sou · GPB347d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Av utredningens organisationsenkät, se bilaga 7, framgår att merparten av socialförsäkringsnämnderna behandlar 35–45 ärenden per samman- träde. Några försäkringskassor redovisar att ärendeantalet är högre, 40– 50 ärenden per sammanträde, och någon att antalet kan uppgå till 90. Vid utredningens besök hos försäkringskassorna har fram- kommit bl.a. att nämndledamöterna lägger ner varierande tid på förbe- redelse inför ett sammanträde, alltifrån 4–upp till 20–30 tim- mar (se bilaga 8). Man har nästan genomgående uppgett att samman- trädestiden (en ) förslår för att alla betydelsefulla frågor skall bli belysta. Antalet socialförsäkringsnämnder har varierat över åren och har un- der senare år minskat något. I samband med förslaget att införa nämn- derna 1985 föreslog den utredningen att, baserat på antagandet att 138 000 beslut skulle fattas , det fanns ett behov av 149 nämn- der i riket (se betänkandet Ökat förtroendemannainflytande i försäkringskassorna, SOU 1985:21 s. 129). 1997 fanns 163 nämnder 82 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. ringskassorna, SOU 1985:21 s. 129). 1997 fanns 163 nämnder (se prop. 1997/98:41 s. 85). fanns enligt utredningens organisa- tionsenkät 148 nämnder, se bilaga 7. Vid reform uttalade regeringen att med de i propositionen föreslagna ändringarna av socialförsäkringsnämndens beslutsbefogen- heter (bl.a. att nämnden inte skulle fatta beslut i omprövningsärenden) skulle antalet nämndärenden minska med ca 8 000 (prop. 1997/98:41 s. 85). Regeringen antog också att Förtidspensionsutred- ningens förslag25 och eventuellt den då beslutade översynen av arbets- skadeförsäkringen (Dir. 1997:91) kunde innebära att antalet beslut som fattades av socialförsäkringsnämnd skulle komma att minska. Antalet beslut i socialförsäkringsnämnderna har dock ökat . avgjordes drygt 140 000 ärenden av socialförsäk- ringsnämnderna (se a. prop. s. 85) och har landets nämnder fattat beslut i drygt 181 000 ärenden.26 Som ovan nämnts skall ett ärende i socialförsäkringsnämnd avgöras efter föredragning, se 18 kap. 18 § andra stycket AFL. Vid pensionsdelegationen fanns särskilda tjänster som föredragan- de. När socialförsäkringsnämnderna infördes slopades begränsningen att viss tjänsteman skulle föredra ärenden inför nämnden. Det utrycktes på så sätt att ärende avgörs av socialförsäkringsnämnd efter föredrag- ning av tjänsteman hos . Reformen ledde till att hand- läggare vid i stor omfattning föredrog sina egna ärenden. har i stort sett samtliga kassor särskilda föredragande, se bilaga 7. Det är dock enligt vad utredningen erfarit inte alltid så att en föredragande endast har en föredragandefunktion utan det före- kommer att föredraganden är handläggare. Föredragandens uppgift i nämnden är att vara expert på de materiel- la och formella regler som gäller och ge nämnden den information nämnden behöver i sitt beslutsfattande (se prop. 1997/98:41 s. 82). Regeringen framhöll vid reform att föredragningen är en mycket viktig del i handläggningen av de ärenden som beslutas av so- cialförsäkringsnämnd och att det därför är av stor betydelse att föredra- ganden har goda kunskaper, erfarenhet och en allsidig kompetens samt 25Betänkandet Ohälsoförsäkringen Trygghet och aktivitet, SOU 1997:166, se vidare avsnitt 5.4. 26I bilaga 3 redovisas antalet fattade beslut av socialförsäkringsnämnd vid för- säkringskassorna –2000, förutom för för vilket uppgif- ter saknas. Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 83 att styrelse i särskilt beslut bör ange vilka kunskaps- och kompetenskrav som skall ställas på den som utses till föredragan- de. Frågan behövde dock inte regleras särskilt (a. prop. s. 89). Som nämnts ovan skall i varje försäkringskassa finnas försäkringsläka- re. Dessa skall hjälpa kassan med medicinsk sakkunskap och verka för ett gott samarbete mellan kassan och de läkare som är verksamma inom kassans område (se 18 kap. 15 § AFL). Bestämmelsen, som har sitt ursprung i sjukförsäkringslagstiftningen, inflöt i lagen om allmän för- säkring 1962 och har kvarstått i princip oförändrad med undantag för vissa redaktionella ändringar. Den mest framträdande förändringen gjordes 1995 då benämningen förtroendeläkare, som inte ansågs ända- målsenlig, byttes till försäkringsläkare (se Ds 1994:91 s. 65 f., prop. 1994/95:147, s. 36 f., bet. 1994/95:SfU10, rskr. 1994/95:343). Försäkringsläkaren är en av anställd tjänsteman. Som regel är denne inte heltidsanställd utan fullgör sin uppgift med olika grader av deltidsanställning. Det förekommer även att försäk- ringsläkare anlitas i annan form än som anställd. Antalet försäkringsläkare m.m. framgår av följande tabell. 84 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. Försäkringskassa/Antal in- skrivna (-) personer i per 1/3 2000 1/9 2000 (antal slag) 27 Ohälsotalet är ett mått på omfattningen av socialförsäkringarnas utbetalningar av ersättning för inkomstbortfall vid ohälsa, uttryckt i antal ersatta dagar per försäkrad . Ohälsotalet är en kvot i vilken antalet ersatta dagar med sjukpenning, arbetskadepenning, rehabiliteringspenning, förtids- pension/sjukbidrag samt sjukersättning vid utbildningsbidrag ställs i relation till antalet försäkrade. Som försäkrade räknas dels de sjukpenningförsäkrade, dels de förtidspensionärer och sjukbidragstagare som står utanför sjukpenningförsäkringen. Dagar med partiell ersättning räknas om till heldagar. Dagar med sjuklön från arbetsgivare ingår inte. Källa: RFV. 28 Det bör påpekas att enligt vad utredningen erfarit används specialistkompetens som finns i en försäkrings- kassa regelmässigt även av andra kassor. Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 85 Namnbytet från förtroendeläkare till försäkringsläkare angavs vara ett sätt att förtydliga och klargöra vilken roll försäkringsläkaren har i or- ganisationen. Det framhölls att det var viktigt att klarlägga att försäk- ringsläkaren hos skall ha en rådgivande funktion i medicinska frågor och inte att ta ställning i frågor om rätt till ersättning (se prop. 1994/95:147 s. 36). Varken i lagtext eller i förarbeten anges närmare vad försäkringslä- karens faktiska arbetsuppgift är. Klart är emellertid att försäkringsläka- ren inte skall undersöka den försäkrade, utan försäkringsläkarens medi- cinska bedömning skall grunda sig på den behandlande läkarens upp- gifter i intyg och utlåtanden (se a. prop. s. 36). I och med att försäk- ringsläkaren inte skall undersöka den försäkrade störs inte förhållandet mellan den försäkrade och dennes behandlande läkare och inte heller försvåras förhållandet mellan försäkringsläkaren och de i kassans om- råde verksamma läkarna. Denna fråga har diskuterats vid ett flertal tillfällen såväl i som i den allmänna debatten (se exempelvis bet. 1983/84:SfU1, bet. 1992/93:SfU14 motioner till 1997/98:Sf286 och 1999/2000:Sf304). Viss vägledning om försäkringsläkarens arbetsuppgifter i ärenden om förtidspension finns i RFV:s allmänna råd (RFV 1997:4 s. 16 f.). Där anges att försäkringsläkarens uppgift är att bedöma kvalitet och innehåll i tillgängligt medicinskt material rörande det medicinska till- ståndet och dess konsekvenser i förhållande till arbetsförmågan.29 Att försäkringsläkaren har en rådgivande funktion innebär, enligt RFV, att dennes uppgift är att bedöma den försäkrades medicinska tillstånd och hur detta påverkar arbetsförmågan. Försäkringsläkares huvuduppgift i bl.a. förtidspensionsärenden är således att göra en försäkringsmedicinsk bedömning.30 Vad en sådan bedömning närmare omfattar är inte reglerat. I betänkandet Försäk- ringsmedicinskt centrum (SOU 1997:169 s. 92) anges: Med försäkringsmedicinsk utredning avses en medicinsk utredning som har koppling till socialförsäkringens regler för att t.ex. kunna bedöma en försäkrads nedsättning av arbetsförmågan och därmed rätt till ersättning eller slag av ersättning, dvs. sjukpenning, sjukbidrag eller förtidspen- sion. En försäkringsmedicinsk utredning gäller ofta försäkrade som har en mångfacetterad livssituation där inte enbart sjukdom, diagnos och funktionsnedsättning är avgörande för processen. 