sou · GPB385d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Utö-incidenten var den första i en rad av i tiden utsträckta ubåts- incidenter och, i mindre omfattning, under början av 1990-talet.1 Den kom att leda till att en återupprustning på- börjades av den svenska marinens förmåga att jaga ubåtar, vilken som en följd av försvarsbeslut nedgått i avsevärd grad. genomförde en flernationell land- stigningsövning vid den östtyska kusten, samt en ubåtsbärgnings- övning i Pommerska bukten och norrut den 15 . I denna senare övning, som kallades MILOBALT, deltog ubåts- bärgningsfartyg, bärgningsfartyg och kranfartyg, och övningen föranledde bl.a. en omfattande signaltrafik.3 Mer om denna övning, som inte uppmärksammats i samband med Utö- incidenten, följer nedan. observerade vakthavande befäl på en av kustflottans bogserbåtar, , masterna på en främ- mande ubåt på svenskt territorialhav. Ajax befann sig strax söder om när bryggpersonalen på ca 300 meters avstånd såg masterna på ubåten under . Ubåten var under dyk- ning på en ungefärligen sydvästlig kurs, dvs. 1Händelserna vid Utö har ibland gått under benämningen Huvudskärs- incidenten. 2Beskrivningen av Utö-incidenten är baserad på krigsdagböcker, rapporter, utfrågnings- protokoll och interna handlingar. Ambitionen är att i görligaste mån redovisa de resterande källor som går att identifiera i den löpande texten. 3Enligt uppgifter från FRA:s signalspaning. Genom att det karaktäristiska (korgliknande) snorkelhuvudet på ubåtar typ Whiskey observerades tydligt, ansågs det att ubåtstypen med säkerhet kunde fastställas.4 Denna ubåtstyp förekom då i såväl den sovjetiska som i den polska marinen. Siktförhållandena vid observationstillfället var sådana att ubåten, om den befunnit sig i övervattensläge, torde ha observerats tidigare av Ajax. Man kan därför anta att ubåten var under snorkling på periskopdjup, när den i ett sent skede upptäckte Ajax och snabbt dök. Ett alternativt skäl för att den så tydligt visade kan givetvis ha varit att dess befälhavare avsiktligt önskade dra till sig uppmärksamhet. Ajax rapporterade till chefen för örlogsbas som beordrade insats med ubåtsjaktutrustad helikopter. Ytterligare resurser insattes successivt. erhöll en helikopter en sonarkontakt innan- för territorialgränsen som klassificerades ubåt. En lätt helikopter dirigerades mot ekokontakten och fällde en sjunkbomb som varningseld, varefter kontakten förlorades. 4 Vad gäller typbestämningen av den observerade ubåten , såsom varande en Whiskey-ubåt, finns sådana referenser i , . Försvarsstabens Informationsavdelning (Fst/Info), Incidenter , , nöjer sig dock med att konstatera att ubåtens typ men ej nationalitet kunde fastställas. Se också , Bakom ubåtskrisen, s. 50 52. Vid klassificering på förbandsnivå av tekniska indikationer an- vändes följande tregradiga skala: Ubåt Möjlig ubåt Icke ubåt Denna skala ersattes 1993 av en femgradig skala (se avsnitt 6.2) För operativ bedömning av inrapporterade indikationer (såväl tekniska som optiska) på nivåer över förbandsnivån användes samma skala som vid klassificering, vid behov kompletterad med t.ex. plus eller minus. nyttja- des följande sexgradiga skala: Ubåt/undervattensverksamhet (1) Sannolik ubåt/undervattensverksamhet (2) Möjlig ubåt/undervattensverksamhet (3) Ubåt/undervattensverksamhet kan ej uteslutas (4) Ubåt/undervattensverksamhet bedöms ej ha förekommit (5) Underlaget kan ej ligga till grund för bedömning (6) Radarspanande övervattensfartyg hade under efter- middagen radarekon, som kan ha åstadkommits av en ubåts mast(er). Flera indikationer på främmande ubåtar hade förekommit före denna incident: hade en fiskare rapporterat att han under observerat tornet på en stillaliggande ubåt på svenskt territorialhav utanför Revenge- grundet, sydost om . Utanför Nåttarö gjordes också en observation. förekom en rad kontakter med vad som bedömdes vara främmande ubåtar i området. Smärre vapeninsatser gjordes från svensk sida. siktades en ubåtsmast (oklart