sou · GPB39 · 2002-01-01 00:00:00 — villig Jämställdhetsmärkning kan komma att tjäna som hjälpmedel för att just bryta förköningen av vardagen. 36 Begrepp av central betydelse för jämställdhetsmärkning För att kunna fullfölja uppdraget att undersöka möjligheterna till och formerna för frivillig Jämställdhetsmärkning ser Utredningen det som nödvändigt att inledningsvis belysa de rättsliga ramar som omgärdar den fria marknaden: arenan för jämställdhetsmärkningen. Om de rättsliga ramarna är klarlagda blir det också möjligt att över- blicka det fält där jämställdhetsmärkningen är tänkt att tillämpas. Genom att belysa reglerna blir det därutöver även möjligt att kon- statera om det till exempel föreligger hinder för att införa jämställd- hetsmärkning. Därmed kan eventuella hinder och begränsningar förekommas innan huvudfrågan om jämställdhetsmärkning belyses. Jämställdhetslagen (1991:433) är den lag som särskilt berör frågor om jämställdhet ur ett rättsligt perspektiv och den har därför kom- mit att stå som förebild för Utredningens uppdrag att komma med förslag till frivillig Jämställdhetsmärkning. Jämställdhetslagen be- handlas i kapitel 5, lagen (1992:1592) om offentlig upphandling be- skrivs i kapitel 6, lagen (1994:615) om otillbörligt upphandlingsbete- ende gås igenom i kapitel 7 och marknadsföringslagen (1995:450) behandlas avslutningsvis i kapitel 8. Aktuella EG-direktiv och övriga rättsakter inom EU samt internationella åtaganden be- handlas primärt i samband med att av de svenska lagarna behandlas. Genomgången av de aktuella lagarna är disponerad så att först sker en kort presentation av den aktuella lagen och aktuella rättsak- ter inom EG-rätten. Därefter följer en närmare beskrivning av de regler som är av särskilt intresse när det gäller jämställdhetsmärk- ning, varvid vi förklarar hur vi menar att jämställdhetsmärkning för- håller sig till det beskrivna rättsområdet. Varje kapitel avslutas med en sammanfattning av huruvida aktuella regler kan tjäna som medel eller utgör hinder för ett eventuellt införande av frivillig jämställd- hetsmärkning. Innan vi går igenom de nu aktuella lagarna menar vi emellertid att det finns skäl att göra en kort beskrivning av rättskällorna på området. På så sätt blir det också möjligt att nå en förståelse för hur de svenska reglerna förhåller sig till reglerna i . Det är inte helt ovanligt att regler av olika slag står, om inte i direkt konflikt, så åtminstone till en viss del i strid med varandra. Då upp- står s.k. regelkonflikter, varvid behovet av ett system för tolkning av reglerna aktualiseras. Men det räcker inte med att endast kunna tol- ka innehållet i reglerna, utan det är också nödvändigt att kunna för- stå hur reglerna förhåller sig till varandra; vilken regel som har före- träde framför vilken. Därutöver blir det också viktigt att förstå var- för vissa regler har högre rang än andra. Med en sådan kunskap blir det inte endast möjligt att förklara att en regel har företräde framför en annan, utan det blir även möjligt att använda den kunskapen för att förklara och förstå varför en viss regel eventuellt måste ändras till förmån för en annan regel eller kanske rent av en hel rättsord- ning. Kunskap i det här avseendet leder även till större säkerhet och bättre möjligheter att hantera såväl nya regler som hela rättsord- ningar. trädde det s.k. (European Eco- nomic Area) i kraft i . Avtalet innebar i princip att införlivade de rättsakter som var antagna av EG (Europeiska Ge- menskapen) fram till och med den 31 juli 1991.25 Flertalet regler som antagits därefter kom emellertid ändå att införlivas i det svens- ka rättssystemet i enlighet med anvisningar (artikel 102 ). Tillnärmningen till EG-rätten inleddes emellertid , genom kommittédirektiven 1988:43, Kommittédirektiv till kommittéer och särskilda utredare angående beaktande av EG-aspekter i utredningsverksamheten. Där skrivs det bland annat: Det är ett viktigt led i strävandena mot ett ökat samarbete med EG att i görligaste