sou · GPB379d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Enligt detta mått är andelen som har låga in- Ökningen sett över hela decenniet är relativt måttlig, men den framgår även om man utgår från den tidigare socialbidragsnormen som låginkomst- gräns. Förändringarna av andelarna med låga inkomster i olika åldersgrupper följer samma mönster som medianinkomsternas för- ändring. Andelarna med låg inkomst har ökat för de tre yngre åldersgrupper vi urskiljer och minskat för de två äldre grupperna. Dessa åldersförskjutningar antyder att barnfamiljerna har haft en relativt svag inkomstutveckling sammantaget . Riskerna att ha låg inkomst uppvisar starka variationer då vi studerar mer specifika grupper i befolkningen, vilket vi återkom- mer till i avsnitt 1.3. Vad som mer generellt kan påtalas här är att det sista år skedde en återhämtning för de grupper som hade den mest ogynnsamma in- komstsituationen. Detta tyder på att högkonjunkturen och den förbättrade sysselsättningssituationen slutligen även kom dessa grupper till del, av eftersläpning. Återhämtningen skedde dock från mycket låga inkomstnivåer och nivåerna har långtifrån kommit ikapp övriga gruppers. Människors ekonomiska situation fångas knappast upp fullstän- digt enbart med hjälp av information om årliga inkomster. Det finns därför all anledning att också studera ekonomisk utsatthet med hjälp av mer direkta frågor om den ekonomiska situationen. Inom svensk levnadsnivåforskning har begreppet kontantmarginal, eller snarare avsaknaden av denna, ofta setts som en viktig indik- ator på knappa ekonomiska villkor. Att ha respektive sakna kon- tantmarginal har också visat sig ha påtagligt samband med en mängd andra utfall. Att ha, eller enkelt kunna skaffa, en summa pengar för en oförutsedd utgift är självfallet en trygghet som är väsentlig för människors livsvillkor.10 Att bristande ekonomiska resurser blivit vanligare framkommer tydligt av denna och andra liknande indikatorer. Noterbart är att könsskillnaderna i fråga om ekonomiska resurser är betydande, vilket tyder på att makar inte anger samma svar på denna fråga (se 1999). Inkomsttrenderna för olika åldersgrupper åter- speglas relativt väl också i fråga om ekonomiska resurser. Det kan vidare noteras att egenföretagares låga inkomstnivåer inte alls 10 I SCB:s undersökningar är frågan ställd på följande sätt: Om du plötsligt skulle hamna i en oförutsedd situation, där du måste skaffa fram , skulle du klara det? Det efterfrågade beloppet varierar mellan undersökningsåren för att ta hänsyn till pris- förändringar. avspeglas i att denna grupp saknar kontantmarginal i större ut- sträckning än andra.11 Däremot finner vi att arbetare har betydligt större risker än andra för ekonomisk utsatthet (mätt på detta sätt) och att denna risk har ökat under 1990-talet.12 I ett bokslut över befolkningens välfärd är det rimligt att också redovisa människors samlade ekonomiska resurser. Att mäta och studera förmögenhetsfördelningen och dess utveckling mer gene- rellt är dock metodologiskt svårt. Detta beror på att den officiella statistiken som bygger på taxeringen inte speglar den reella för- mögenhetsfördelningen, bland annat eftersom förmögenheter som understiger ett visst värde inte behöver tas upp i deklarationen och taxerade värden inte överensstämmer med marknadsvärden. SCB (2000a) har dock genomfört en omfattande kartläggning av förmögenhetsfördelningen för , med vissa jämförelser bakåt i tiden. Förmögenhetsfördelningen är mycket skev; exempel- vis hade av landets hushåll förmögen- hetsvärden som var mindre eller lika med noll och den rikaste procenten ägde av den totala förmögenheten. Förmögenhetsfördelningen har en tydlig åldersprofil och en mycket liten del av den totala förmögenheten återfinns bland dem i åldrarna . över en längre tidsperiod har det skett en tydlig åldersförskjutning uppåt. hade de i åldersgruppen 45 54 de största förmögenheterna medan det är de i åldersgruppen 65 som ligger högst. Sålunda rör det sig i båda