om periskop eller annan mast) från en helikopter. Sonarkontakt erhölls och en sjunkbomb fälldes väster om ubåten. Ekokontakten hölls under det att ubåten styrde en ostlig kurs. Helikopterns spaning med aktiv sonar indikerade plötsligt att ubåten gick i cirkel runt helikoptern, varvid kontakten förlorades. Efteranalysen gjorde det troligt att ubåten lösgjorde ett skenmål. Överbefälhavaren noterade att Försvarsdepartementet visade en påtaglig irritation över att inte ingripandet mot utländska ubåtar blir mera aktivt från vår sida. Försvarsminister hade vid samtal med försvarsstabschefen viceamiral föreslagit att jagaren skulle insättas i jakten. ÖB anmärkte att såväl chefen för som i synnerhet militärbefälhavaren intog en återhållsam ställning till detta förslag.5 Uppenbarligen ansåg emellertid ÖB själv att förberedelser borde vidtas för att insätta i verksamheten. Han underströk dock att det var militärbefälhavaren i Östra militärområdet som ledde verksamheten, samt att denne bestämde enligt gällande IKFN- föreskrifter om ingripande med verkningseld. Själv hade han upp- fattningen att viss återhållsamhet skulle visas innan effektiv verk- ningseld mot ubåt insattes i fredstid. IKFN moment 18, första stycket: Främmande undervattensbåt, som i undervattensläge påträffas inom svenskt territorialvatten skall avvisas därifrån, om så erfordras med vapenmakt. Beslut om insats med fattades den 25 sep- tember.6 ÖB fattade beslut om resursförstärkningar till Östra militärområdet och att militärbefälhavaren skulle genomföra en operation med syftet att uppspåra och avvisa eventuella främmande ubåtar och demonstrera viljan att hävda territoriet. Vid en samling med i operationen deltagande chefer, framhöll militär- befälhavaren efter att ha redovisat och understrukit det av ÖB angivna syftet med operationen, att verkningseld inte fick insättas utan militärbefälhavarens personliga medgivande. Om sjunk- bomber eller antiubåtsraketer utnyttjades för varning, fick de inte detoneras i närheten av ubåten. En ubåtsjakthelikopter erhöll mitt fredagen den 26 sep- tember en sonarkontakt söder om som klassificerades ubåt. varnades ubåten med knallskott. Kon- takten hölls tills helikoptern måste avbryta p.g.a. drivmedelsbrist. Den var åter i området och fick kontakt med ubåten igen. varnades ubåten med en 5Ljungs dagbok, . För minnesbilder av Utö-incidenten från en marinofficer som själv deltog i ubåtsjakten i egenskap av fartygschef på jagaren se, , I kamp mot överheten (, ,1993), s. 73 75. Ubåten satte då ostlig kurs ut mot gränslinjen. Helikoptrarna kunde hålla kontakt med ubåten intermittent under ca . erhöll en helikopter en kontakt syd- ost som klassificerades möjlig ubåt. Två sjunkbomber fälldes som varning. fälldes tre sjunkbomber från en bevakningsbåt, som dirigeras mot den stillaliggande kontakten av helikoptern. Det visade sig efteråt att kontakten var ett i sjökorten icke utmärkt skeppsvrak. kontaktade försvarsministern för att efterhöra dennes uppfattning om situationen då massmedia visade stort intresse. Enligt general dagboksanteckningar talade han om att han avsåg att kontakta befälhavaren i Östra militärområdet och understryka att det inte finns några begränsningar i fråga om tillämpningen av IKFN. Krönmark delade ÖB:s uppfattning och uttalade att han skulle ge ÖB allt stöd som kunde bli nödvändigt från politisk sida om ubåtsjakten kom att bli mera dramatisk än vad man f.n. hade tänkt sig, dvs. ett stöd som också avsåg verknings- eld. ÖB framförde som sin mening att de internationella upp- fattningarna i den här frågan pekade på att man i ett läge av den karaktär som vi nu har i första hand skall försöka få ubåten att lämna svenskt territorium. General fortsatte: Jag påpekade att även om ubåten skulle kunna tvingas upp i övervattensläge, så var det fortfarande vår skyldighet att se till att den begav sig ut från svenskt territorialvatten, inte att försöka sätta sig i besittning på något sätt av ubåten eller att fortsätta att bekämpa