29Jfr även RFV:s skrift Försäkringsmedicin Allmän försäkring 1994, 3 uppl. 30Begreppet försäkringsmedicin är inte klart definierat, jfr dock rapport av Dag Bruusgaard i Kunskapsstatus for den nordiske trygdeforskningen på 1990- talet s. 284 red. (1999). 86 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. Hur den försäkringsmedicinska bedömningen skall utformas ankommer i princip på den enskilda försäkringsläkaren. I en skrift utgiven av , Försäkringsmedicinsk utredning, bedömning och dokumentation (FKF debatt nr 3:1998 s. 14 f.) lämnas följande förslag till modell för vilka moment som bör finnas och svar som bör ges i en försäkringsmedicinsk utredning och bedömning: Vilka är den försäkrades fysiska och psykiska grundförutsättningar? Vilken sjukdom eller skada har drabbat den försäkrade? Föreligger funktionsbegränsning på organnivå? Vilken begränsning av förmågan finns hos den försäkrade (förmå- gebegränsning på individnivå)? Vilka konsekvenser får förmågebegränsningen för den försäkrade, exempelvis för arbetsförmågan, fysiskt oberoende och förflyttning (Handikappdimensioner enligt ICIDH-93)? Finns andra individrelaterade faktorer av betydelse? Finns omgivningsrelaterade faktorer av betydelse? Vilka och hur stora är den försäkrades resurser? I nämnda skrift lämnas också förslag till hur bedömningen skall göras och dokumenteras. Vid en försäkringsöverläkar- och försäkringschefs- konferens i uttryckte de närvarande sitt stöd för att skriften skulle användas som en riktlinje för försäkringsläkarnas arbete i försäkringskassorna. Vid utredningens besök hos försäkrings- kassorna samt vid utredningens deltagande i en försäkringsöverläkar- konferens (se bilaga 8) framkom att flertalet försäkringskassor rekom- menderar att försäkringsläkarna arbetar efter nämnda modell. Det är dock oklart om samtliga försäkringsläkare följer rekommendationen. Eftersom försäkringsläkarens bedömning utgör en del av beslutsunder- laget, skall denna dokumenteras skriftligen (se 15 § FL). Enligt uppgift från har en arbetsgrupp med försäkringsöverläkare, försäkringschefer samt en tjänsteman från RFV utarbetat ett förslag till beskrivning av försäkringsläkarens roll och uppgifter. har rekommenderat försäk- ringskassorna att anta gruppens förslag.31 Det har antecknats att det övergripande målet med försäkringsläkarens verksamhet är att den för- säkringsmedicinska bedömningen skall grundas på vetenskap och be- prövad erfarenhet samt tillgodose kraven på likformighet och rättssä- kerhet. För att uppnå detta mål skall kassan tillförsäkra sig en försäk- ringsläkarverksamhet som i sitt innehåll – arbetsmetodik, resurser, in- riktning och kompetens – svarar upp till kassans ansvar för socialför- Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 87 säkringen gentemot såväl enskilda försäkrade som samhället. Försäk- ringsläkaren är en integrerad resurs i kassans reguljära arbete. Försäk- ringsläkarens roll som rådgivande expert i medicinska frågor skall vara tydlig. Under rubriken finns i Försäk- ringskasseförbundets beskrivning följande underrubriker: Medverkan vid fördjupande bedömning enligt 3 kap. 8 a § AFL. Kartläggning och bedömning av rehabiliteringsbehov. Försäkringsläkarens verksamhet inom sjukpenning- och rehabiliter- ingsområdena. Försäkringsläkarens medverkan i övriga försäkringsärenden. Informations- och utbildningsinsatser. Uppföljning och utvärdering. Under varje underrubrik redovisas i detalj vad försäkringsläkarens uppgifter är. Bl.a. uppges att försäkringsläkaren med sin medicinska kompetens skall bistå handläggare och föredragande med råd och stöd. Försäkringsläkaren skall också i förekommande fall yttra sig i ärenden som beslutas av tjänsteman eller socialförsäkringsnämnd. Vilka dessa fall är anges inte. Det har inte föreskrivits någon allmän skyldighet för