sou · GPB393 · 2002-01-01 00:00:00 — De be- gränsningar som gäller i övrigt enligt den lagen bör fortsätta att gälla, dvs. den misstänkte skall ha fyllt tjugoett år och skall antas komma att erkänna gärningen. I en mängd författningar finns begreppet förundersökning infört. En del av dessa reglerar förundersökning på sådant sätt att följd- ändringar måste göras med hänsyn till vårt förslag om förenklad brottsutredning. Det handlar om ett flertal situationer där utred- ningar enligt 23 kap. 22 § RB måste omfattas av samma reglering som förundersökningar. Vi hänvisar i den delen till författningsför- slagen och författningskommentaren. I andra författningar behövs inga ändringar. Det gäller t.ex. när begreppet förundersökning används som hänvisning till brottsut- redningsförfarandet i ett annat land och när den aktuella typen av brott inte kommer att omfattas av tillämpningsområdet för 23 kap. 22 § RB. Det sistnämnda kan bero på att brottet inte har den ka- raktären att utredningen kan eller bör ske inom ramen för förenk- lad brottsutredning eller att förundersökningsförfarandet av andra skäl bör tillämpas. Sådana stadganden begränsar på ett naturligt sätt tillämpningsområdet för förenklad brottsutredning. Det kan också nämnas att i vissa andra författningar är skrivningarna redan sådana att bestämmelserna kommer att omfatta även utredningar enligt 23 kap. 22 § RB. Inte heller i de fallen behövs därför några ändringar. Förslag: Vissa tvångsmedel skall vara tillåtna att använda inom ramen för förenklad brottsutredning. Grunderna för användning av de enskilda tvångsmedlen un- der en förenklad brottsutredning skall vara desamma som vid förundersökning. Dokumentationsskyldigheten och begränsningen av besluts- behörigheten rörande tvångsmedelsbeslut skall vara desamma vid de båda förfarandena. En begränsning i tillämpningen av det nuvarande förfarandet enligt 23 kap. 22 § RB är att det inte finns möjlighet att använda tvångs- medel enligt 24-28 kap. RB inom ramen för detta. I de bestämmel- serna regleras bl.a. beslag, husrannsakan och kroppsvisitation. JO tog senast upp frågan i ett beslut från , dnr 4614-1999 (se även JO:s beslut från , dnr 275-2000). Ärendet avsåg handläggningen hos polisen i ett ärende enligt 23 kap. 22 § RB som rörde brott mot lagen om förbud be- träffande knivar och andra farliga föremål. Den aktuella kniven hade tagits i beslag. JO hänvisade i sin bedömning bl.a. till 23 kap. 16 § RB. I den bestämmelsen anges att om användande av tvångs- medel under förundersökning gälle vad i 24-28 kap. stadgas. JO:s slutsats i ärendet var att straffprocessuella tvångsmedel enligt de kapitlen inte lagligen kan användas i utredningar som genomförs med tillämpning av 23 kap. 22 § RB. Om en straffprocessuell tvångsåtgärd enligt 24-28 kap. RB vidtas innebär det att en förun- dersökning skall anses inledd i och med åtgärden, om inte en sådan inletts tidigare. De brottsutredande myndigheterna har påtalat för oss, att be- gränsningen vad gäller användningen av tvångsmedel under en ut- redning enligt 23 kap. 22 § RB ofta leder till omotiverade effekti- vitetsförluster. Vi instämmer i den bedömningen och erinrar om en av utgångs- punkterna för vårt förslag om förenklad brottsutredning, nämligen att brott skall utredas inom ramen för det förfarande (en förunder- sökning eller en förenklad brottsutredning) som utredningen mo- tiverar. Med andra ord skall de brottsutredande myndigheterna inte alls i samma utsträckning som av formella skäl vara tvingade att använda förundersökningsförfarandet, om det alltså inte finns sakliga skäl för detta. Från polis- och åklagarhåll har det framförts att vissa tvångsme- del bör kunna bli tillämpliga även under en förenklad brottsutred- ning. Behovet av att kunna använda tvångsmedel under en förenklad brottsutredning kommer att öka med vårt förslag om ett utvidgat tillämpningsområde för ett sådant förenklat förfarande. För att detta skall bli så effektivt som möjligt är det vår bedömning att