dessa studier om att personer födda och har störst förmögenheter. Vad gäller för- ändringarna i förmögenhetsfördelningens grad av skevhet tyder studien på att fördelningen blev mer ojämn . En publicerad rapport (SCB 2001d) om realisationsvinster- nas utveckling innehåller uppgifter om förmögenhetsfördelningen också vid slutet av decenniet. Denna studie är baserad på individer och därför inte helt jämförbar med den tidigare men ojämlikheten har fortsatt att öka. Trenden mot ökad ojämlikhet i förmögenhets- fördelningen drivs till stor del av den ökade betydelsen av finan- 11Detta problem är välkänt och indikerar att egenföretagares inkomster, såsom de mäts, mycket dåligt avspeglar gruppens faktiska ekonomiska resurser. 12Detta gäller förvärvsaktiva arbetare i åldrarna 20 . siellt kapital, och då främst aktier. Fastigheter och andra så kallade reala tillgångar är mindre ojämnt fördelade och storleken på dessa båda typer av tillgångar påverkar spridningen i förmögenhets- fördelningen. Inte minst med tanke på de kraftiga förändringar som skett av såväl fastighetspriser som börsvärde är det viktigt att fortsatt studera förmögenhetsfördelningen. Annars är den egna bostaden (samt fritidshus) den tyngst vägande posten i många människors tillgångar och förmögenhets- innehav. Boendet är centralt också utifrån ett utgiftsperspektiv i och med att en relativt stor andel av de flesta familjers totala inkomster går till boendekostnader.13 På basis av analyser för kom- mittén som bygger på SCB:s inkomstfördelningsundersökningar framgår att medianvärdet för boendeutgifterna (exklusive amorte- ringar) ökade , det vill säga som de reala disponibla inkomsterna sjönk. Under andra hälften av decenniet var de genomsnittliga boendeutgifterna för- hållandevis stabila, vilket medförde att dessa utgifters andel av den disponibla inkomsten minskade och kom att ligga på ungefär samma nivå 1999 som 1991. Boendeutgifterna för ensamstående med barn har dock ökat markant . Dessa resultat ligger väl i linje med de resultat som presenterats av Dellgran och (2001) för kommitténs räkning. 1.2.5Social förankring, trygghet och politiska resurser På den individuella nivån kan man särskilja två aspekter av social förankring som är viktiga att lyfta fram, nämligen socialt stöd och sociala nätverk. Med socialt stöd avses vanligtvis att man har personer i sin närhet från vilka man kan erhålla hjälp, uppmuntran och stöd då man har bekymmer eller på annat sätt är i behov av hjälp. Sociala nätverk avser förekomsten av och strukturen på de relationer och band man har med andra personer. De som endast i begränsad omfattning träffar och är tillsammans med släktingar och vänner utanför det egna hushållet kan anses ha svaga nätverk. Begränsat umgänge i denna mening är dock tämligen ovanligt och har varken ökat eller minskat i omfattning (Tabell 1:8). De tydligaste skillnaderna i förekomsten av svaga nätverk återfinns mellan åldersgrupperna i så måtto att begränsat umgänge utanför hushållet ökar med stigande ålder. 13 Bostadspolitikens förändringar beskrivs i avsnitt 1.8.3. Skillnaderna mellan män och kvinnor är små, men när hänsyn tagits till könsskillnader i åldersfördelning kan dock konstateras att män har något sämre nätverk än vad kvinnor har. På samma sätt är skillnaderna mellan sociala klasser små, men efter justering för de olika klassernas sammansättning framkommer resultatet att arbe- tare i okvalificerade yrken har svaga nätverk i något högre grad än andra. Andelen som har begränsat umgänge utom hushållet samt andelen som saknar en nära vän vid 1990- talets början (åren 1990 91) och slut (åren 1998 99) Arbetare i kval. Arbetare i okval. Att ha en riktigt nära vän som man kan tala med om vad som helst är en indikator på socialt stöd. Att sakna en sådan vän är inte ovanligt, men minskar något , åtminstone för vissa grupper. Hur vanligt eller ovanligt det är att sakna socialt stöd i denna mening är förstås delvis en definitionsfråga. Här räknas bara personer utanför