptutfärdares ordination. Bestämmelsen om s.k. drograttfylleri tillkom . Regeringen ansåg i prop. 1998/99:43 s. 23 att det förelåg ett behov av att utöka det kriminaliserade området så att de personer skulle komma att omfattas som hade intagit ett trafikfarligt medel och som var olämpliga som förare, trots att de inte uppvisat en så påtaglig påverkan som krävdes enligt tidigare lagstiftning. Definitionen av narkotika ges i 8 § narkotikastrafflagen (1968:64). Narkotika är, enligt bestämmelsen, sådana läkemedel eller hälsofarliga varor med beroendeframkallande egenskaper eller euforiserande effekter eller varor som med lätthet kan omvandlas till varor med sådana egenskaper eller effekter och som på sådan grund är föremål för kontroll enligt en internationell överenskommelse som har biträtt, eller som av regeringen har förklarats vara att anse som narkotika enligt lagen. Vilka ämnen som utgör narkotika enligt lagen framgår av föreskrifter om kontroll av narkotika (LVFS 1997:11) samt förteckningar över narkotika med tillägg (LVFS 1997:12, 1997:15, 1998:3 och 1999:6). Begränsningen till narkotika innebär att en mängd medel, som kanske i samma utsträckning som narkotika ger upphov till trafikfarlig påverkan, faller utanför bestämmelsens tillämpningsområde (prop. 1998/99:43 s. 25). Enligt regeringen ansågs dessa medel inte utgöra en lika homogen grupp som narkotika i fråga om verkningar och trafikfarliga effekter. Man ansåg därför att det var förenat med betydande svårigheter att bland dessa medel försöka utskilja och definiera trafikfarliga medel som skulle kunna bli föremål för en nollgräns. Regeringen ansåg således att det inte förelåg förutsättningar för att låta en nollgräns omfatta samtliga de substanser som omfattas av begreppet annat medel. kliniskt rattfylleri – tredje stycket Enligt 4 § tredje stycket skall också den dömas för rattfylleri som för ett motordrivet fordon eller en spårvagn och då är så påverkad av alkoholhaltiga drycker att det kan antas att han eller hon inte kan framföra fordonet på ett betryggande sätt. Detsamma gäller om föraren är lika påverkad av något annat medel. För att en förare skall kunna fällas till ansvar enligt tredje stycket krävs att åklagaren bevisar att föraren varit så påverkad av alkohol eller något annat medel att det kan antas att han eller hon inte på ett betryggande sätt kunnat föra fordonet. Det fordras alltså en viss kvalificerad påverkan. Den bevisning som blir aktuell är den misstänktes egna uppgifter, vittnesutsagor och klinisk läkarundersök- ning, som kan kompletteras med analys av blod eller urin. En förare med en lägre promillehalt i blodet än vad som anges i första stycket av 4 § kan således dömas för kliniskt rattfylleri enligt tredje stycket om en sådan påverkan kan styrkas. Det torde dock vara sällsynt att så sker (SOU 1996:125 s. 36). 3.1.4Undantagen i fjärde och femte styckena Första och andra styckena gäller inte för förare av motordrivet fordon, som är avsett att föras av gående. Första, andra och tredje styckena gäller inte om förandet av fordonet ingår som ett led i en vetenskaplig eller därmed jämförlig undersökning till vilken tillstånd har lämnats av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. 3.24 a § trafikbrottslagen (1951:649) Gällande bestämmelser om grovt rattfylleri återfinns i 4 a § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott och lyder enligt följande. 4 a § Är ett brott som avses i 4 § första, andra eller tredje stycket att anse som grovt, skall föraren dömas för grovt rattfylleri till fängelse i högst . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om 1.föraren har haft en alkoholkoncentration som uppgått till i blodet eller per liter i utandningsluften, 2.föraren annars har varit avsevärt påverkad av alkohol eller något annat medel, eller 3.framförandet av fordonet har inneburit en påtaglig fara för trafiksäkerheten. Om rattfylleribrottet är att anse som grovt skall föraren dömas för grovt rattfylleri till fängelse i högst . Vid bedömningen av om rattfylleribrottet är att anse som grovt skall hänsyn tas till samtliga omständigheter vid brottet. Punkterna 1-3 anger sådana omständigheter som särskilt skall beaktas. I de fall där någon av dessa omständigheter föreligger bedöms rattfylleriet regelmässigt som grovt. Om det finns någon förmildrande omständighet att ta hänsyn till kan det dock medföra att brottet bedöms lindrigare. Störst betydelse vid bedömningen av brottets grovhet har i allmänhet påverkansgraden. Prestationsförmågan varierar visserligen mellan olika individer men vid så höga halter som anges i punkten 1 torde den vara väsentligt nedsatt i de flesta fall (SOU 1996:125 s. 38). Rekvisitet i punkten 2, avsevärt påverkad, är främst avsett för fall där den misstänkte har varit påverkad av något annat medel än alkohol eller där det inte föreligger någon bevisning om alkoholkoncentratio- nen i förarens blod eller utandningsluft. Rekvisitet kan dock vara uppfyllt även när lägre halter än vad som sägs i punkten 1 har uppmätts. 3.3.1Lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov Genom denna lag regleras polisens befogenheter att företa alkoholutandningsprov. reglerades denna befogenhet enbart genom bestämmelserna om kroppsbesiktning i 28 kap. RB. Dessa bestämmelser har emellertid inte ansetts passa i vissa hänseenden på alkoholutandningsprov, vilket närmare kommer att utvecklas nedan. Allmänt kan sägas att lagen i första hand har motiverats av intresset att nå ökad effekt i det brottsförebyggande och brottsbeivrande arbetet på trafikområdet. Att alkoholutandningsproven regleras genom en särskild lag innebär att reglerna i om kroppsbesiktning inte är tillämpliga på alkoholutandningsprov. Detta medför bl.a. att reglerna om att kroppsbesiktning av en kvinna endast får verkställas eller bevittnas av en annan kvinna eller av en läkare inte gäller beträffande alkoholutandningsprov (se 28 kap. 13 § RB). Genom lagen ges en polisman rätt att utföra alkoholutandningsprov på den som är skäligen misstänkt för brott som avses i 4 § TBL, 30 § järnvägssäkerhetslagen (1990:1157) eller annat brott varå fängelse kan följa, om provet kan ha betydelse för utredningen om brottet (1 §). En polisman får vidare ta sådana prov rutinmässigt, dvs. utan att någon brottsmisstanke föreligger, på förare av motordrivet fordon samt på förare av maskindrivet spårfordon på järnväg, tunnelbana eller spårväg (2 §). Lagen innehåller vidare bestämmelser om att provet skall tas på ett sätt så att det inte utsätter den på vilken provet skall tas för allmän uppmärksamhet och att provet, om inte särskilda skäl föranleder något annat, skall genomföras i täckt fordon eller i avskilt rum. Vidare anges i lagen när det gäller alkoholutandningsprov som tas rutinmässigt att detta får tas endast på eller i nära anslutning till den plats där föraren kontrolleras eller ett polisingripande mot föraren sker. Det ställs också i dessa fall krav på själva sållningsinstrumentet; endast instrument som kan brukas utan dröjsmål och som bara anger om en eventuell alkoholkoncentration överstiger ett visst gränsvärde får användas. Den som undersöks kan enligt lagen begära att protokoll förs vid provtagningen och att bevis om utförd åtgärd utfärdas. Slutligen anges i lagen att om den som skall lämna alkoholutandningsprov vägrar att medverka får blodprov tas trots att förutsättningar enligt reglerna om kroppsbesiktning i 28 kap. 12 § RB inte föreligger. Det kan också nämnas att regeringen har bemyndigat att meddela föreskrifter samt allmänna råd för lagens verkställighet (se RPS FS 1999:5, FAP 333-2). Se mera om dessa föreskrifter i avsnitt 