vis- sa tvångsmedel måste kunna användas inom ramen för en sådan utredning. Som vi har utformat förslaget kan vi inte se att det inne- bär rättssäkerhetsförluster för enskilda. Tvärtom innebär detta att de positiva effekter vi tidigare nämnt uppkommer i än högre grad. Det gäller bl.a. förkortade genomströmningstider och därigenom en i stort förbättrad rättssäkerhet. De straffprocessuella tvångsmedlen enligt 24-28 kap. RB innebär intrång i den enskildes rättssfär på områden som omfattas av skyd- det för den enskildes grundläggande fri- och rättigheter enligt 2 kap. regeringsformen och enligt den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande frihe- terna med tilläggsprotokoll. Vid all tvångsmedelsanvändning anses fyra allmänna principer gälla även utan uttryckligt författningsstöd. Dessa är legalitets-, ändamåls-, behovs- och proportionalitetsprin- ciperna. De som kanske är mest intressanta i detta sammanhang är de två sistnämnda. Proportionalitetsprincipen innebär att en tvångsåtgärd i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet skall stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden. Be- hovsprincipen innebär att en myndighet får använda tvångsmedel bara när det finns ett påtagligt behov och en mindre ingripande åt- gärd inte är tillräcklig. Principerna skall självfallet tillämpas även vid tvångsmedelsan- vändning i en förenklad brottsutredning. Det måste betonas att utgångspunkterna för vårt förslag i denna del innebär dels att grunderna för tvångsmedelsanvändning under en förenklad brottsutredning inte skall vara annorlunda än vid för- undersökning, dels att dokumentationsskyldigheten rörande tvångsmedelsbeslut och begränsningen av beslutsbehörigheten skall vara desamma vid de båda förfarandena. Det måste därför alltid framgå bl.a. vem som har fattat beslutet och grunden för detta. Det misstänkte skall alltså inte försättas i ett sämre läge bara för att tvångsåtgärden har vidtagits inom ramen för den förenklade utred- ningsformen. Förslag: Den enskilde skall ha samma skyldighet under en för- enklad brottsutredning som under förundersökning att följa med till förhör och stanna kvar för förhör. Under en förenklad brottsutredning skall det finnas samma möjlighet för polisen som under förundersökning att använda åtgärderna hämtning och medtagande till förhör. Under en förundersökning får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen (23 kap. 6 § RB). Den som skall höras skall kallas till förhöret, om det inte är olämpligt. Även i övrigt skall som huvudregel tiden och platsen för förhöret bestämmas så att det medför minsta olä- genhet för den som skall höras (5 § FuK). För att säkerställa att förhör kan hållas finns möjlighet att tillgripa vissa tvångsmedel. Hämtning och medtagande till förhör samt kvarstannande för för- hör utgör sådana tvångsmedel (se t.ex. JO 1982/83 s. 55 och JO 1992/93 s. 119). Den som har kallats till förhör under förundersökning och utan giltig orsak underlåter att inställa sig kan hämtas till förhöret (23 kap. 7 § första stycket RB). Med giltig orsak menas sådana omstän- digheter som kan utgöra laga förfall enligt 32 kap. 8 § RB, t.ex. sjukdom. En förutsättning för att hämtning skall kunna ske är att väglängden mellan den plats som har utsatts för förhöret och den plats där den som skall höras har sin bostad eller uppehöll sig när han mottog kallelsen inte är längre än femtio kilometer. Brottets svårighetsgrad har ingen betydelse. En kallelse till förhör på längre avstånd än att hämtning får ske förutsätter att den kallade infinner sig frivilligt. Vägsträckan är allt- så avgörande för om någon är skyldig att inställa sig till förhör och om en reaktion på uteblivande kan komma i fråga. Kallelse till för- hör på längre avstånd än femtio kilometer bör normalt inte före- komma. Om en kallelse ändå utfärdas i ett sådant fall, bör den som kallas upplysas om att han inte är skyldig att inställa sig till förhöret (Fitger, 2, s. 23:35). I vissa fall kan hämtning