sou · GPB319 · 2002-01-01 00:00:00 — Enligt vår mening bör detta ske genom att man i stad- gandet räknar upp skilda otillåtna grunder för diskriminering eller omotiverad särbehandling i samhället. En uppräkning av förbjudna grunder för diskriminering bör i första hand omfatta grupper av män- Stärkt grundlagsskydd för utsatta grupper 47 niskor som på olika sätt har diskriminerats på ett för ett demokratiskt samhälle oacceptabelt sätt. Vidare bör uppräkningen anknyta till vad som föreskrivs i jämlikhetsstadganden och stadganden om förbud mot diskriminering dels i olika internationella konventioner, dels i olika EG-direktiv (se avsnitt 2.7). Som en markering av att uppräkningen inte är uttömmande bör det också föreskrivas att diskriminering på grund av andra omständigheter som är hänförliga till person är otillåten. Mot bakgrund av det nu anförda menar vi att det i 1 kap. 2 § RF tredje stycket (fjärde stycket enligt förslaget) bör föreskrivas att det skall åligga det allmänna att verka för att alla människor skall kunna uppnå delaktighet och jämlikhet i samhället. Det bör vidare föreskrivas att det allmänna skall motverka diskriminering på grund av kön, hud- färg, nationellt eller etniskt ursprung, språklig eller religiös tillhörig- het, funktionshinder, sexuell läggning, ålder eller annan omständighet som gäller den enskilde som person. Den föreslagna föreskriften om delaktighet och jämlikhet uttrycker dels en princip om alla människors rätt till inflytande i frågor som rör dem själva, dels en princip om alla människors rätt till ett jämlikt be- mötande som individer. Föreskriften ett åliggande för det allmänna att verka för att undanröja de hinder som finns mot alla människors deltagande i samhällslivet på lika villkor. Stadgandet inne- fattar alltså ett krav på positiv särbehandling för att trygga faktisk jämlikhet. Det måste dock i sammanhanget påpekas att särbehandlande lagstiftning på olika områden är ett ofrånkomligt inslag i rättsord- ningen. Förutsättningen för sådan lagstiftning är dock att åtskillnad mellan människor görs på sakligt sett godtagbara grunder, dvs. på grunder som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Grundlagsskydd för miljön 49 Del II Grundlagsskydd för miljön 50 Grundlagsskydd för miljön Grundlagsskydd för miljön 51 Som har redovisats i avsnitt 1.1 skall vi enligt våra tilläggsdirektiv överväga på vilket sätt betydelsen av skyddet för miljön skall komma till uttryck i RF. Det anges vidare att eftersom första kapitlet i RF inne- håller bestämmelser som ger uttryck för särskilt viktiga mål för den samhälleliga verksamheten passar en bestämmelse om skyddet för miljön väl in där. Ett nytt stadgande om skydd för miljön bör därför enligt tilläggsdirektiven inarbetas i 1 kap. 2 § RF. I detta kapitel lämnas en redogörelse för målsättnings- paragraf (avsnitt 4.2). Därutöver redogör vi kortfattat för dels den internationella miljörättens framväxt, dels miljöpolitiken inom EU (avsnitten 4.3 och 4.4). Vidare behandlar vi i avsnitt 4.5 Europa- konventionen och miljöskyddet. I avsnitt 4.6 lämnas en redogörelse för de finländska resp. norska grundlagarnas bestämmelser om skydd för miljön. Avslutningsvis lämnas en redogörelse för de senaste årens utskottsbehandling av frågan om grundlagsskydd för miljön (avsnitten 4.7 och 4.8). Den närmare innebörden av målsättnings- och program- stadgandet i 1 kap. 2 § RF har behandlats i avsnitt 2.2. – som trädde i kraft och som ersatte 16 olika miljölagar – inleds med ett kapitel om balkens mål och tillämp- ningsområde. Syftet med lagstiftningen är att säkerställa de av rege- ringen och fastställda miljöpolitiska målen. När det gäller de miljöpolitiska ambitionerna med balken hänvisas till motiven (se prop. 1997/98:45, Del 1, s. 154 ff.). Det övergripande målet för miljö- politiken är att uppnå en ekologiskt hållbar utveckling. Innebörden av begreppet ekologisk hållbarhet har utvecklats av regeringen i skrivel- serna Hållbara (skr. 