mån försöker avveckla tekniska handelshinder genom en harmoni- sering av lagar och andra författningar Utskottet utgår ifrån att regeringen i sitt fortsatta harmoniseringsarbete, och där så bedöms vara av betydelse, re- dovisar huruvida förslag till lagar och regler överensstämmer med lagar och regler inom EG. inträde i den Europeiska unionen (EU) brukar beskrivas som en bekräftelse på ett långt arbete med att un- danröja rättsliga hinder för inträdet i unionen. Trots detta råder det 25 Framställningen i det här avsnittet grundar sig huvudsakligen på och , EG/EU arbetsrätt och arbetsmarknad, , (1994 och supplement 1/1996) samt , EU och arbetsrätten, , (1995) fortfarande viss osäkerhet om hur de rättsliga reglerna i och EU förhåller sig till varandra. Enligt lagen (1994:1500) med anled- ning av anslutning till Europeiska unionen gäller emellertid här i landet med den verkan som följer av de grundläggande fördragen. 4.2Den svenska juridiska metoden Osäkerheten inför hur EG-rätten förhåller sig till den svenska rätten skulle delvis kunna förklaras med det svenska rättssystemets långa tradition att tolka rätten med hjälp av den svenska juridiska metoden. Den bygger på en normhierarki i vilken de svenska grundlagarna är placerade i toppen. De följs av vanliga lagar och förordningar i nu nämnd ordning. Innehållet i och innebörden av rättsreglerna tolkas genom studier av förarbeten såsom propositioner och statliga of- fentliga utredningar. Mot bakgrund av att propositionen är det un- derlag som har att ta ställning till inför att en lag antas, är det också den som har företräde vid tolkning av rätten med hjälp av förarbetena. Innehållet i de statliga utredningarna är emellertid ock- så vägledande vid tolkningen. Utredningsarbetet tar vanligtvis än propositionsarbetet. Det skulle kunna förklaras med att det är under den tiden som frågorna ska utredas och beredas grundligt inför behandlingen inom departement och riksdag. Det händer inte allt för sällan att förslag från utredningar kritiseras starkt under remiss- behandlingen, vilket leder till att de mest kritiserade frågorna stryks i det slutgiltiga förslaget – propositionen. Innebörden av de svenska rättsreglerna tolkas även med hjälp av studier av domar, s.k. rättspraxis. Det är i huvudsak avgöranden från sista instans som tillmäts betydelse vid tolkning av rätten, men det är även möjligt att söka vägledning i avgöranden från överrätterna. Dessa avgöranden är emellertid inte prejudicerande. Underrätters avgöranden brukar sägas kunna ge en vink om hur en domstol kan tänkas avgöra en viss juridisk fråga. 4.3Den europeiska juridiska metoden Den nu beskrivna tolkningsordningen gäller i princip allt då det svenska utredningsväsendet utvecklades. När trädde i kraft förändrades denna ordning emellertid på så sätt att EG-rätten placerades ovanför hela det svenska rättssys- Till skillnad från vad som gäller vid tillkomsten av rättsakter- na inom finns det inte något offentligt utredningsarbete in- om EU. Därmed är det inte heller möjligt att tolka EG-rätten med hjälp av några förarbeten. I stället blir det fråga om att tolka rättsakterna utifrån den dignitet de har och med hjälp av EG- domstolens tillämpning och tolkning av rättsakterna. I syfte att undvika missförstånd vill vi emellertid redan här klar- göra vissa centrala begrepp inom EG-rätten. De centrala begreppen är: Amsterdamfördraget (avsnitt 4.3.2) Beslut avsnitt (4.3.2) De fyra friheterna (avsnitt 4.3.1) Den inre marknaden (avsnitt 4.3.1) Direkt effekt (avsnitt 4.3.4) Direktiv (avsnitt 4.3.2) (avsnitt 4.3.3) EG-rätt (avsnitt 4.3.2) Enhetsakten (avsnitt 4.3.1) European Economic Community (EEC, avsnitt 4.3.1) (EFTA, avsnitt 4.3.1) Europeiska gemenskapen (EG, avsnitt 4.3.1) Europeiska unionen (EU, avsnitt 4.3.1) Förordningar (avsnitt 4.3.2) Horisontell och vertikal effekt (avsnitt 4.3.4) (avsnitt 4.3.2) Primärrätt (avsnitt 4.3.2) Proportionalitetsprincipen (avsnitt 4.3.5) Rekommendationer och yttranden (avsnitt 4.3.2) Revisionsrätten (avsnitt 4.3.3) (avsnitt 4.3.1 – 2) Rådet (avsnitt 4.3.3) Sekundär EG-rätt (avsnitt 4.3.2) Solidaritetsprincipen (avsnitt 4.3.6) Subsidiaritetsprincipen (avsnitt 4.3.5) Liksom i fråga om de centrala begreppen på jämställdhetsområdet har vi valt att lista de EG-rättsliga begreppen i bokstavsordning, även om vi belyser dem i den kontext där de förekommer. 