ske trots att den som skall höras inte har fått någon kallelse (23 kap. 7 § andra stycket RB). Det krävs att personen finns högst femtio kilometer från den plats där förhör skall hållas, att förundersökningen avser ett brott som kan ge fäng- else och att det skäligen kan befaras att den som skall höras inte skulle komma till förhöret eller skulle försvåra utredningen genom att t.ex. undanröja bevis. Hämtning av någon som inte är misstänkt för brott bör enligt 6 § FuK ske endast när skäl av särskild vikt föreligger. Det kan ex- empelvis vara att ett vittne måste inställa sig för konfrontation eller att det annars är särskilt bråttom. Hämtning kan bara ske om för- hör skall äga rum i anledning av ansvarsfrågan. Det är alltså inte tillåtet att hämta när förhöret behövs för utredning om enskilt an- språk eller för att få fram upplysningar om var en känd misstänkt person uppehåller sig. Förhörsledaren skall underställa undersök- ningsledaren frågan om hämtning men har i vissa fall själv rätt att fatta beslut (6 § FuK). Det har ifrågasatts om en polisman har rätt att besluta om hämtning i de fall när en förundersökning inte har hunnit inledas och polismannen själv inte har behörighet att inleda en sådan. Enligt Fitger (2, s. 23:39) talar mycket för att polismannen har en sådan behörighet. Vi har i vårt betänkande SOU 2001:59 lagt fram vissa förslag rörande den brottsutredande verksamheten. Det rör dels en möj- lighet att kalla personer som skall höras under en förundersökning vid äventyr av vite, dels att femtiokilometersgränsen vid hämtning till förhör utökas till ett och att hämtning skall få ske även vid längre avstånd om det är av synnerlig vikt för utred- ningen att förhöret äger rum. Skyldighet att medfölja och medtagande till förhör Den som befinner sig på en brottsplats är skyldig att enligt 23 kap. 8 § första stycket RB på tillsägelse av polisman följa med till förhör som hålls därefter. Om personen vägrar utan giltig or- sak, får polismannen ta med honom till förhöret. Det förutsätter att förhöret inte hålls på något längre avstånd från brottsplatsen och att personen inte har lämnat sina uppgifter redan på platsen. Den person det gäller måste först ges tillfälle att frivilligt följa med till förhör innan tvångsåtgärd tillgrips (Fitger, 2, s. 23:40). Bestämmelsen tar enbart sikte på området alldeles intill brottsplatsen (JO 1969 s. 91 och JO 1985/86 s. 112). Polisen måste komma till platsen i nära anslutning till att brottet har begåtts (prop. 1990/91:129 s. 12). I annat fall blir reglerna om hämtning till förhör enligt 23 kap. 7 § RB tillämpliga. JO har menat att den omständigheten att förflutit efter det att ett ofredande ägt rum medförde att bestämmelsen inte var tillämplig. JO har även ansett att personer som iakttogs tvärs över gatan räk- nat från en butik där inbrottsförsök gjorts omkring ti- digare inte kunde sägas ha varit på brottsplatsen (se Fitger, Rätte- gångsbalken 2, s. 23:40). Skyldigheten att medfölja och rätten att ta med någon till förhör gäller enligt 23 kap. 8 § andra stycket RB i vissa fall även om den lokala anknytningen till brottsplatsen inte är så stark. Inte heller behöver den tidsmässiga anknytningen till brottet vara lika stark. Det förutsätter att personen befinner sig inom ett område i anslut- ning till en plats där ett brott har förövats och att det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse för brottet eller att det är fråga om försök till sådant brott. Medtagande till förhör kan då ske inom hela kvarter och stadsdelar omkring en brottsplats och inom ännu större områden i glesbygd. Det tidsmässiga sam- bandet kan uppgå beroende på omständigheterna (NJA II 1991 s. 228 ff.). Medtagande till förhör kan ske även om förundersökning inte har hunnit inledas och innebär inte i sig att förundersökning skall anses inledd (23 kap. 8 § tredje stycket RB). Den som inte är anhållen eller häktad är inte skyldig att stanna kvar för förhör än . Den som kan misstänkas för brottet måste