det egna hushållet som eventuellt nära vänner, som familjemedlemmar för många människor är en viktig källa till socialt stöd. Med en mer allmän definition blir också andelarna som saknar socialt stöd betydligt lägre (Nermo & 2001). Också bristande socialt stöd är vanligare i äldre ålders- grupper. Dessutom finns en mycket tydlig könsskillnad till män- nens nackdel, samt en klasskillnad till arbetargruppernas nackdel. Bland okvalificerade arbetare finns dessutom en tendens till ökning av ofärden på detta område. Alla dessa skillnader kvarstår också efter justering för ålderssammansättning och andra relevanta fak- torer. Analyser som gjorts i kommitténs regi pekar i riktning mot att ett gott socialt stöd fungerat som ett skydd mot ofärd under 1990- talet, och att de som tappat socialt stöd under arbetslöshetens årtionde också i större utsträckning än andra har fått försämrad ekonomi och hälsa (Nermo & a.a). Synen på och förhåll- ningssätten gentemot andra människor, även vid sidan av familj och vänner, är av betydelse såväl för den enskilde som för samhället i stort. Att kunna känna sig trygg och inte utsättas för våld eller hot är sålunda av central betydelse för välfärden. Det finns en svag tendens till en ökande oro för våld, men denna ökning är inte allmän utan koncentrerad till yngre grupper (Tabell 1:9). Det är också bland de yngre som den faktiska utsattheten för våld och hot är vanligast. Det finns dock inga säkra belägg för att utsattheten för våld eller hot har ökat . Det finns en mycket kraftig skillnad mellan män och kvinnor när det gäller oro för våld. Medan en fjärdedel av kvinnorna har avstått från att gå ut på grund av sådan oro gäller detta av männen. är det en större andel av männen som varit utsatta för våld eller hot, medan det har skett en svag ökning bland kvinnorna i denna bemärkelse (Estrada & 2001). Samtliga dessa skillnader kvarstår vid multivariata analyser där vi kon- trollerar för befolkningens sammansättning i en rad olika avseen- den. Andelen som avstått från att gå ut på grund av oro för överfall, rån eller ofredande, samt andelen som varit utsatt för våld eller hot (åren 1990 91) och slut (åren 1998 99) Ej gått ut p.g.a. oro Utsatt för våld eller Arbetare i kval. Arbetare i okval. Man kan också betrakta oro för våld som ett uttryck för bristande tillit till andra människor. I den mån tillit fångas med den indikator vi har till vårt förfogande har inte inneburit några påtagliga förändringar i detta avseende, förutom för unga män- niskor för vilka vi kan konstatera en ökning. Tanken om det sociala medborgarskapet innebär att med- borgarna har vissa sociala rättigheter i form av ekonomiskt skydd och tillgång till vård, omsorg och utbildning (1950). I administreras dessa rättigheter vanligen av offentliga insti- tutioner och myndigheter. Som medborgare bör alla inte bara ha formella möjligheter att hävda sin rätt gentemot dessa myndigheter och deras beslut, utan helst även besitta de kunskaper och färdigheter som krävs för att utnyttja sin rätt. En viktig aspekt av denna förmåga är att kunna författa en skrivelse och överklaga ett myndighetsbeslut. Andelen som ej kan överklaga ett beslut och heller inte känner någon som kan hjälpa till vid 1990- talets början (åren 1990 91) och slut (åren 1998 99) Kan ej överklaga beslut Arbetare i kval. Arbetare i okval. Tabell 1:10 visar att av befolkningen inte kan överklaga ett beslut av en myndighet. Denna andel har inte ökat generellt , men vi kan konstatera att skillnaderna mellan äldre och yngre åldersgrupper har förändrats. Det faktum att förmågan att överklaga ett beslut har förbättrats bland dem i åldrarna kan i huvudsak ses mot bakgrund av att senare födda och mer resursstarka generationer har ersatt tidigare födda och resurssvagare generationer. Däremot har an- delarna som inte kan överklaga myndighetsbeslut ökat något bland de yngre , trots utbildningsexpansionen. Denna negativa utveckling vad gäller politiska resurser bland de yngre är något nytt för 