den.7 Överbefälhavaren kontaktade därefter militärbefälhavaren i Östra militärområdet och framhöll att hans uppfattning, som han återförsäkrat hos försvarsministern, var att det inte fanns några begränsningar vad avsåg tillämpningen av IKFN, försvars- ministern var införstådd med de politiska konsekvenserna av en eventuell verkningseld. Det var emellertid militärbefälhavaren som beslutade, framhöll ÖB men militärbefälhavaren behövde inte till sina underlydande ge någon form utav begränsningar om det möjligen var så att han tidigare hade uppfattat situationen på detta sätt. Militärbefälhavaren menade, enligt general dagboksanteckning, att det är en flytande gräns mellan varnings- och verkningseld. Militärbefälhavaren hade emellertid givit anvisningar att varningselden skulle läggas närmare än vad man tidigare hade gjort. Detta svar fick ÖB att upprepa hur IKFN moment 66 skulle tillämpas; varningseld avges först men reagerar inte ubåten på varningselden tillgrips verkanseld. meddelade militärbefälhavaren att han givit Chefen för örlogsbas order att tillämpa IKFN moment 66 (se avsnitt 8.1) i hela dess utsträckning. Militärbefälhavaren orienterade ÖB om att varning givits med tre sjunkbomber mot vad som senare visade sig vara ett vrak av ubåtstorlek. ÖB orienterade försvarsministern därefter.8 avgick från , och gick radio- och radartyst nordvart över Mysingen. Två sonarutrustade helikoptrar fick en kontakt klassi- ficerad ubåt ostsydost om . En vapenutrustad lätt helikopter kunde ledas in till insats. Två sjunkbomber fälldes nordväst om ubåten. beordrades att gå mot kontakten. Under förflyttningen mottogs örlogsbas- chefens order att IKFN:Sjö moment 66 skulle tillämpas utan inskränkning. Helikoptrarna höll ekokontakten och ytterligare två sjunk- bomber fälldes sydost om . anlände jagaren till området och kunde överta kontakten från den kvarvarande helikoptern. avlossade en antiubåtsgranat, som riktades strax väster om ubåten. Kontakten förlorades därefter. En tung helikopter, som just anlände till området, observerade ett föremål i vattnet och fick direkt kontakt med ubåten. Ubåten girade och gömde sig i kölvatten där kontakten förlorades.9 Under resten av dagen och bedrevs en intensiv ubåtsjakt i området mellan Hävringe och Almagrundet. Kontakt med en möjlig ubåt erhölls av innanför territorialgränsen sydsydost om . En sjunkbomb fälldes som varning. Order gavs att sammansätta en visiteringsgrupp som skulle kunna borda en ubåt, som påträffats i eller tvingats inta ytläge, för att utröna ubåtens nationalitet.10 Några ytterligare ubåtskontakter erhölls inte . ÖB beslutade torsdagen den 2 okto- ber att ubåtsjaktoperationen skulle pågå preliminärt till . Några ytterligare ubåtskontakter erhölls dock inte och ÖB beordrade att operationen skulle avslutas.11 Överbefälhavaren beordrade chefen för marinen att genomföra en snabbanalys med anledning av den främmande ubåtsverksamheten i Huvudskärsområdet. Chefen för marinen tillsatte en arbetsgrupp om fem officerare, som började sitt arbete samma dags eftermiddag. Arbetet redovisades den 3 oktober.12 De slutsatser som denna grupp embryot till vad som senare blev marinens analysgrupp drog var följande: Ett antal faktorer pekade på att två ubåtar uppträtt i området. En av dessa hade varit en ubåt med ett konventionellt ubåts- uppträdande. Den ubåt som siktades av Ajax var av typ Whiskey, som passar in på ett sådant uppträdande. Men det hade också uppträtt en ubåt vars uppträdande i hög grad präg- lats av avancerade manövrer i hög fart. Den teckning av den observerade ubåtsmasten, som ritades från en helikopter , visar likhet med mast som finns på ubåtstyperna 9Se bl.a. , s. ; och , s. 75. 