4.3.1Bakgrunden till den nuvarande europeiska rättsliga situationen För att öka förståelsen för innebörden av förhållandena mellan Eu- ropeiska gemenskapen (EG), Europeiska unionen (EU) och Maastrichtför- draget gör vi här en kort beskrivning av den rättsliga situationen i . Den historiska förklaringen till den nuvarande situationen sträcker sig tillbaka till efterkrigstiden, då det fanns farhågor om än- nu ett världskrig. I syfte att förhindra detta bildades OEEC () för att handha och förvalta det amerikanska ekonomiska återuppbyggnadspro- grammet i , den s.k. Marshallplanen. Redan då inleddes dis- kussionerna om ett enat , vilket resulterade i bildande . (1951) bildades Europeiska kol och stålgemenskapen (EKSG) mellan , , Luxem- burg, , och . bildade dessa länder Europeiska ekonomiska gemenskapen, EEG (EEC, European Economic Community), i vilket både ekonomiska och sociala mål kom till uttryck. bildades Europeiska atomenergigemenskapen (Euratom). bildades () i vilken ursprungligen , , , , , och ingick. lämnade både och EFTA till förmån för ett medlemskap i samma orsak lämnade även EFTA (). (1981) hade trätt in i EG. som trädde in i EG (1986) antogs den s.k. Enhetsakten (Single European Act). Enhetsakten, som trädde i kraft , fastställde EG:s inre marknad till ett område utan gränser för handel av varor, tjänster, kapital och personer. lämnade även , och EFTA för att träda in i Europeiska unionen (EU). I unionen ingår de 15 länderna: , , , , , , , , , , , , , och . Ett flertal länder har också sökt medlemskap i . Europeiska gemenskapens verksamhetsområde var inledningsvis grundat på det gemenskapsrättsliga regelverket, . Den bakomliggande tanken med en europeisk gemenskap var att det skulle skapas en organisation i vilken medlemmarna skulle vara så nära förbundna med varandra att det skulle vara omöjligt att inleda ett nytt krig. Den ekonomiska samarbetsgemenskapen grundar sig på de fyra friheterna: fri rörlighet över gränserna för varor, tjänster, kapital och personer. (EEG-fördraget) är att betrakta som och därmed också den grundläggande rättskällan – den utgör organisa- tionens primärrätt, vars främsta uppgift är att: upprätta en gemensam marknad och en ekonomisk och monetär union och genom att fullfölja den gemensamma politik eller verksamhet som avses i ar- tiklarna främja en harmonisk, väl avvägd och hållbar utveckling av närings- livet inom gemenskapen som helhet, en hög nivå i fråga om sysselsättning och socialt skydd, jämställdhet mellan kvinnor och män, en hållbar och icke- inflatorisk tillväxt, en hög grad av konkurrenskraft och ekonomisk konver- gens, en hög nivå i fråga om miljöskydd och förbättring av miljöns kvalitet, en höjning av levnadsstandarden och livskvaliteten samt ekonomisk och social sammanhållning och solidaritet mellan medlemsstaterna. (Artikel 2) Genom reglerades allt från frågor om den inre mark- naden, jordbruk och fiske, handel- och regionalpolitik, forskning och utbildning till möjligheten att skapa en ekonomisk och monetär union. trädde det s.k. i kraft. Dess främsta syfte var att skapa en fastare sammanslutning mellan de europeiska folken, i vilken besluten skulle fattas nära medborgarna. Europeiska unionen brukar beskrivas bestå av de tre pelarna – Europeiska genmenskapen (pelare 1), den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (pelare 2) och inrikespolitiken (pelare 3). Det är mot bakgrund av detta som det också är konsekvent att å ena sidan tala om regelverket i termer av EG-rätt och å andra sidan om EU som en union inom vilken EG-rätten endast utgör en del. Redan vid tecknande hade medlemsstaterna beslutat att kalla