1990-talet (se vidare avsnitt 1.3.2). Klasskillnaderna har däremot förblivit stabila , men består fort- farande i att det är en betydligt större andel i arbetargrupperna än i andra grupper som inte kan överklaga beslut. Välfärdsutvecklingen i har beskri- vits på basis av olika centrala områden var för sig, såsom arbete och hälsa. Det finns dock skäl att i tillägg till detta också söka teckna en mer sammanhållen bild av hur ofärd och ojämlikhet förändrats . Ett sätt att göra detta på är att studera anhopning av ofärd av olika slag. Välfärdsproblem inom olika områden som hälsa, ekonomi och arbete kan inte enkelt summeras till ett enda ofärdsmått. Detta beror i huvudsak på att det inte finns någon gemensam måttstock med vilken ofärden inom så olikartade områden kan göras jäm- förbar. Följer man detta resonemang strikt innebär det att vi inte kan säga att den som är utsatt för två olika välfärdsproblem har sämre välfärd jämfört med någon som har problem enbart med exempelvis sin hälsa eller sin ekonomi. finns det goda argument för att hävda att ojämlikheten i ett samhälle förstärks i den mån vissa individer erfar flera typer av ofärd vid en och samma tidpunkt och i den mån samma personer lever under sämre förhållanden mer permanent (jfr Walzer 1983; Sen 1992). Det är lätt att utifrån den redovisning som presenterats konsta- tera att vissa grupper så gott som genomgående uppvisar större förekomst av ofärd än andra. Exempelvis har arbetare oftare än andra dålig hälsa, dålig ekonomi och dåliga arbetsförhållanden. Detta är dock inte liktydigt med att det är samma personer i arbetarklassen som erfar dessa former av ofärd . Vi ska här därför belysa vilka grupper som är mest utsatta för flera samtidiga välfärdsproblem respektive slut. Vi kom- pletterar denna bild med en analys av risken att kvarstå i en situation som innebär två eller flera former av ofärd. Dessutom presenteras en analys av risken att hamna i denna grupp.14 Vilka former av ofärd som ska inkluderas i dessa beskrivningar är dock inte givet. Mot bakgrund av sysselsättningsproblematiken utgör svag arbetsmarknadsförankring en självskriven del av en analys av ofärdsanhopning. Dessutom inkluderar vi avsaknad av kontantmarginal, självskattad ohälsa, begränsat umgänge utanför hushållet, att inte kunna överklaga ett beslut samt utsatthet för våld 14 Dessa analyser baseras på de personer som intervjuats i ULF-under- sökningarna, 1990 och 1998 respektive 1991 och 1999. Dessa personer var vid det första intervjutillfället i åldrarna 16 , och vid det andra 24 . De analyser som presenteras bygger på uppgifter om 4 506 personer. De individer som uppger minst två av dessa sex välfärdsproblem anses erfara anhopning av ofärd (Tabell 1:11). Det bör betonas att de absoluta nivåerna baserade på denna typ av mått är känsliga för hur vanliga de olika formerna av ofärd är som ingår i måttet. Uppmärksamheten bör därför i första hand riktas mot trender och skillnader mellan grupper. Anhopning av ofärd. Andelen som har en respektive två eller fler former av ofärda (åren 1990 91) och slut (åren 1998 99), samt den relativa risken att kvarstå respektive inträda i gruppen med två eller fler former av ofärd. Två eller fler former Relativa risken att: Arbetare i kval. Arbetare i okval. aBaseras på följande sex former av ofärd: svag arbetsmarknadsförankring (ej an- ställd, ej egen företagare, ej studerande, ej militärtjänst), saknar kontantmargi- nal, självskattad ohälsa, kan ej överklaga beslut, begränsat umgänge utanför det egna hushållet, samt utsatt för våld eller hot. Personer i åldrarna 65 84 kan per definition ej ha svag arbetsmarknadsförankring och hemmaboende ungdomar 16 24 kan per definition ej sakna kontantmarginal. bAnalysen av kvarstående respektive inträde i gruppen med två eller fler former av ofärd baseras på paneluppgifter, och begränsas därmed till dem som var 1990 91. Uppgifterna om ålder och klassposition hänför sig för denna analys till tillståndet 1990 91. cUppgifter baserade på 20 