3.3.2. Överväganden i samband med lagens tillkomst och utveckling Lagen har sedan sin tillkomst ändrats och polisen har getts allt större möjligheter att företa rutinmässiga prov. Det är därför av intresse att ta del av vissa överväganden som ligger bakom lagen och en del av de ändringar som skett. I samband med att lagen infördes uttalades i förarbetena (prop. 1974:154 s. 22 ff.) att det var nödvändigt, om trafiknykterhetslagstift- ningen skulle få den preventiva verkan som var önskvärd, att upptäcktsrisken var stor. Ytterst kom det an på den subjektivt upplevda upptäcktsrisken, dvs. den risk som den enskilde fordonsföraren tror föreligger för upptäckt om han kör med för hög blodalkoholhalt. Det var därför viktigt att polisen med största möjliga effektivitet kunde kontrollera trafiken. Det framhölls i detta sammanhang som en särskild svårighet att många förare med straffbar blodalkoholhalt undgick misstanke om trafiknykterhetsbrott då de inte utåt företedde synbara tecken på alkoholpåverkan. Detta innebar att de inte kunde underkastas alkoholutandningsprov och därigenom slapp lagföring och straff. Från praktisk och brottspreventiv synpunkt var det därför viktigt att polisen gavs möjlighet att genomföra rutinprov vid trafikkontroller. Det ansågs vidare föreligga ett behov av rutinprov även i fråga om förare som varit inblandade i trafikolyckor eller som begått trafikförseelser av olika slag. Det anfördes vidare att de invändningar som kunde riktas mot en ordning med rutinmässiga prov i huvudsak var av två slag: dels från rättssäkerhetssynpunkt, dels från integritetssynpunkt. När det gällde rättssäkerhetsskälen fanns det farhågor beträffande risken för att en förare underkastades blodprovstagning på grund av ett rutinprov som felaktigt utvisade att blodalkoholhalten låg över den tillåtna gränsen. I detta sammanhang framhölls vikten av att använda en tillförlitlig metod för att få ett så litet antal falska positiva prov som möjligt och därigenom i största möjliga utsträckning förhindra att personer med en inte straffbar blodalkoholhalt underkastades olägenheten att behöva genomgå blodprovstagning. Från integritetssynpunkt var frågan om provtagningen kunde genomföras på ett så smidigt sätt att den innebar endast ringa obehag för fordonsförarna samt om urvalet av kontrollerade förare kunde ske så att något utrymme för godtycke inte gavs och så att allmänheten inte ens fick misstanke om att ovidkommande faktorer kunde spela in. Dessa frågor besvarades jakande och man menade att det inte kunde resas några bärande invändningar mot rutinmässiga prov på grund av integritetsskäl. En försöksverksamhet innan lagen trädde i kraft Med hänsyn till att frågan bedömdes vara av principiellt viktig karaktär ansågs det värdefullt att man genomförde en försöksverksamhet under med rutinmässiga prov bland fordonsförare i trafiken innan man tog slutlig ställning i frågan. I samband med att lagstiftningen skulle permanentas uttalades i förarbetena (prop. 1975/76:162 s. 17 ff.) bl.a. att rutinmässiga alkoholutandningsprov ökade upptäcktsrisken, dvs. den risk som den enskilde fordonsföraren tror föreligger för upptäckt om han kör med för hög blodalkoholhalt, något som borde ha en stark allmänpreventiv effekt. Det anfördes vidare att allmänhetens reaktion på verksamheten genomgående hade varit positiv, att provtagningarna kunnat genomföras på ett smidigt sätt som endast obetydligt uppehållit förarna samt att även skötsamma förare borde i trafiksäkerhetens intresse få finna sig i att bli utsatta för den kontroll som rutinproven innebar. Vidare anfördes att försöksverksamheten visat att alla tillgängliga uppgifter tydde på att verksamheten med rutinmässiga blodprov haft en betydande preventiv verkan från brottsbekämpningssynpunkt samt att några hinder mot en sådan verksamhet i