till en regeringskonferens i syfte att möjliggöra en utvidgning av antalet medlemsländer inom unionen från 15 till 20 eller ännu fler. inleddes och av- slutades i . Syftet var att unionen och medborgar- na skulle närma sig varandra (att unionen ska bli mer relevant för medborgarna), att stärka unionens utrikespolitiska handlingsförmåga samt att reformera unionens institutioner, för att på så sätt förbereda den till- mynnade ut i det s.k. Amsterdamfördraget trädde i kraft och innebär i huvudsak förändringar i redan befintliga fördrag. Bland annat sågs flertalet av artiklarna över språkligt – med delvis förändrade ordaly- delser – som artiklarna i flyttades om och erhöll nya artikelnummer. Vid sidan av finns ytterligare rättsakter, vilka får utfärdas av antingen och rådet gemensamt, rå- det eller kommissionen (artikel 249, tidigare artikel 189). Dessa rättsakter utgör den s.k. sekundära EG-rätten. Förordningar – som har allmän giltighet. De är både direkt bindande och direkt tillämpliga i varje medlemsstat. Förordningarna gäller i alla med- lemsstater utan att den enskilda nationen behöver vidta några särskilda åtgär- der. Direktiv – som är bindande för varje medlemsstat det riktas mot, när det gäller skyldigheten att uppnå ett visst resultat. Det ligger emellertid på de nationella staterna att själva bestämma den form och det tillvägagångssätt som direktivet ska genomföras på. Detta innebär således att medlemsstaten själv får välja hur de nationella skyldigheter som framgår av respektive direktiv ska genomföras. Vanligtvis innehåller direktiven också regler om inom vilken tid som direktivet ska genomföras. Beslut – som är bindande i alla delar för den eller dem det riktas mot. Rekommendationer och yttranden – som inte är bindande. Rekommendationer ska just ses som ett råd om hur en viss fråga bör lösas. Yttranden är inte mer än ett ut- talande i ett särskilt avseende. För att fullfölja de uppgifter som har anförtrotts EG har det inrät- tats ett flertal institutioner. EG:s institutioner är: Artikel 7, (tidigare artikel 4) utgörs av företrädare för folken i de stater som ingår i gemenskapen. Företrädarna är proportionellt fördelade efter storleken på staterna. Antalet företrädare framgår av artikel 190, (tidigare artikel 138). Rådet har inrättats för att säker- ställa att målen i fördraget fullföljs på det sätt som framgår av för- draget. se till att medlemsstaternas allmänna ekonomiska politik samordnas, ha befogenhet att fatta beslut, i de rättsakter som Rådet antar ge kommissionen befogenhet att genomfö- ra de regler som Rådet beslutar. Rådet får uppställa närmare villkor för ut- övandet av denna befogenhet. Rådet kan också, i särskilda fall, förbehålla sig rätten att direkt utöva befogenheten att genomföra reglerna. som avses ovan måste stå i överensstämmelse med de principer och regler som Rådet i förväg har fastställt genom enhälligt beslut på förslag från kommissionen och efter det att har yttrat sig. (Artikel 202, [tidigare artikel 145]). Detta betyder således att Rådet är att betrakta som lagstiftare inom EG-rätten. Domstolen (den s.k. ) ska säkerställa att lag och rätt följs vid tolkning och tillämpning av detta fördrag (artikel 220, Romfördra- get [tidigare artikel 164]). Domstolen har rätt att meddela för- handsavgöranden angående: a)tolkningen av detta fördrag b)giltigheten och tolkningen av rättsakter som beslutas av gemenskapens in- stitutioner och ECB () c)tolkningen av stadgar för organ som upprättats genom rättsakter som be- slutats av Rådet, när stadgarna föreskriver detta. (Artikel 234, [tidigare artikel 177]). Domarna är bindande för dem de berör. De publiceras löpande i (). Revisionsrätten är inrättad för att revidera räkenskaperna inom unionen (artikel 246, [tidigare artikel 188 a]). Att en regel har direkt effekt innebär att den är bindande så snart den träder i kraft utan att det behövs några särskilda åtaganden för att införliva reglerna i den nationella rättsordningen. Regler som har direkt