1998/99:5 och 1999/2000:13). Inledningskapitlets första bestämmelse är en målsättningsparagraf med en beskrivning av syftet med miljöpolitiken som gäller för hela balkens tillämpningsområde. De syften som uttrycks i paragrafen är 52 Grundlagsskydd för miljön styrande på samtliga bestämmelser i balken (a. prop., Del 1, s. 166). Bestämmelsen (1 kap. 1 §) har följande lydelse. Bestämmelserna i denna balk syftar till att främja en hållbar utveckling som innebär att nuvarande och kommande generationer tillförsäkras en hälsosam och god miljö. En sådan utveckling bygger på insikten att naturen har ett skyddsvärde och att människans rätt att förändra och bruka naturen är för- enad med ett ansvar för att förvalta naturen väl. skall tillämpas så att 1människors hälsa och miljön skyddas mot skador och olägenheter oav- sett om dessa orsakas av föroreningar eller annan påverkan, 2värdefulla natur- och kulturmiljöer skyddas och vårdas, 3den biologiska mångfalden bevaras, 4mark, vatten och fysisk miljö i övrigt används så att en från ekologisk, social, kulturell och samhällsekonomisk synpunkt långsiktigt god hus- hållning tryggas, och 5återanvändning och återvinning liksom annan hushållning med material, råvaror och energi främjas så att ett kretslopp uppnås. I paragrafens första stycke anges mål (se vidare a. prop., Del 1, s. 162 ff. och a. prop., Del 2, s. 6 ff. samt även , , Den nya miljörätten, 2 uppl., 1999, s. 19 ff. och samme författare i Karnov /01 s. 2309). Dessa mål berör såväl människan som natur- och kulturmiljön, och är inriktade både på att begränsa nuvarande hälso- och miljöpåverkan och att skapa långsiktigt goda förhållanden (a. prop., Del 2, s. 7). Som framgår av lagtexten är det övergripande målet för balken att främja en hållbar utveckling. Beträf- fande detta mål anförde regeringen i förarbetena bl.a. följande (a. En grundtanke i är att vi som lever nu inte får ägna oss åt en livsföring som skadar miljön och utarmar naturresurserna. Det är inte endast nu levande, utan även kommande generationer av människor som skall tillförsäkras en hälsosam och god miljö att leva i. Livsbetingelserna för det biologiska livet skall upprätthållas till gagn för framtidens värld. Naturen utgör inte bara livsmiljö för människan utan har dessutom ett eget skyddsvärde. Detta utgör en del av vad som kan sägas utgöra en hållbar utveckling. Utvecklingen i samhället skall styras in i banor som är lång- siktigt hållbara. Att skapa förutsättningar för en hållbar utveckling innebär enligt moti- ven (a. inte bara att miljöförstöringen måste hejdas, utan i hög grad även att en långsiktigt god hushållning med naturens resurser måste säkerställas. Människans ansvar för att förvalta naturen väl – den s.k. förvaltartanken – innebär att den som bedriver någon form av verk- Grundlagsskydd för miljön 53 samhet eller vidtar åtgärder av olika slag alltid skall se till att män- niskors hälsa och miljön skyddas mot skador och olägenheter. I för- arbetena anges vidare (a. prop., Del 2, s. 8) att av fastställda miljömål ger ledning i fråga om vad en hållbar utveckling innebär (se även slutbetänkande Framtidens miljö – allas vårt ansvar [SOU 2000:52], Del 1, s. 101 ff.). Det kan i sammanhanget nämnas att i sitt slutbetänkande bl.a. har lagt fram förslag till kompletterande preciseringar av de s.k. miljökvalitetsmålen. I paragrafens andra stycke anges vad som skall gälla för att balkens mål skall uppnås (se vidare a. prop., Del 2, s. 7). De i stycket uppräk- nade punkterna är inte en uttömmande beskrivning av hur det i första stycket angivna målet skall uppfyllas, utan skall ses som exempel på sådant som är av särskild betydelse för balkens mål. De olika punkterna är i viss mån integrerade. Vidare anförde regeringen bl.a. följande. Samtliga bestämmelser i skall tillämpas på ett sådant sätt att balkens mål och syfte bäst tillgodoses. När tveksamhet råder om vad som bör beslutas eller göras skall väljas det som mest sannolikt gynnar uthållig utveckling. Detta innebär i många fall en ny och vidare tillämpning av bestämmelser som har sina förebilder i gällande miljö-, naturvårds- och hälsoskyddslagstiftning eftersom varje sådan lag har ett begränsat syfte. 