trafiksäkerhetens intresse inte mötte från rättssäkerhets- eller integritetssynpunkt. Det förordades därför att lagstiftningen permanentades och att polisen gavs möjlighet att rutinmässigt företa alkoholutandningsprov i vissa särskilt angivna situationer, nämligen 1)vid i förväg beordrade trafikkontroller, 2)vid trafikolyckor och 3)vid vissa trafikförseelser. Det uttalades också att även befogenheten att ta alkoholutandningsprov på en misstänkt alkoholpåverkad förare skulle regleras i den nya lagen i stället för genom de vanliga reglerna om kroppsbesiktning i 28 kap. RB eftersom dessa regler i vissa hänseenden inte stämde in på alkoholutandningsprov. Lagändringen avsåg de förare som vägrade lämna alkoholutandningsprov En lagändring, som trädde i kraft , medförde att de fordonsförare som vägrade att medverka till rutinmässiga prov och som inte skäligen kunde misstänkas för brott endast skulle vara skyldiga att underkasta sig blodprovstagning (jfr. 1981/82:162 s. 15 f.). Den som var skäligen misstänkt kunde dessutom underkastas klinisk undersökning med stöd av 28 kap. 12 § . Lagändringen innebar vidgade möjligheter för polisen att genomföra rutinmässiga alkoholutandningsprov Genom en ändring fick polisen vidgade möjligheter att genomföra rutinmässiga alkoholutandningsprov på trafikanter. Kravet på att en trafikkontroll skulle vara beordrad i förväg för att ett sådant prov skulle få tas slopades. Vidare innebar ändringen i nu aktuellt hänseende att den typ av prov som skulle få tas på förare utan att brottsmisstanke förelåg inskränktes till sådana prov som kan tas utan dröjsmål och som endast angav om eventuell alkoholkoncentration översteg ett viss gränsvärde, dvs. Detta för att den som inte var misstänkt för ett brott inte skulle behöva vidkännas en större integritetskränkning än som krävdes för att tillgodose syftet med provet. Det var enligt departementschefens uppfattning (prop. 1988/89:118 s. 20 ff.) angeläget att förfarandet med rutinmässiga alkoholutandnings- prov inte var förenat med några onödiga begränsningar. Hon pekade också på att det var angeläget att rutinprov vid trafikkontroller genomfördes på ett sätt som inte gav utrymme för godtycke från polisens sida utan som kunde vinna förståelse hos allmänheten. Lagändringen innebar en ytterligare utvidgning av polisens möjligheter att företa rutinmässiga alkoholutandningsprov Den senaste lagändringen, som trädde i kraft , innebar bl.a. att polisens möjligheter till att företa rutinmässiga alkoholutandningsprov utvidgades ytterligare. En polisman gavs genom denna ändring en generell rätt att ta alkoholutandningsprov på en förare av ett motordrivet fordon. Departementschefen anförde (prop. 1993/94:44 s. 56 f.) bl.a. att alkoholutandningsproven hade accepterats av allmänheten som en nödvändig del av polisens trafikövervakning och att det inte fanns anledning att anta att den rutinmässiga provtagningen upplevdes som någon mer allvarlig integritetskränkning. Hon menade vidare att polisens bekämpning av trafiknykterhetsbrotten skulle kunna effekti- betydligt om de enskilda polismännen fick en generell rätt att ta alkoholutandningsprov på förare i trafiken. Lagrådet hade i sitt yttrande varnat för att den acceptans för alkoholutandningsproven som hade byggts upp kunde komma att äventyras genom en mindre omdömesgill provtagning. Departe- mentschefen menade dock att det inte fanns någon anledning att befara att de enskilda polismännen inte skulle kunna tillämpa en sådan reglering med den urskiljning som följer av allmänna principer för polisingripanden. Hon ansåg också att man torde kunna utgå ifrån att allmänheten hade förståelse för åtgärder som så påtagligt kunde öka upptäcktsrisken och därmed öka säkerheten på våra vägar. Vidare skrevs in i lagen att prov som företas utan brottsmisstanke får tas endast