12Försvarsstaben, Analysgruppens rapport, . Alfa och Whiskey Long Bin (mast med näsa). Av dessa var Alfa en modern, relativt liten atomdriven ubåt med goda manöveregenskaper.13 Ubåtarna hade uppträtt på ett taktiskt avancerat sätt; man försökte undvika att ge dopplereffekt genom att cirkla runt helikoptern, hålla sig stillaliggande svävande, uppsöka skyd- dande vattenskikt. Ubåten(arna) kunde ha utnyttjat motmedel som skenmål. Örlogsbasens och helikopterdivisionens erfarenheter, som redo- visades senare, var mer detaljerade: Den helikopter som hade kontakten var utrustad med den då modernaste helikoptersonaren. Den ubåt man hade kontakt med var liten och snabb och med förmåga att ge noll-doppler, liksom god förmåga att snabbt uppsöka skyddande vattenskikt. Vid upptäckt girade ubåten emot heli- koptern och cirklade i hög fart två varv runt denna. Eventuellt hade ubåten förmåga att lösgöra skenmål. Man ansåg från helikopterdivisionens sida att upptäckt ubåt tog sig över den tidigare territorialgränsen, men inte längre. Där hände det att den visade periskopet. Ubåt som passade in på denna beskrivning var enligt örlogs- baschefen typerna Alfa (sovjetisk) och 206 (västtysk).14 Sedan analysgruppen redovisat sin uppfattning ansåg Försvars- staben att typerna Alfa och 206 kunde avfärdas. Att Alfa avfärdades kan bero på att Försvarsstaben visste att det ej fanns någon ubåt typ Alfa i . Utredningen har inte funnit någon förklaring till varför 206 avfärdades. Analysgruppen nämnde också några tänkbara syften med den främmande ubåtsoperationen, bl.a.: 13Sovjetiska ubåtar av typen , har en längd av med ett tonnage på och var vid tiden för Utö-incidenten tämligen ålderstigna fartyg som sedd från fören och aktern hade ett synnerligen karaktäristiskt torn med klumpig utformning. Från sidan var den dock svår att skilja från en ubåt av Alfa-klass. Den senare ubåtstypen var sovjetmarinens mest slagkraftiga attackubåt och ansedd som världens snabbaste med en toppfart under vatten på . Alfa-ubåten, som var atomdriven, och vägde , hade ett unikt skrov av lätt, antimagnetiskt titan, vilken var en av orsakerna till den höga prestandan. Se , ubåtar, s. 33 och 14Den västtyska ubåten av typ 206, var dieseldriven, , tung och kunde uppnå en toppfart av under vatten. fanns 18 stycken i bruk och typ 206 var och in den dominerande ubåtsmodellen i den västtyska marinen. navigering nära skärgård och studium av flottans utloppsleder, prov av vår förmåga och vår övervakning av territoriet, studium av vår ubåtsjakttaktik, spaning mot vår verksamhet. De två förstnämnda och den sista bedömdes troliga. Enligt pågick viss känslig försöksverksamhet i området. Denna avbröts efter den första kontakten.15 den 18 , , fälldes sammantaget 5 knallskott, 14 sjunkbomber och sköts en stridsladdad antiubåts- raket. Frågan om ubåtens (ubåtarnas) uppgift och nationalitet I en dagboksanteckning konstaterade general att ett syfte med kränkningen kunde ha varit att följa viss känslig militär försöksverksamhet i området. Ett annat skäl kunde ha varit att den främmande ubåten hade till uppgift att testa hur en ny typ av skenmål fungerade. Överbefälhavaren konstaterade att det inte gick att fastställa den kränkande ubåtens nationalitet. Flera indikationer pekade emeller- tid enligt ÖB mot att det varit en, eller möjligen flera, ubåtar från . Ubåten, som optiskt hade siktats den 18 sep- tember hade varit av typ Whiskey. hade rapporterat en mycket kraftig ökning av signaltrafiken till ubåtar från chefen för sovjetiska Östersjömarinen och ett antal ubåts- bärgningsfartyg hade observerats i området.16 Enligt utredarens uppfattning hade detta dock en annan förklaring, jämför den ovan beskrivna Warszawa-paktsövningen. Ljungs uppgifter om flera indikationer måste därför modifieras. Se också nedan under utredarens bedömning. uttryckte i en dagboksanteckning , den dag då Utö-incidenten avslutades, viss irritation över att det i massmedia hävdats att ubåten skulle delvis vara en bluff för att förbättra utgångsläget inför förhandlingarna om framför allt marinens budget, något som han indignerat tillbakavisade. Utö-incidenten var inledningsvis förstasidesstoff i media. Tidningar och etermedia t.o.m. hyrde helikoptrar för att flyga ut och fotografera i operationen deltagande enheter till