stanna i , om det är av synnerlig vikt att förhöret fortsätter (23 kap. 9 § första stycket RB). Tidsfristerna reglerar inte hur själva förhöret får pågå utan den totala tid personen kan hållas kvar. Tiden räknas från det att den som skall höras har anlänt till förhörslokalen. Regeln gäller även för det fall ett gripande har skett enligt 24 kap. 7 § RB. Tiden börjar i de fallen att räknas från det att anhållningsförhöret enligt 24 kap. 8 § RB inleds. Det är möjligt att strax före det att tolv tim- mar har gått genomföra ett s.k. skrivbordsgripande och därefter hålla kvar den misstänkte till dess att ett anhållningsbeslut har hunnit fattas. (Fitger, 2, s. 23:41 och 24:36 samt JO 1954 s. 209). Det är inte tillåtet att hålla kvar personen för yt- terligare förhör om tiden för kvarstannande har gått ut. Det går heller inte att kräva att personen inställer sig till nytt förhör tidiga- re än , om det inte finns synnerliga skäl (23 kap. 9 § tredje stycket RB). Kvarstannande för förhör kan aldrig användas som ersättning för en mer ingripande tvångsåtgärd, t.ex. gripande och anhållande. Den som är misstänkt för brott får han är skyldig att stanna kvar tas i förvar, alltså placeras i arrest eller på annat sätt låsas in om det är nödvändigt, t.ex. när det finns risk för att perso- nen avviker, stör ordningen eller försvårar utredningen genom att tala med andra (23 kap. 9 § fjärde stycket RB). Det är givet att 23 kap. 6 § RB även skall vara tillämplig under en förenklad brottsutredning. Förhör bör alltså få hållas med var och en som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utred- ningen. Som har framgått på flera ställen är den förenklade brottsutred- ningen huvudsakligen tänkt för fall där utredningen kan färdigstäl- las genom begränsade utredningsinsatser, helst på platsen för ett ingripande. Det kommer i de fallen mer sällan att bli aktuellt att, som under en förundersökning, kalla den som skall höras till förhör (jfr 5 § FuK). I stället kommer förhören i många fall att av i nära anslutning till brottet, polisens ingripande eller anmälnings- upptagningen. Kompletterande förhör kan dock behöva hållas där- efter. Det är helt nödvändigt att polisen under den förenklade brotts- utredningen har samma möjlighet som under förundersökning att tillgripa tvångsåtgärder enligt 23 kap. RB för att förhör skall kunna genomföras. Det saknas alltså skäl för att införa andra former av begränsningar i möjligheten att ordna förhör under den förenklade brottsutredningen än vad som gäller under förundersökningen. Detta gäller särskilt som en förenklad brottsutredning snabbt kan övergå i en förundersökning om förhållandena kräver detta. Sådana begränsningar är inte nödvändiga av rättssäkerhetsskäl utan skulle enbart hindra effektiviteten i brottsutredningsförfarandet. Det kan i sammanhanget nämnas att tvångsåtgärder säkerligen kommer att tillgripas i en mindre andel fall vid förenklade brottsutredningar än vid förundersökningar, att medtagande till förhör enligt dagens ordning får ske redan innan en förundersökning har hunnit inledas, dvs. under en primärutredning, och att mycket talar för att den ordningen gäller även beträffande hämtning till förhör (23 kap. 3 § tredje stycket, 7 § och 8 § tredje stycket RB). Vi föreslår därför att den som skall höras skall ha samma skyl- dighet under en förenklad brottsutredning som under förunder- sökning att följa med till förhör och stanna kvar för förhör (23 kap. 8 och 9 §§ RB). Den misstänkte kan enligt den sist angivna be- stämmelsen även tas i förvar i vissa fall han är skyldig att stanna kvar. Under en förenklad brottsutredning bör det dess- utom finnas samma möjlighet som under förundersökning att an- vända åtgärderna hämtning och medtagande till förhör (23 kap. 7 och 8 §§ RB). Förslag: Gripande skall kunna användas inom ramen för en för- enklad brottsutredning, om förutsättningarna enligt 23 kap. 22 § RB i övrigt är uppfyllda. I 24 kap. RB regleras frihetsberövande som straffprocessuellt