på eller i nära anslutning till den plats där kontrollen eller polisingripandet ägt rum. Som skäl för detta angavs att den som utsätts för ett rutinmässigt prov inte skall behöva vidkännas en större integritetskränkning än som krävs för att tillgodose syftet med provet. Om sållningsprovet indikerar att förarens alkoholkoncentration överstiger gränsvärdet torde som regel skälig misstanke om trafiknykterhetsbrott föreligga. Polisen har då möjlighet att med stöd av 1 § företa den mer ingripande åtgärden att ta ett s. k. kvantitativt prov som kan användas som bevismedel. 3.3.2Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd Som redogjorts för har regeringen i förordningen (1976:1091) om föreskrifter rörande alkoholutandningsprov bemyndigat Riks- polisstyrelsen att meddela föreskrifter för verkställighet av lagen (1979:1090) om alkoholutandningsprov. beslutade om nya föreskrifter och allmänna råd om alkoholutandningsprov.1 Föreskrif- terna trädde i kraft . I föreskrifterna anges vilka instrument som får användas för att ta alkoholutandningsprov och hur de ska skötas. Dessutom finns föreskrifter om provtagning och behörighetskrav. 1 föreskrifter och allmänna råd om alkoholutandningsprov, RPS FS 1999:5 FAP 333-2. I föreskrifterna anges att med sållningsinstrument avses instrument som anger om alkoholkoncentrationen i utandningsluften över- eller understiger i förväg inställt gränsvärde. Vidare anges att med bevisinstrument avses instrument som ger ett noggrant värde på alkoholkoncentrationen i utandningsluften. Endast sållning- och bevisinstrument som har godkänts av får användas. Bevisprov får – enligt föreskrifterna – tas tidigast efter att den misstänkte har anträffats (observationstid). Vidare skall den misstänkte hållas under noggrann uppsikt och inte tillåtas att tillföra munhålan eller andningsvägarna något som kan förorena instrumentet eller som kan tänkas störa mätningen. Endast ett godkänt bevisprov får tas. Provtagaren skall genom sin namnunder- skrift på analysprotokollet intyga att provtagningen har genomförts i enlighet med föreskrifterna. Enligt föreskrifterna skall polismyndigheten utse minst en polisman som skall ha ansvar för verksamheten beträffande bevisprov (instrumentansvarig). Till instrumentansvarig får inte utses annan än den som med godkänt resultat har genomgått särskild utbildning. Polisman som med godkänt resultat har genomgått särskild utbildning för provtagare är behörig att använda bevisinstrument för provtagning. Utbildningens innehåll fastställs av . Principer för kriminalisering 91 4 Principer för kriminalisering I detta avsnitt ges inledningsvis en kort redogörelse för innebörden av att kriminalisera en handling. Därefter följer en presentation av , regeringens respektive inställning till nykriminalisering. Slutligen ges en kort bakgrund till varför kriminalisering av berusning till sjöss respektive lands ursprungligen infördes. 4.1Vad innebär kriminalisering? Kriminalisering innebär att straff föreskrivs för en viss handling. Bakom kriminaliseringen ligger ett politiskt ställningstagande att gärningen i fråga är så förkastlig att den bör vara straffsanktionerad. Därutöver innebär kriminaliseringen en grund för polis, åklagare och domstolar att inom ramen för sina respektive roller i rättsväsendet se till att ett straff eller annan påföljd fastställs för den som gjort sig skyldig till det kriminaliserade förfarandet.1 Genom att belägga ett beteende med straff vill lagstiftaren markera inte bara att ett visst beteende inte är önskvärt ur samhällets synpunkt utan att det är så klandervärt att det är befogat att staten tillgriper maktmedel mot dem som inte avhåller sig från sådant beteende. Sedd i stort får kriminaliseringen härigenom också en brottsavhållande och moralbildande funktion. Den får också ett symbolvärde