4.3Något om den internationella miljörättens framväxt Åtskilligt i svensk miljöpolitik, miljörätt och miljödebatt härstammar från det internationella miljösamarbetet. För att kunna sätta in den svenska miljörätten i ett större sammanhang krävs det därför att man uppmärksammar den internationella miljörätten samt även den EG- rättsliga regleringen på området (se nästa avsnitt). Det är vidare viktigt att komma i håg att luftföroreningar och utsläpp i haven från andra länder inte respekterar några gränser och därför drabbar . De svenska miljömålen kan således i många fall inte nås utan ett aktivt internationellt samarbete. kan i flera avseenden sägas syfta till att för svenskt vidkommande uppfylla olika internationella för- pliktelser på miljöområdet. Det svenska miljöskyddsarbetet är alltså beroende av internationella rättsregler om miljöskydd (se vidare för en utförlig redogörelse för den internationella miljörätten t.ex. , Internationell miljörätt, 2 uppl., 2000). 54 Grundlagsskydd för miljön En mycket viktig händelse för den internationella miljörättens ut- veckling och det internationella miljösamarbetet var FN- konferens i . Vid konferensen antogs en FN-deklaration, den s.k. Stockholmsdeklarationen, om den mänskliga miljön och mötet i blev startpunkten för utvecklingen av en global helhetssyn på miljöfrågorna. I deklarationen betonades det långsiktiga perspektivet i det internationella miljöskyddsarbetet på så vis att man framhöll bl.a. att också kommande generationers intressen måste beaktas. tillsatte en kommission om miljö och utveckling, den s.k. , som presen- terade sina slutsatser i rapporten . Rapportens ledord – Hållbar utveckling – har därefter kommit att prägla den internationella miljödebatten och miljörätten (se vidare a. a. s. 43 f.). Nästa viktiga steg för det internationella miljösamarbetets utveck- ling var globala om miljö och utveckling i . Det centrala temat för konferensen var återigen hur miljö- vård och långsiktigt resursutnyttjande skall kunna kombineras med en social och materiell utveckling. Konferensen innebar bl.a. att tanke på hållbar utveckling blev globalt förankrad och att miljöproblemen kopplades tydligt samman med ut- vecklingsfrågor. Vid konferensen enades deltagarna om ett omfattande handlingsprogram för det tjugoförsta århundradet – . Detta tar bl.a. upp sociala och ekonomiska dimensioner samt frågan om att bevara och förvalta resurser för utveckling. Handlingsprogrammet kan alltså sägas handla om olika dimensioner av begreppet hållbar utveck- ling. Vid i antogs ett handlingsprogram, den s.k. Habitat-agendan, som koncentrerar sig på frågor kring främ- jande av hållbar utveckling i boende- och bebyggelsemiljöer. Vidare kan nämnas att mål (1 kap. 1 §) bl.a. är häm- tade från det handlingsprogram – – som antogs vid om miljö och utveckling i (se t.ex. prop. 1997/98:45, Del 1, s. 154 ff.). I 2 kap. återfinns bl.a. principer om försiktighet (3 §) och långsiktig hushållning med natur- resurser (5 §). Dessutom finns i 8 § regler om avhjälpande av skada och olägenhet i miljön som bygger på principen att förorenaren betalar. Även dessa principer är hämtade från den internationella miljörätten (se vidare a. a. s. 236 ff.). Grundlagsskydd för miljön 55 4.4Kort om miljöpolitiken inom Europeiska unionen För att kunna sätta in den svenska miljörätten i ett större sammanhang krävs, som har nämnts i föregående avsnitt, bl.a. att man uppmärksam- mar EU:s miljörätt (se vidare t.ex. a. a. s. 241 ff. samt och , EU och EG-rätten, En handbok och lärobok om EU och i EG-rätt, 3 uppl., 1999, s. 499 ff.). EU – formellt EG, eftersom miljöfrågorna regleras i EG-fördraget och i EU:s s.k. första pelare – är en aktiv aktör i det internationella miljösamarbetet (se Allgårdh och a. a. s. 507 f.). Kortfattat kan EU:s målsättning på miljöområdet sägas vara att med ny lagstift- ning och harmonisering av medlemsstaternas miljölagstiftning stärka miljöpolitiken inom den gemensamma marknaden. Genom Amsterdamfördraget infördes i EG-fördragets artikel 2 tyd- ligare målformuleringar bl.a. för EG:s verksamhet på miljöområdet. I artikel 3 i fördraget anges medlen, bl.a. en miljöpolitik (punkt l), för att uppnå de i artikel 2 uppställda målen. En viktig miljöskyddsprincip återfinns i artikel 6 (f.d. artikel 3c), som har följande lydelse. Miljöskyddskraven skall integreras i utformningen och genomförandet av gemenskapens politik och verksamhet enligt artikel 3, särskilt i syfte att främja en hållbar utveckling. I artiklarna 174–176 i EG-fördraget ges närmare föreskrifter om hur den gemensamma miljöpolitiken skall vara inrättad. Artikel 174, som kan sägas definiera utgångspunkterna för EG:s miljöpolitik, har följan- de lydelse (punkt 1). Gemenskapens miljöpolitik skall bidra till att följande mål uppnås: Att bevara, skydda och förbättra miljön. Att skydda människors hälsa. Att utnyttja naturresurserna varsamt och rationellt. Att främja åtgärder på internationell nivå för att lösa regionala eller globala miljöproblem. I artikeln anges vidare (punkt 2) att EG:s miljöpolitik skall syfta till en hög skyddsnivå med beaktande av de olikartade förhållandena inom EG:s olika regioner. Det anges vidare att miljöpolitiken skall bygga på försiktighetsprincipen och på principerna att förebyggande åtgärder bör vidtas, att miljöförstöring företrädesvis bör hejdas vid källan och att förorenaren skall betala. Medlemsstaterna är enligt artikel 176 i för- 56 Grundlagsskydd för miljön draget fria att bibehålla eller införa strängare skyddsåtgärder som är förenliga med fördraget, dvs. åtgärderna får inte vara diskriminerande eller utgöra förtäckta handelshinder (se vidare Allgårdh och a. a. s. 500 f.). Enligt fördragets artikel 174 (punkt 4) skall EG och medlemsstaterna – inom sina resp. kompetensområden – samarbeta med tredje land och internationella organisationer. Med utgångspunkt i fördraget och ett antal s.k. femårsplaner, vilka tidigare upprättades på miljöpolitikens område, har en omfattande gemensam lagstiftning växt fram på miljöområdet (se a. a. s. 502 ff.). Miljölagstiftningen består främst av direktiv, men har i vissa fall formen av förordningar (se vidare a. a. s. 243 f.). Direktiven är bindande i förhållande till det resultat som skall uppnås, men över- låter åt medlemsstaterna att besluta om den närmare formen för genom- förandet. I likhet med internationella överenskommelser utanför EU- området omarbetas de i allmänhet, transformeras, när de införlivas i svensk rätt. EG-förordningar är direkt tillämpliga och skall inte inför- livas i nationell rätt. Det är dock vanligt att förordningar måste kom- pletteras med nationella regler, t.ex. med straffbestämmelser. Vidare bör nämnas att det inom miljöpolitikens område har diskuterats alternativ till lagstiftning för att lösa angelägna miljöfrågor. Som exempel kan nämnas s.k. miljöavtal mellan myndig- heter och industrin. Ett annat alternativ är olika former av ekonomiska styrmedel, t.ex. skatter och avgifter men också skattelindring (se vidare Allgårdh och a. a. s. 505). 4.5Något om och miljöskyddet , som är en del av svensk rätt (se vidare om inkorporeringen i avsnitt 7.2.1), innehåller inte några uttryckliga stadganden om miljöskydd eller rätt till en god miljö. Miljö- frågornas relation till konventionen har emellertid uppmärksammats ur olika aspekter genom praxis (se vidare , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, En kommentar till om de mänskliga rättigheterna, 1997, s. 230 och , Egendomsskyddet, 2000, s. 162 samt också artikel om och skyddet av miljön i Miljörättslig tidskrift 95:1 s. 1 ff.). Enligt kan störningar i boendemiljön vara så svåra att de innefattar en kränkning av respekten för hemmet och