tvångsmedel. Den som är på sannolika skäl eller i vissa fall skäligen misstänkt för brott får under de närmare förutsättningar som anges i 24 kap. 1-4 §§ häktas av rätten. Om det finns skäl att häkta den misstänkte, får åklagare enligt 24 kap. 6 § RB anhålla honom. Om det finns skäl att anhålla den misstänkte, får en polisman i brådskande fall gripa honom även utan föregående anhållningsbe- slut. Det framgår av 24 kap. 7 § första stycket RB. Andra stycket i den bestämmelsen reglerar det s.k. envarsgripandet. Var och en får gripa någon som har begått brott som kan ge fängelse när personen påträffas på bar gärning eller flyende fot. Ett envarsgripande enligt den bestämmelsen kan inte verkställas av polisman. Envarsgripan- det utgör inte myndighetsutövning och innebär inte i sig att förun- dersökning inleds innan personen har överlämnats till polisman. I 24 kap. 8 § RB finns bl.a. bestämmelser om det s.k. anhåll- ningsförhöret. Om anhållningsbeslutet har meddelats i den miss- tänktes frånvaro, skall han enligt första stycket förhöras av polis eller åklagare så snart beslutet har verkställts. Åklagaren skall också underrättas om frihetsberövandet. Efter förhöret skall åklagaren besluta om den misstänkte skall förbli anhållen. Av bestämmelsens andra stycke framgår att den som har gripits skall förhöras av polis eller åklagare. Har åkla- garen inte redan underrättats om frihetsberövandet skall det enligt samma bestämmelse skyndsamt anmälas till honom. Åklagare har därefter att besluta om den misstänkte skall anhållas eller om beslutet om gripande skall hävas. Beslutet måste fattas före utgången av den tid under vilken den misstänkte är skyldig att stanna kvar för förhör enligt 23 kap. 9 § RB, alltså (JO 1954 s. 209). Även polisen har i vissa fall rätt att häva ett beslut om gripande. Om detta finns bestämmelser i 24 kap. 8 § tredje stycket RB. Rät- ten för polis att häva beslut om gripande infördes i RB och motiverades av flera skäl, bl.a. att frihetsberövandet inte får för- dröjas på grund av administrativa åtgärder utan måste hävas så snart det inte längre behövs (se prop. 1996/97:175 s. 54 ff.). får häva ett beslut om gripande innan åklaga- ren har blivit underättad om gripandet om det är uppenbart att det inte finns skäl för ett fortsatt frihetsberövande. Beslutet får också hävas av den polisman som har fattat beslutet om gripande om det sker i omedelbar anslutning till själva gripandet. Hävande kan ske både i det fallet att gripandet var ogrundat från början och när det har framkommit omständigheter som gör att det senare bedöms som ogrundat. Rätten för polisen att häva ett gripande gäller även i det fallet att det redan har hållits en anhållningsförhör. Den äldre ordningen en- ligt vilken t.ex. ett vakthavande befäl kan rubricera om ett gripande till ett omhändertagande vid avrapporteringen anses gälla fortfa- rande (se Fitger, 2, s. 24:37). Den som grips eller anhålls skall enligt 24 kap. 9 § RB få besked om det brott som han är misstänkt för och grunden för frihetsbe- rövandet. En gripen skall vidare i normala fall tas i förvar, dvs. han skall placeras i arrest eller på annat sätt låsas in (24 kap. 22 § RB). Gripandet skall enligt 27 § polislagen dokumenteras (se även FAP 100-2). Om det inte längre finns skäl för ett anhållningsbeslut, skall åklagaren enligt 24 kap. 10 § RB häva detta. I annat fall skall åklagaren göra en framställning hos rätten om häktning av den anhållne (24 kap. 11 § RB). För en sådan fram- ställning finns särskilda tidsfrister stadgade. Vårt förslag om förenklad brottsutredning innebär bl.a. att utred- ningar om brott där gärningen är erkänd och brott med upp till fängelse i straffskalan kan handläggas i den ordningen, allt un- der förutsättning att brottet är enkelt att utreda. Det innebär bl.a. att i sig häktningsgrundande brott får utredas i det förfarandet. Därmed kommer den ordningen även att omfatta brott som polis- man kan gripa en misstänkt för, om förutsättningarna för detta är uppfyllda