40 personer redovisas inom [ ]; då underlaget är mindre än 20 personer redovisas ingen uppgift. Det har blivit något vanligare att ha två eller fler former av ofärd enligt de ovan angivna indikatorerna, även om situationen förbättrats mitt. kvinnor som bland män har andelen med två eller flera former av ofärd ökat. För männens del är denna ökning helt och hållet ett resultat av förstärkta problem med arbetsmarknadsförankring, medan det för kvinnorna också finns en ökande anhopning av ofärd vid sidan av den ofärd som är relaterad till situationen på arbets- marknaden (framgår ej av tabellen). Andelen som erfor fler än två former av ofärd var dock högre bland kvinnor än bland män både i början och slutet av decenniet, även då svag arbetsmarknads- förankring inkluderas. Anhopningen av ofärd var generellt sett vanligare bland de äldre än bland de yngre. Det är endast måttets konstruktion som medför att det inte är högre andelar bland dem i den äldsta åldersgruppen som erfor anhopning av ofärd.15 Det mest intressanta ur ett 1990- talsperspektiv är dock att ofärdsanhopningen ökade bland yngre åldersgrupper, men inte bland äldre, vilket lett till en utjämning mellan åldersgrupperna vad gäller ofärdsanhopning. Denna negativa utjämning drevs på av arbetsmarknadsläget, men detta tycks inte heller här vara hela förklaringen. Även då arbetsmarknadsför- ankring exkluderas från analysen kan det konstateras att andelen med två eller fler former av ofärd ökade bland yngre och medel- ålders, och allra kraftigast bland dem (visas ej i tabellen). Det bör dock poängteras att bristande arbetsmarknads- förankring fortfarande kan vara grundorsaken till de observerade förändringarna. Klasskillnaderna vad gäller anhopning av ofärd är mycket på- tagliga i så måtto att andelen som har två eller flera typer av ofärd är högst bland okvalificerade arbetare och lägst bland högre tjänstemän. I alla klasser förutom bland egna företagare har dock totalt sett inneburit en försämring, som framträder även då den typ av ofärd som härrör från bristande arbetsmarknads- anknytning räknas bort. Som framgår av Tabell 1:11 var risken för att ha två eller fler former av ofärd 1998 99 för de individer som också erfor anhopning av ofärd . För dem som inte hade två eller fler välfärdsproblem var motsvarande risk . Detta visar att anhopning av ofärd inte enbart är ett temporärt problem för dem som drabbas, även om 15 Personer i den äldsta gruppen kan per definition inte ha svag arbetsmarknadsförankring, vilket innebär att avgränsningen av gruppen med anhopning av ofärd blir striktare i denna grupp (det vill säga två av fem möjliga i stället för två av sex möjliga). av dem som hade flera problem 1990 91 hade lämnat detta tillstånd . Det finns dock påtagliga variationer mellan olika grupper vad gäller risken att kvarstå med flera välfärdsproblem i slutet av 1990- talet. Kvinnor och arbetare hade större risker än andra att mer permanent befinna sig i ett tillstånd som innebär utsatthet för flera former av ofärd. Kvinnor och arbetare hade också relativt sett större risk att inträda i den grupp som är drabbad av flera former av ofärd . Ett lägre utflöde och högre inflöde gav samman- taget den ökning av andelen som har flera problem som framgår av vänstra delen av 1:11. Sammantaget har alltså förekomsten av ofärdsanhopning ökat . Denna ökning gäller särskilt yngre och medel- ålders personer, medan skillnaderna mellan övriga breda samhälls- grupper varit stabila. Det finns också en påtaglig varaktighet i detta avseende då nära nog hälften av dem med fler välfärdsproblem också hade det . 