privatlivet enligt konventionens artikel 8 (se López Ostra mot , dom 1994- Grundlagsskydd för miljön 57 12-09, Ser. Målet gällde en kvinna som bodde med sin familj nära en reningsanläggning. Från anläggningen spreds lukt och ohälsosamma gaser som förorenade omgivningen. Den kommun där an- läggningen låg ansågs inte ha vidtagit tillräckliga åtgärder för att komma tillrätta med problemen. Enligt domstolens mening förelåg inte en rimlig balans mellan, å ena sidan, det allmännas behov och ekono- miska intresse av att driva anläggningen och, å den andra sidan, den enskildes effektiva åtnjutande av rätten till hemmet och privatlivet. Genom detta avgörande kan domstolen sägas ha fastslagit att svåra miljörelaterade inskränkningar av individens rättigheter kan vara konventionskränkande samt att det allmänna har en skyldighet att skydda den enskildes boendemiljö från olika former av miljömässiga störningar. I den nya finländska grundlagen, som trädde i kraft , finns en regel (20 §) om ansvar för miljön. Bestämmelsen är intagen i 2 kap. om de grundläggande fri- och rättigheterna och har följande lydelse. Var och en bär ansvar för naturen och dess mångfald samt för miljön och kulturarvet. Det allmänna skall verka för att alla tillförsäkras en sund miljö och att var och en har möjlighet att påverka beslut i frågor som gäller den egna livsmiljön. Paragrafen motsvarar 14 a § i den tidigare gällande finländska rege- ringsformen. När det gäller förklaringarna till den nu gällande bestäm- melsen kan därför hänvisas till förarbetena till 14 a § i den förra regeringsformen (RP 309/1993 rd s. 70–71 och GrUB 25/1994 rd s. 10). Enligt stadgandets första stycke har var och en ansvar för naturen och dess mångfald samt för miljön och kulturtraditionerna. Ansvaret riktar sig enligt motiven (RP 309/1993 rd s. 70 f.) såväl till det all- männa som till privata fysiska och juridiska personer. Beträffande första stycket uttalades i motiven vidare följande. Stadgandet avser att betona att det till skyddet för naturen och den övriga miljön ansluter sig också sådana värden, som inte kan återföras som indi- viders fri- och rättigheter. Till denna del kan allas förpliktelser gentemot 58 Grundlagsskydd för miljön naturen anses antingen ha sin utgångspunkt i naturens egenvärde eller vara ett uttryck för en rättighet som odelad tillkommer alla människor. Som dylika subjekt för en mänsklig rättighet kan man också betrakta kommande generationer. Stadgandet är till sin karaktär närmast en programförklaring. Det kan som sådant inte utgöra en grund t.ex. för individens straffrättsliga ansvar, utan det förverkligas genom stöd och förmedling av annan lagstiftning. Genom att stadga att alla bär ansvar vill man betona att miljövården förut- sätter ett brett samarbete mellan olika instanser. Det ansvar som avses i stadgandet gäller såväl den levande naturen (djur och växter), den livlösa naturen (vattendrag, atmosfär, jord- och berggrund) som kulturmiljön, vilken är en följd av mänsklig verksamhet (byggnader, konstruktioner och landskap). Hänvisningen till kulturarvet i stadgandet innehåller också element av en grundläggande kulturell rättighet. Stadgandet omfattar både förhindrande av ödeläggning av miljön eller miljöförstöring och aktiva åtgärder för att gagna miljön. Sålunda uttrycker stadgandet människornas allomfattande ansvar för en sådan helhetslinje för den ekonomiska och samhälleliga verksamheten att den levande och livlösa naturens mångfald kan bevaras. Individens delaktighet i miljövården kan förverkligas både som aktiv verksamhet och som passivt avhållande från miljöförstöring. Delområden av naturens mångfald, som avses i stadgandet, är bland annat djur- och växtrikets genetiska rikedom samt ett effektivt skydd för alla oförnybara naturresurser. Enligt andra stycket skall det allmänna sträva efter att trygga envars rätt till en sund miljö och möjlighet att påverka beslut som gäller den egna livsmiljön. När det gäller andra stycket