sjöss. Tonen i rapporteringen var inledningsvis positiv. Vartefter tiden gick utan att man lyckades tvinga upp en ubåt till ytan övergick journa- listerna emellertid till att bli allt mera ironiska, och t.o.m. för- löjligade de i ubåtsjakten inblandade. insinuerade också, som ÖB skrev i sin dagbok, att marinen jagade en budget- ubåt.17 I samband med Utö-incidenten etablerades improviserat en arbets- grupp för analys av ubåtsverksamheten till stöd för ubåtsjakten. Detta provisorium ansågs så framgångsrikt att det blev grunden för den fortsatta bearbetningen och analysen av indikationer av kränk- ningar. Som senare i detta betänkande kommer att beskrivas, blir analysverksamheten helt central för marinens operationer och ut- värderingen i samband med undervattenskränkningar. Tillkomsten och utvecklingen av detta viktiga instrument för ubåtsjakten redovisas likaså längre fram i betänkandet (se avsnitt 8.3). För en mer detaljerad redovisning av Försvarsmaktens analyskapacitet, se avsnitt 8.3. Tillämpning av IKFN vid Utö-incidenten IKFN 1967 moment 18, första stycket är klart och koncist18. Det stadgar att främmande ubåt som i undervattensläge påträffas inom 18Instruktion för krigsmakten vid hävdandet av rikets oberoende under allmänt freds- tillstånd samt under krig mellan främmande makter varunder är neutralt, IKFN, årgång 1967. svenskt territorium avvisas från territoriet. Om det är nödvändigt tillgripes vapenmakt. Överbefälhavarens tillämpningsföreskrifter i IKFN (mo- ment 66) är också tydliga. a)Ubåten varnas. b)Kvarblir ubåten efter varning i undervattensläge utan att genom manöver tydligt visa, att den ämnar lämna svenskt territorium, tillgrips verkningseld. c)Verkningselden skall om möjligt avpassas så, att ubåten tvingas inta övervattensläge. När nationaliteten fastställts, avvisas den från svenskt territorium. Dess utlöpande övervakas. Mot denna bakgrund förefaller militärbefälhavarens tidigare redo- visade beordrade inskränkning av regeringens och ÖB:s tydliga anvisningar något märklig. Överbefälhavaren tvingades, som det framgår av general dagboksanteckningar, att peka med hela handen, för att få militärbefälhavaren att tillämpa de gällande bestämmelserna.19 Man bör också observera att ÖB – av tillgängliga dokument att döma – aldrig övervägde att utnyttja den möjlighet, som andra stycket av IKFN moment 18 ger, nämligen vapenmakt utan före- gående varning. Detta blev ju under senare incidenter snarare regel än undantag. Under uppehållet vid gavs order att en visiteringsgrupp ur besättningen på skulle förberedas för insats mot en ubåt som tvingats inta övervattensläge. Såväl ytattackflottiljchefen som fartygschefen ställde sig frågande till denna order av två skäl. Den ena var de praktiska möjligheterna att med bibehållen säkerhet för egen personal kunna lösa uppgiften. Att preja och visitera en främmande ubåt, som genom svenska vapeninsatser tvingats inta ytläge, och vars chef följaktligen kunde befaras vara allt annat än samarbetsvillig, snarare fientligt hotfull, kräver utomordentligt välutbildade besättningsmän med specialutrustning. Då ubåten antogs vara sovjetisk krävdes också rysktalande personal. Hur denna grupp skulle kunna sättas över till en ubåt fritt till sjöss var ett annat problem. besättning var dessutom tunn och i vissa avseenden oövad. Lämpliga vapen för att kunna understödja en bordning saknades. Den andra aspekten var den folkrättsliga. Ett örlogsfartyg till sjöss – liksom i hamn – har immunitet och det krävs tillstånd av fartygets chef innan embarkering kan äga rum. Ett örlogsfartyg kan prejas varmed enligt IKFN förstås att det uppfordras signalledes att stoppa. Däremot kan ett örlogsfartyg inte visiteras, något som entydigt framgår av IKFN. Den taktiske ledaren framförde dessa allvarliga erinringar till örlogsbaschefen. igångsattes självfallet de beordrade förberedelserna ombord med att ta ut och öva en visiteringsgrupp. Efter godkännande av Försvarsdepartementet och ÖB beordrade militärbefälhavaren i