1.3Individuella resurser II: Utvecklingen för särskilda grupper I kommitténs direktiv anges att välfärdsutvecklingen för olika grupper i samhället skall beaktas. Motiven till detta kan sökas i tidigare observerade skillnader i välfärdens fördelning mellan olika grupper i den sociala strukturen. I direktiven sägs att välfärds- utvecklingen ska belysas för kvinnor och män, för olika socio- ekonomiska grupper och ur ett livscykelperspektiv. Denna indel- ning var också vägledande för redovisningen i föregående avsnitt. Mot bakgrund av vad vi funnit i våra tidigare analyser och vad som uttryckligen anges i direktiven finns det dock anledning att ytter- ligare lyfta fram barns välfärdsutveckling. Vidare anges att särskild uppmärksamhet ska ägnas åt utsatta grupper. Vad som är att be- trakta som utsatthet är dock i detta sammanhang på intet sätt självklart. Vi har valt att ge begreppet en förhållandevis vid inne- börd, vilket innebär att vi tar fasta på utsatthet i termer av att ha generellt låga välfärdsnivåer, att ha genomgått en särskilt ogynnsam utveckling samt att leva under förhållanden som på olika sätt skapar ett särskilt stort beroende av fungerande väl- färdssystem. De grupper som enligt vårt förmenande möter ett eller flera av dessa kriterier är ungdomar, ensamstående mödrar, personer med funktionshinder, äldre och utrikes födda. I detta avsnitt ska vi ge en mer ingående och systematisk beskrivning av hur dessa gruppers resurser utvecklats . Ett annat perspektiv på utsatthet är att ta fasta på grupper som utgörs av människor som hamnar i svårigheter eller problem av olika slag. Exempel på sådana grupper är arbetslösa och långvariga socialbidragstagare. Mer långtgående problem finner vi i grupper som har svårigheter i termer av missbruk, kriminalitet och hemlös- het. Vår beskrivning av utvecklingen för dessa grupper blir dock mer övergripande och mindre systematisk än för andra grupper, delvis beroende på avsaknad av goda data. I vissa fall handlar det mer om att söka fastställa problemens omfattning än att redogöra för hur resurserna förändras inom grupperna. Arbetslösa och lång- variga socialbidragstagare är också exempel på grupper vars storlek och sammansättning förändras efter konjunkturens variationer, vilket gör den senare typen av redogörelser mindre relevanta. För de grupper som behandlas i avsnitt 1.3.1 till 1.3.6 utnyttjar vi ett förhållandevis standardiserat redovisningssätt. Varje avsnitt inleds med en tablå som beskriver välfärdens utveckling och för- delning utifrån fem centrala dimensioner: hälsa, utbildning, arbete, inkomster/ekonomi och social förankring/trygghet. Vi redogör även för anhopning av ofärd, definierat som att ha minst två av sex möjliga välfärdsproblem . Principen bakom tablåerna är för det första att beskriva situationen vad gäller varje välfärds- indikator för den aktuella gruppen i början respektive slutet av . För det andra redovisas och jämförs de olika gruppernas generella välfärdsnivå med vad som gällt befolk- ningen i övrigt. För det tredje beskrivs hur de olika gruppernas välfärd har utvecklats i förhållande till befolkningen i stort, vilket möjliggör slutsatser om huruvida en viss grupp har vunnit eller förlorat mark i förhållande till andra grupper. Mer konkret gäller följande: Tablåernas första kolumn beskriver välfärdstillstånd vid periodens början medan den andra kolumnen anger tillståndet vid periodens slut (på ett likartat sätt som i av- snitt 1.2). Vilka faktiska år som periodens början respektive slut avser varierar något beroende på vilka datakällor som kunnat utnyttjas. Vi har så långt det är möjligt baserat redovisningen och 1999, men det förekommer mindre variationer på ett eller såväl uppåt som nedåt. Mer exakta uppgifter redo- visas i tabellfotnoterna i Bilaga 3. Där framgår också vilka data- källor som använts. Den tredje kolumnen innehåller en beskrivning av gruppens välfärdsnivå i jämförelse med resten av befolkningen. Sämre betyder att gruppen haft en lägre välfärdsnivå (eller högre ofärdsnivå) gällande den indikator som redovisas. Bättre repre- senterar givetvis motsatsen, medan likartad innebär att det inte föreligger några betydande skillnader mellan den aktuella gruppen och övriga. Jämförelserna avser genomgående genomsnitt för decenniet som helhet. I tablåernas fjärde kolumn redovisas väl- färdens utveckling för den aktuella gruppen jämfört med övriga .