effekt är sådana att de är tillämpliga och kan åbe- ropas av såväl stater som enskilda medborgare inom unionen. Rom- fördraget och förordningarna har direkt effekt och är därmed ome- delbart tillämpliga. För att en regel i eller en förordning ska ha direkt effekt krävs det dock att regeln är ovillkorlig, klar och enty- dig. Regler som har direkt effekt kan ha såväl vertikal som horisontell effekt. Att en regel har vertikal direkt effekt innebär att en enskild med- borgare inom unionen kan åberopa regeln gentemot en stat. Det är emellertid inte möjligt att åberopa dessa regler gentemot en annan medborgare i staten. Att en regel har horisontell direkt effekt innebär i stället att en medborgare kan åberopa en regel gentemot en annan fysisk eller juridisk person än staten. Dessa regler är tillämpliga vid de nationella domstolarna och myndigheterna. Reglerna kan både ha horisontell och vertikal direkt effekt. Eftersom direktiven förutsätts införlivas i den egna statens egen lagstiftning för att de ska bli tillämpliga, har de enligt huvudregeln inte givits direkt effekt. Detta betyder emellertid inte att dessa regler inte kan åberopas av enskilda. har vid ett flertal till- fällen förklarat att direktiv mycket väl kan ha direkt effekt och där- med också göras gällande av enskilda. För att ett direktiv ska ha di- rekt effekt krävs det dock att den nationella domstolen inte har genomfört det aktuella direktivet inom den tid som är uppgiven i direktivet, den regel som åberopas faktiskt innebär rättigheter för enskilda och att regeln är ovillkorlig, klar och entydig. har efter hand kommit att utveckla en rättstradition av principiell karaktär, som inte endast är grundad på tidigare avgö- randen från domstolen. Det händer inte allt för sällan att domstolen gör uttalanden som bygger på principer som delvis är känneteck- nande för s.k. rättsstater, exempelvis de grundläggande mänskliga fri- och rättigheterna. Domstolen har bland annat förtydligat vissa viktigare principer inom . Här bör särskilt subsidiari- tetsprincipen och proportionalitetsprincipen nämnas. Med subsidiaritetsprin- cipen avses att gemenskapen bör vidta en åtgärd endast om och i den mån som målen för den planerade åtgär- den inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och därför, på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar, bättre kan uppnås på gemenskapsnivå. Artikel 5, (tidigare artikel 3b) Proportionalitetsprincipen innebär att gemenskapens institutioner inte får vidta åtgärder som går utöver det som är nödvändigt för att uppnå målen i Romfördrag. Solidaritetsprincipen innebär att varje medlemsland är skyldigt att vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa att skyldigheterna enligt fullföljs. Medlemsstaterna ska vidare underlätta utfö- randet av uppgiften. Därutöver ligger det på länderna att förhindra att fördragets mål äventyras (artikel 10 , tidigare arti- kel 5). Den nu gällande jämställdhetslagen (1991:433) trädde i kraft , som lag (1979:1118) om jämställdhet26 mel- lan kvinnor och män i arbetslivet (ÄJL) upphörde att gälla.27 I syfte att samordna jämställdhetslagen med de tre diskrimineringslagarna lag (1999:130) om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet,28 lag (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av perso- ner med funktionshinder29 och lag (1999:133) om förbud mot dis- kriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning30 genomfördes ett flertal förändringar av jämställdhetslagen den 1 januari 2001.31 Förändringarna syftade främst till att samordna skyddsnivåerna, terminologin och strukturerna i diskrimineringsförbuden samt att effektivisera möjligheterna att minska löneskillnaderna mellan män och kvinnor. Jämställdhetslagen (Jäm.L.) utgörs av två stora avdelningar. Den ena behandlar ändamålet med lagen och innehåller även preventiva regler för hur målen att främja kvinnors och mäns lika rätt i fråga om ar- bete, anställnings- och andra arbetsvillkor samt utvecklingsmöjligheter i