försäkringslä- kare att uttala sig i enskilda ärenden hos . I sjukpen- ningärenden gäller dock att försäkringsläkaren skall göra en s.k. 28- dagarsprövning av rätten till sjukpenning (se 3 kap. 8 a § första stycket AFL).32 När kassan i ärenden om förtidspension fattar beslut om medi- cinsk utredning enligt 7 kap. 3 b § AFL skall försäkringsläkaren råd- frågas (se fjärde stycket i samma paragraf). När en handläggare i övrigt i sådana ärenden skall ta kontakt med försäkringsläkaren framgår emel- lertid inte, annat än att vid behov av ett förtydligande, en förklaring eller en komplettering skall samråd ske med försäkringsläkaren (se RFV:s Allmänna råd 1997:4 s. 61). I förarbetena till reform (prop. 1994/95:147 s. 37) nämns vad avser rehabilitering att i enskilda rehabiliteringsärenden skall för- säkringsläkare hjälpa tjänstemän med bedömningar 32 Anmärkas bör att föreslagit att den formella roll försäkringsläkaren har som expertgranskare i samband med den s.k. fördjupade bedömningen i sjukskrivningsprocessen skall försvinna, vilket innebär att den obligatoriska 28-dagarsprövningen skall avskaffas, se SOU 2000:121 s. 188 f. 88 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. av försäkrades möjlighet till rehabilitering och då också med att göra urval och prioriteringar. Det är således den enskilde handläggaren som självständigt har att bedöma om och när samråd med försäkringsläkarens skall ske. En viktig del i försäkringsläkarens arbete är att delta i information till och diskussioner med läkare i område och annan personal inom hälso- och sjukvården. Därutöver skall försäkringsläka- ren medverka i utbildning av kassans tjänstemän och socialförsäkrings- nämndernas ledamöter i medicinska frågor. Försäkringsläkaren har vidare skyldighet i enlighet med bestämmelserna i förvaltningslagen om serviceskyldighet (se 4–5 §§ FL) att t.ex. delta i kassans informa- tion till den försäkrade om varför kassan av medicinska skäl bedömt arbetsförmågan, och därmed rätten till ersättning, på ett annat sätt än vad den behandlande läkaren gjort. Det noteras i förarbetena (prop. 1994/95:147 s. 37) att förvaltningslagens bestämmelser om myndighe- ters serviceskyldighet inte ger någon ovillkorlig rätt för den enskilde att själv bestämma vem han eller hon skall diskutera sitt ärende med. Det är myndigheten själv som avgör vem inom myndigheten som skall full- göra serviceskyldigheten. Försäkringsläkaren står vad gäller sina arbetsuppgifter i försäk- ringskassan inte under tillsyn av eller av . Frågan om tillsyn har diskuterats i riksda- gen, varvid motioner lämnats bl.a. om att det skulle införas bestämmel- ser som ger möjlighet till granskning och prickning av försäkringsläka- re (se motioner till 1996/97:Sf204, 1997/98:Sf210 och 2000/01:Sf222). (se bet. 1996/97:SfU12 och bet. 1997/98:SfU8) har motsatt sig sådana bestämmelser och angett att försäkringsläkaren såsom tjänsteman är underställd JO:s tillsyn, även om den medicinska rådgivningens innehåll inte är föremål för JO:s bedömning. Om den åsikt försäkringsläkaren framfört i sin bedömning kan anses felaktig eller mindre lämplig får denna, i vart fall indirekt, prövas på rättslig väg genom den möjlighet som finns att överklaga ett negativt beslut till förvaltningsdomstol. Utskottet har vidare anfört att bestämmelserna i 20 kap. om tjänstefel m.m. kan vara tillämpliga på försäkringsläkare. En medvetet felaktig medicinsk be- dömning torde enligt utskottet utan vidare falla under nämnda ansvars- bestämmelser. Vid utredningens deltagande i en försäkringsöverläkarkonferens (se bilaga 8) framfördes ett önskemål om att det för försäkringsläkare skul- le finnas ett särskilt tillsynsorgan dit den försäkrade skulle kunna vända sig bl.a. för att få en s.k. second opinion av försäkringsläkarbedöm- ningen. Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 89 RFV är enligt 1 § förordningen (1998:739) med instruktion för Riks- försäkringsverket central förvaltningsmyndighet för socialförsäkringen och anslutande bidragssystem, om inte något annat är särskilt föreskri- vet. I det följande redogörs för verkets tillkomst m.m. (avsnitt 3.2.1) och för dess nuvarande uppgifter och organisation (avsnitt 3.2.2). I ett särskilt avsnitt (3.2.3) behandlas RFV:s roll i fråga om IT- verksamheten inom socialförsäkringens administration. RFV, vilket bildades genom sammanslagning av Pensionsstyrel- sen och Riksförsäkringsanstalten, har sedan tillkomsten varit central förvaltningsmyndighet för framför allt ärenden som rör den allmänna försäkringen (jfr 1 kap. 2 § AFL). Verket har haft det centra- la, administrativa ansvaret på området samt normgivnings- och tillsyns- funktioner (jfr 18 kap. 2 § AFL i dess ursprungliga lydelse). Verket var dessutom från början klagoinstans vid överklagande av försäkringskas- sornas beslut (liksom även i fråga om lokal skattemyndighets beslut om beräkning av pensionsgrundande inkomst). Det fanns därför en särskild besvärsavdelning hos verket. Till detta kom att vissa beslut av försäk- ringskassorna (fattade av pensionsdelegation med skiljaktig mening) skulle underställas RFV och att verket – även om en kassas beslut inte överklagats – självmant kunde ta upp ett försäkringsärende till pröv- ning (jfr 20 kap. 10 § AFL i dess ursprungliga lydelse). RFV:s beslut kunde i sin tur överklagas till den dåvarande Försäkringsdomstolen. Det kan tilläggas att RFV från början var första instans i sådana yrkes- skadeärenden där handläggningen inte decentraliserats till försäkrings- kassorna. Verkets beslut i dessa fall kunde överklagas till Försäkrings- rådet. Den nu beskrivna ordningen för överklagande och ex officiopröv- ning ändrades genom en reform som trädde i kraft (se prop. 1977/78:20, bet. 1977/78:SfU15, rskr. 1977/78:113). Refor- men innebar att regionala försäkringsrätter inrättades för överprövning av ärenden som handlades av försäkringskassorna. Försäkringsrätterna övertog de arbetsuppgifter som handhafts av RFV:s besvärsavdelning och . Högsta instans i försäkringsmål blev Försäk- ringsöverdomstolen (se beträffande försäkringsdomstolarna vidare un- der avsnitt 3.3). Genom att besvärsprövningen bröts ut från RFV fick verket en mera renodlad inriktning på centrala lednings- och tillsyns- funktioner. RFV skulle emellertid kunna inträda som part i förfarandet 90 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. i försäkringsrätt med uppgiften att verka för en likformig och rättvis tillämpning av socialförsäkringsbestämmelserna. En särskild enhet inrättades inom verket för denna uppgift (se prop. 1977/78:20 s. 80 och 136 f.). I den högsta instansen skulle förfarandet genomgående vara utformat som ett tvåpartsförfarande. ordning med att vissa beslut av försäkringskassorna skulle underställas RFV liksom att verket ex officio kunde pröva beslut av kassorna upphävdes. RFV:s roll som partsföreträdare för det allmänna kom till uttryck på flera sätt vid den nu berörda reformen (se 20 kap. 11 och 12 §§ AFL i dess lydelse enligt SFS 1978:30 och prop. 1977/78:20 s. 79 f.). Verket fick för det första rätt att överklaga beslut av försäkringskassa, lokal skattemyndighet och försäkringsrätt. Överklagande kunde ske såväl till förmån som till nackdel för enskild part. För det andra kunde RFV upp- träda som enskild klagandes motpart i försäkringsrätt (ett fakultativt utformat tvåpartssystem). I Försäkringsöverdomstolen var sådant två- partsförfarande obligatoriskt. Verkets partsställning innebar inte att verket alltid skulle vara skyldigt att bestrida den enskildes yrkanden, utan verket skulle företräda den ståndpunkt som verket ansåg vara sak- ligt befogad. Det förutsattes att RFV på lämpligt sätt gjorde ett urval av de ärenden där verket skulle utnyttja sin partsfunktion. Som exempel nämndes bl.a. ärenden enligt en viss nytillkommen lagstiftning eller beslut som hör till en kategori ärenden där felaktigheter ofta förekom- mer eller där praxis är vacklande (se prop. 1977/78:20 s. 81). beslöt statsmakterna att