på det sättet att kriminaliseringen anger gränsen för vad som kan anses socialt acceptabelt och utpekar vissa handlingssätt som socialt förkastliga. Syftet med kriminaliseringen är således ytterst att människor skall avhålla sig från det straffsanktionerade beteendet. Straffet är i sig repressivt. Avsikten är att det skall verka avskräckande. Särskilt vid allvarligare brottslighet som riktar sig mot enskilda kan straffet också fungera som en form av upprättelse för brottsoffret. Det kan vidare innebära att den brottslige i vart fall förhindras att begå nya brott. Straffet saknar till skillnad från vissa andra tvångs- ingripanden från det allmännas sida i princip en reparativ funktion. 1994/95:23 s. 53. 92 Principer för kriminalisering Straffet är i denna bemärkelse ett uttryck för ensidig maktutövning från det allmännas sida. En sida av kriminaliseringen är att denna syftar till att skydda ett eller flera intressen. Skyddsintresse kallas det värde eller intresse som en straffbestämmelse har till uppgift att värna om. Ett skyddsintresse kan exempelvis vara liv, hälsa eller egendom. Även allmänna intressen eller gruppintressen kan utgöra skyddsintressen. I 2 kap. regeringsformen kan man få viss ledning om vilka värden och intressen som uppfattas som skyddsvärda av lagstiftaren. För att det skall vara fråga om ett skyddsintresse krävs att intresset är tillräckligt skyddsvärt. Det är således intressets värde som är avgörande vid bedömningen av om det ska skyddas mot kränkningar genom kriminalisering. Denna bedömning är inte bestämd en gång för alla. En förutsättning kan dock sägas vara att det måste uppstå skada om intresset kränks för att det ska bli aktuellt med kriminalisering. Hur omfattande denna skada måste vara är dock oklart. Generellt sett gäller att ju längre gärningen står från skyddsintresset, desto större anledning att vara försiktig med kriminalisering. Även om det föreligger ett intresse som är värt att skydda är det inte säkert att det i första hand bör skyddas genom kriminalisering. Ett tillräckligt skydd kan ibland uppnås genom andra åtgärder, t.ex. skadestånd, kontroll och upplysning. När det gäller skyddsintressena vid brotten rattfylleri och sjöfylleri hänvisas till avsnitten 4.5 och 4.6 nedan. Följande tio rättsstatliga principer anses enligt Jareborg3 gälla för nykriminalisering. 1.Brott förutsätter att gärningen typiskt sett kränker eller hotar ett rättsligt erkänt intresse eller värde. 2.Brott förutsätter att gärningsmannen kan anses som moraliskt ansvarig för gärningen; straffrättsligt ansvar får inte åläggas om gärningsmannen saknade ansvarsförmåga eller om han handlade 2Jareborg, N., Straffrättens ansvarslära, 1994, s. 328-335. Principer för kriminalisering 93 utan uppsåt eller oaktsamhet eller om han på annan grund måste anses vara ursäktad. 3.Brottet består i enstaka onda eller kränkande gärningar; endast indirekt riktar sig straffrätten mot gärningsmannen. 4.Kriminalisering får inte ske retroaktivt till gärningsmannens nackdel. 5.Kriminalisering får inte avse enskilda fall eller personer, utan måste avse brottstyper. 6.Brottstyperna måste vara begripliga och bestämt definierade. 7.Brottstyperna måste vara definierade i lag (generell normgivning, tillgänglig för allmänheten). 8.Kriminaliseringen bör genom straffskalans utformning återspegla också måttet av förkastlighet hos brottstypen. 9.Bestraffning är samhällets mest ingripande och förnedrande sanktion; kriminaliseirng bör därför tillgripas endast i sista hand eller för de mest förkastliga gärningarna. 10.Straffhotet bör inte vara strängare än vad som är nödvändigt för att hålla brottsligheten på tolerabel nivå. föreslog bl.a. i sitt betänkande4, att regeringen skulle ge generella direktiv till departement och kommittéer att iaktta restriktivitet med nykriminalisering.