uttalade man i förarbetena (a. Kravet på en sund miljö skall ges en vid bemärkelse. Livsmiljön skall naturligtvis vara livsduglig såtillvida att den inte direkt eller indirekt med- för en sjukdomsrisk för människorna. Å andra sidan skall man ställa också mera långtgående krav på livsmiljön. I kravet på sund miljö ingår t.ex. trivsel i miljön åtminstone i viss utsträckning. Vidare uttalades i motiven att stadgandet först och främst inverkar på lagstiftarens och andra normgivares verksamhet. Därefter gavs en rad exempel på lagar som reglerar miljövården och naturskyddet på olika delområden. Bestämmelsen i stycket innebär enligt förarbetena (s. 71) också ett i grundlag givet uppdrag att utveckla miljölagstiftningen så att män- niskor får en större möjlighet att påverka beslut som gäller den egna livsmiljön. Bestämmelsen har ansetts kunna påverka tillämpningen av andra lagar på miljöområdet (se t.ex. uppsats i Grundlagsskydd för miljön 59 Journal 1999 s. 33 ff.). Som ett exempel har nämnts ett opublicerat avgörande från (dom i mål T 3578), där en ansökan om förlängning av ett täkttillstånd avslogs med hänvisning till grundlagsparagrafens regel om allas ansvar för miljön. Också den norska grundlagen innehåller en bestämmelse om skydd för miljön (§ 110 b.). Bestämmelsen har följande lydelse. Enhver har Ret til et Milieu som sikrer Sundhed og til en Natur hvis Pro- duktionsævne og Mangfold bevares. Naturens Ressourcer skulle disponeres ud fra en langsigtig og allsidig Betragtning, der ivaretager denne Ret ogsaa for Efterslægten. For att ivaretage deres Ret i Henhold til foregaande Led, ere Borgerne berettigede til Kunskap om Naturmilieuets Tilstand og om Virkningerne af planlagte og iværksatte Indgreb i Naturen. give nærmere Bestemmelser til att gjennemføre disse Grundsætninger. I bestämmelsens första stycke grundlagsfäst flera viktiga miljörättsliga principer som enligt förarbetena redan tidigare kunde sägas vara er- kända i norsk rätt (Innst. 163 [1991–92] s. 6). Dessa angavs där- vid som principerna om rätt till en viss miljökvalitet, om plikt til å unngå miljøforringelse og miljøskade, om aktsamhetsplikt, om fastig- hetsägarens förvaltaransvar och om integrering av miljöhänsyn i beslutsprocessen. Det framhölls vidare att också principen om solida- ritet med framtida generationer är inbyggd i bestämmelsen. Andra stycket innehåller en regel som skall säkra medborgarnas in- formationsrätt när det gäller miljöfrågor. I förarbetena (a. framhölls att bestämmelsen också säkrar den viktiga miljörättsliga principen om att utredning av miljökonsekvenserna skall föregå beslut samt att rätten till information dessutom är en förutsättning för ett reellt medborgar- inflytande i beslutsprocessen. Vidare påpekades att stadgandet innebär en rättighet för den enskilde både overfor det offentlige og private. De miljörättsliga grundsatser som kommer till uttryck i bestämmel- serna i första och andra styckena har enligt motiven rättslig betydelse i flera avseenden (a. I första hand utgör de en grundlagsfäst ret- ningslinje för lagstiftaren. Vidare har de betydelse också för tolk- ningen av enskilda lagregler. I sammanhanget bör understrykas att de aktuella bestämmelserna också påverkar tolkningen av grundlagens övriga bestämmelser, bl.a. bestämmelsen om egendomsskydd i § 105. 60 Grundlagsskydd för miljön Det har därvid framhållits att detta underbygger den restriktiva hållning som Høyesterett har haft i mål rörande frågan om rätt till ersättning vid rådighetsinskränkningar som grundar sig på miljöskyddsskäl (se t.ex. rättsfallet Rt 1993 s. 321 samt uppsats i Lov og rett 1993 s. 451 ff.). Dessutom skall de nämnda grundsatserna enligt motiven (a. vara riktningsgivande för förvaltningsmyndigheterna när de gör skönsmässiga bedömningar. Grundlagsbestämmelsen är alltså inte bara en programförklaring, utan har betydelse också för tillämpningen och tolkningen av såväl civilrättsliga som offentligrättsliga lagbestämmelser.