i de allmänna förvaltnings- domstolarna införa en obligatorisk tvåpartsprocess, där det allmänna företräds av den myndighet som först beslutade i saken (se prop. 1995/96:22, bet. 1995/96:JuU7, rskr. 1995/96:55). En förvaltnings- myndighet vars beslut ändras av en förvaltningsdomstol skall som hu- vudregel kunna överklaga domstolens dom. skall vara motpart om en enskild överklagar myndighetens beslut till domstol. Generella regler om detta togs in i 7 a § förvaltningspro- cesslagen (1971:291). Från den nu angivna reformen undantogs i pro- positionen bl.a. socialförsäkringsmålen (se prop. 1995/96:22 s. 15 och 82). Vid riksdagsbehandlingen kom dock frågan i ett nytt läge (se bet. 1995/96:JuU7 s. 9 f.). Enligt mening fanns det inga sakliga skäl för att undanta socialförsäkringsmålen från reformen med en obligatorisk tvåpartsprocess. Utskottet kunde för sin del inte se att de fördelar som reformen för med sig med förbättrad prejudikatbild- ning och möjligheter till ändring av oriktiga avgöranden inte skulle gälla även beträffande socialförsäkringsmålen. En modell där besluts- myndigheten automatiskt är part tedde sig betydligt enklare än rådande fakultativa ordning. RFV borde dock ha kvar sin rätt att inträda i pro- cessen. beslutade i enlighet med utskottets förslag, något SOU 2001:47 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 91 som föranledde att regleringen i 20 kap. 12 § AFL beträffande RFV:s partsfunktion formulerades om. I paragrafens andra stycke utsades dels att RFV får överta en försäkringskassas uppgift att i länsrätten och kammarrätten föra det allmännas talan, dels att RFV för det allmännas talan i Regeringsrätten (beträffande innebörden av den omformulerade lagtexten se bet. 1995/96:JuU7 s. 11 f.). En efter den nu berörda reformen godkände ett av regeringen framlagt förslag till riktlinjer för förändringar i den dåva- rande strukturen av socialförsäkringens administration (se prop. 1996/97:63, bet. 1996/97:SfU12, rskr. 1996/97:273). Riktlinjerna avsåg att tydliggöra försäkringskassornas och RFV:s roller inom administra- tionen. RFV:s roll i förhållande till försäkringskassorna angavs i rikt- linjerna inom följande ansvarsområden: normgivning, tillsyn över kas- sorna, ansvarig systemägare för de gemensamma IT-systemen och eko- nomistyrning. I propositionen föreslogs att RFV:s ledningsroll inom socialförsäkringen skulle tydliggöras genom ytterligare preciseringar av uppgifterna i verkets instruktion. Följande uttalanden av regeringen i propositionen (s. 91 f.) belyser synen på verkets uppgifter beträffande normgivning och tillsyn. I den organisationsstruktur som gäller för socialförsäkringsadministra- tionen skall RFV tolka och förtydliga de mål och krav på förväntat utfall av försäkringarna som riksdag och regering ställer. Genom kravet på na- tionell enhetlighet ligger det således i RFV:s uppdrag att svara för den normgivning som skall vara styrande för försäkringskassornas tillämp- ning av lagstiftningen på socialförsäkringsområdet. De instrument som står till RFV:s förfogande för normgivning är främst bindande föreskrifter och allmänna råd som komplettering till statsmakternas författningar. RFV har också möjlighet att föra talan i domstol mot beslut som fattats av försäkringskassorna och förvaltnings- domstolarna för att få fram rättspraxis för regeltillämpningen. Hit hör också praxisspridning genom rättslägesanalyser, information till kassor- nas handläggare samt andra åtgärder som syftar till att tillämpningen av försäkringsreglerna blir korrekt, likformig och rättvis. Det innebär också krav på att det måste finnas vissa enhetliga rutiner och administrativa system för hanteringen av försäkringarna t.ex. för ansökningsförfarande, beslut, utbetalning, ekonomisk redovisning och uppföljning. Detta gäller såväl blanketter och information till de försäkrade som ADB-system. I RFV:s uppdrag ingår också att utöva tillsyn över försäkringskassornas handläggning och tillämpning av trygghetssystemen.