Östra militärområdet att IKFN moment 38 och 71, vilka båda avser prejning och visitering av handelsfartyg, skulle tillämpas. Av general dagboksanteckningar den 29 och 30 septem- ber framgår anledningen till att ÖB ansåg det vara nödvändigt att kunna borda en ubåt. En person hade ringt till chefen för svarsstaben – och troligtvis också till tidningen – och sagt sig ha fått information från att den sovjetiska ubåtsledningen mottagit ett signalmeddelande från en sovjetisk ubåt, som på svenskt territorium fått maskinskada. Försvarsstaben bedömde inte uppgiften som särskilt sannolik, men förberedelser beordrades ändå för att kunna möta en situation, då en ubåt kom upp till ytan, men icke var beredd att utan vidare identifiera sig.20 När general med försvarsministern diskuterade den pågående incidenten, framhöll han att folkrättsligt var det fortfarande vår skyldighet att se till att den gav sig ut från svenskt territorialvatten, inte att försöka sätta sig i besittning på något sätt av ubåten eller att fortsätta att bekämpa den. uttryckte han i sin dagbok sin irritation över den politiska inblandningen i de här frågorna (för- svarsministerns uttalande att jagaren årsöversyn borde avbrytas). Jag tror inte att försvarsministern har tänkt igenom följderna av en upptäckt av en sovjetisk ubåt som framgångsrikt skulle ha bekämpats på svenskt territorialvatten.21 Dessa tankar uttryckta i dagboken strider i viss mån mot den order om förberedelser för bordning av en ubåt, som efter För- svarsdepartementets och ÖB:s godkännande utgavs av militärbefälhavaren. Utö-incidenten är viktig av flera skäl. Den tycktes innebära in- ledningen till ett nytt mönster i ett kränkande ubåtsuppträdande genom att ubåten vid upptäckt inte lämnade svenskt territorialvatten utan med hjälp av undanmanövrer fortsatte kränk- ningen. Vidare föranledde incidenten Försvarsmakten att i denna situation möta intrånget med en skarpare tillämpning av reglerna för vapeninsatser. En effekt på blev en satsning på ökade resurser för ubåtjaktverksamhet. Incidenten klargjorde också behovet av en tydlig rollfördelning mellan politiska beslutsfattare och militärledning. Vidare kan noteras att den allmänna uppfattningen i nationalitetsfrågan var på god väg att formas, men att föreställningarna om verkligheten ännu inte hade fått det ramverk som skulle komma. Den militära hanteringen av Utö-incidenten präglades inled- ningsvis av ett visst mått av återhållsamhet. I den mån syftet med operationen var att utåt och inåt manifestera svensk vilja och för- måga att hävda territoriet, kan sägas att man lyckades i det första ledet, men inte helt i det andra. Man lyckades med att upprepade gånger lokalisera främmande ubåt, men inte med att avvisa den. I vad mån mer direkta vapeninsatser skulle ha ökat möjligheterna härtill går givetvis inte att avgöra i efterhand, men det är inte orim- ligt att anta att sådana i vart fall inte skulle ha minskat sanno- likheten för att en ubåt skulle låtit sig avvisas. Å andra sidan hade en mer aggressiv insats kunnat skapa svårbemästrade situationer, bl.a. prejning och visitering av främmande ubåtar, för vilka för- banden inte var rustade eller övade. Den återhållsamma linjen stred inte i och för sig mot gällande regler enligt IKFN. Denna linje var också inledningsvis i enlighet med ÖB:s inställning. under händelseutvecklingen under- strök ÖB för militärbefälhavaren i Östra militärområdet att innebar att varningseld först skulle avges, men om detta inte hjälper så skulle verkanseld utlösas. ÖB tycktes sålunda inta en betydligt mer insatsbenägen hållning i frågan än militärbefälhavaren, och intrycket skapades att det var ÖB som drev på mot en hårdare linje. Det är intressant att notera att regeringen genom försvars- minister och statssekreteraren i Försvars- departementet utövade ett visst tryck på ÖB och efterlyste ett mer aktivt uppträdande. Regeringen gick offentligt ut med uttalanden i riktning mot att man avsåg beordra marinen att sänka inkräktarna.