i övrigt. Att en misstänkt person grips innebär inte med automatik att utredningen till sin karaktär inte passar för förenklad brottsutred- ning. Trots tvångsåtgärden kan det vara så att det är fråga om ett vardagsbrott som är enkelt att utreda och där utgången är tämligen given. De faktiska omständigheterna kan vara lättutredda och skuldfrågan juridiskt enkel. Med andra ord kan förutsättningarna för att genomföra en förenklad brottsutredning vara uppfyllda även om ett gripande har skett. Vi menar att gripande skall kunna användas inom ramen för en förenklad brottsutredning, om förutsättningarna för att få använda den utredningsformen är uppfyllda enligt 23 kap. 22 § RB. Om gri- pandet ersätts med ett anhållningsbeslut bör brottet därefter inte längre få utredas i förenklad form. Om gripandet däremot hävs av åklagaren, polismyndigheten eller polismannen bör det finnas möj- lighet att även fortsättningsvis utreda en kvarstående brottsmiss- tanke i det förenklade förfarandet. Om anhållningsbeslutet hävs av rätten eller åklagaren bör det finnas möjlighet att besluta att förun- dersökningen skall övergå i en förenklad brottsutredning, om för- utsättningarna är uppfyllda enligt 23 kap. 22 § RB. Förslag: Det skall vara tillåtet att använda beslag inom ramen för en förenklad brottsutredning, om förutsättningarna enligt 23 kap. 22 § RB i övrigt är uppfyllda. Polisman som verkställer beslag och förelägger förverkande av den beslagtagna egendomen i föreläggande av ordningsbot skall anmäla beslaget i efterhand hos polismyndigheten. Bestämmelserna om beslag finns i 27 kap. RB. För att beslag skall få ske måste något av följande fall föreligga. Föremålet skall skäli- gen kunna antas ha betydelse för utredning om brott, vara någon avhänt genom brott eller vara förverkat på grund av brott (27 kap. 1 § RB). Beslag får användas oberoende av brottets beskaffenhet. Att fö- remålet ägs eller innehas av annan än den misstänkte hindrar inte ett beslag. Beslag förutsätter inte att någon kan misstänkas för brottet. I 27 kap. 2 och 3 §§ RB finns särskilda regler om beslag av skriftliga handlingar. En polisman får enligt 27 kap. 4 § RB ta sådana föremål i beslag som han påträffar då han med laga rätt utför en annan tvångsåtgärd, som gripande, husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesikt- ning. I andra fall får föremål inte tas i beslag utan föregående beslut av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. Är det fara i dröjsmål får dock åtgärden vidtas av en polisman även utan sådant beslut, om det inte är frågan om vissa skriftliga försändelser. När polismannen har verkställt ett beslag utan föregående beslut av undersökningsledaren eller åklagaren, skall han skyndsamt an- mäla detta till någon av dessa, som skall pröva om be- slaget skall bestå (27 kap. 4 § tredje stycket RB). Även rätten får förordna om beslag på föremål som antingen uppvisas vid rätten eller annars är tillgängligt för beslag (27 kap. 5 § första stycket RB). Om ett beslag har verkställts utan rättens förordnande kan enligt 27 kap. 6 § RB den som drabbats av beslaget begära rättens pröv- ning av beslutet. Ett beslag hävs av rätten eller, när beslaget inte har meddelats el- ler fastställts av rätten, av undersökningsledaren eller åklagaren (27 kap. 8 § tredje stycket RB). Ett beslut om beslag torde anses innebära en rätt att även under- söka föremålet. Om undersökningen emellertid omfattar utrym- men som det i normala fall krävs ett beslut om husrannsakan för att man skall få tillgång till att undersöka, måste beslagsbeslutet kom- pletteras med ett beslut om husrannsakan. Om exempelvis en bil tas i beslag, krävs det ett beslut om husrannsakan för att bilens in- nanmäte skall få undersökas (SOU 1995:47 s. 351). Enligt 27 kap. 13 § RB skall det föras protokoll över ett beslag. Protokollet behöver inte föras särskilt utan det är tillräckligt att anteckningar angående beslaget görs i förundersökningsprotokollet eller i ett protokoll över husrannsakan.