arbetsli- vet (jämställdhet i arbetslivet) och att förbättra kvinnornas villkor i arbetslivet 1979/80:56, AU 1979/80:10, SOU 1978:38. ÄJL trädde i kraft och ersatte jämställdhetslagen av (SFS 1979:305). Den första lagen var tänkt att träda i kraft , men hann aldrig träda i kraft. Riksdagsvalet ledde till ett regeringsskifte. Den tillträdande borgerli- ga regeringen genomförde omarbetningar av den planerade jämställdhetslagen. Bland annat lyftes delar av det aktiva jämställdhetsarbetet ut ur lagen. Stora delar av lagförslaget kvarstod dock, vilket innebär att propositionen 1978/79:175 med förslag till lag om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet m.m. bibehöll sin aktualitet när ÄJL trädde i kraft. 27Avsnittet om marknadsföringslagen är huvudsakligen hämtat från Konstruktion av genus i rätten och samhället. En tvärvetenskaplig studie över svenska kvinnors rätt till jäm- ställdhet i ett formellt jämlikt rättssystem, , Iustus, (1999), kap 4. 1997/98:177, AU 1998/99:4, SOU 1997/98:179, AU 1998/99:4, SOU 1997/98:180, AU 1998/99:4, SOU 31SFS 2000:773, prop. 1999/2000:143 om ändringar i jämställdhetslagen m.m., bet. 2000/01:AU 3, rskr. 2000/01:04, SOU 1998:60, En översyn av jämställdhetslagen. (1 §) ska uppfyllas, de s.k. aktiva jämställdhetsåtgärderna. Den andra delen innehåller regler om förbud mot könsdiskriminering och re- pressalier för brott mot lagen. Medan reglerna om det aktiva jäm- ställdhetsarbetet rör behandlingen av kvinnor och män som grup- per, syftar i stället förbuden mot könsdiskriminering till att skydda enskilda arbetstagare. Tanken är att de olika regleringsformerna ska komplettera varandra. Jämställdhetslagen gäller endast i arbetslivet och rör frågor om arbetsgivares arbetsledning av arbetstagare som har olika kön. La- gen föreskriver bland annat att arbetsgivare och arbetstagare ska samverka om aktiva åtgärder för att jämställdhet i arbetslivet ska uppnås. Det ska särskilt verkas för utjämnande och förhindrande av skillnader i löner och andra anställningsvillkor mellan kvinnor och män som utför arbete som är att betrakta som lika eller likvärdigt. Arbetsgivare och arbetstagare ska också främja lika möjligheter till lö- neutveckling för kvinnor och män. Ett arbete är likvärdigt med ett annat arbete om det utifrån en sammantagen bedömning av de krav arbe- tet ställer samt dess natur kan anses ha lika värde som det andra ar- betet. Bedömningen av de krav arbetet ställer ska göras med beak- tande av kriterier såsom kunskap och färdigheter, ansvar och ansträng- ning. Vid bedömning av arbetets natur ska särskilt arbetsförhållan- dena beaktas (2 § Jäm.L. Arbetsgivares skyldighet att samverka med arbetstagare skiljer sig således något från vad som vanligtvis gäller på det arbetsrättsliga området där samverkan är föreskriven mellan arbetsgivare och den arbetstagareorganisation med vilken denne är bunden till kollekti- vavtal. Parterna på jämställdhetsområdet är emellertid desamma som på arbetsmarknaden i stort; på den ena sidan ska det antingen vara en enskild arbetsgivare eller organisation av arbetsgivare och på den andra sidan ska det vara en eller flera organisation/er av ar- betstagare. Fram till och med innebar könsdiskrimine- ring att någon missgynnades under sådana omständigheter som hade ett direkt eller indirekt samband med den missgynnades könstillhö- righet (15 § den dåvarande lydelsen av jämställdhetslagen). Köns- diskriminering var endast otillåten i den utsträckning som framgick av de dåvarande lydelserna av 16–20 §§ jämställdhetslagen. Ett exempel på otillåten könsdiskriminering utgjorde följande situation. En man och en kvinna som hade likvärdiga kvalifikationer för ett arbete, ansökte om arbete som datatekniker hos en arbetsgi- vare. Om arbetsgivaren valde att anställa mannen endast på grund av att han var man och kvinnan var kvinna, var det att betrakta som könsdiskriminering under förutsättning att arbetstagaren kunde visa att syftet med beslutet just var att missgynna kvinnan.