sou · GPB3103d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Enligt direktiven skall utredningen undersöka om det går att underlätta domstolarnas arbete genom ett system där avgörandet, alltså dom eller beslut, inte skrivs ut fullständigt i sådan fall där varken parterna eller någon annan har behov av det. Direktiven utvisar särskilt det danska systemet med tilkendegivelse såsom förebild för en tänkbar reform. Denna s.k. danska modell kommer att behandlas mer ingående i kapitel 11. 10.2Domens motivering i ett historisk perspektiv1 All dom skall befästas med uppenbara skäl och bevis, ty domaren skall intet döma utan skäl och bevis. Domarreglerna, art. 35. I den klassiska romerska rätten var domen enligt flera forskare sällan motiverade. Rättsläran skall i detta hänseende ha vilat på idén stat pro ratione auctoritas vilket betyder att auktoriteten ersätter skäl och grunder. I det senromerska riket förändrades rättegången. Protokoll för- des och den muntligt givna domen tillställdes parterna i skrift. Möjligheten att överklaga (appellera) infördes och i överklagade mål skulle underinstansens domare utarbeta en fullständig berättelse som skulle sändas till överinstansen men också meddelas parterna i målet. Det har sagts att det var genom överklagande- förfarandet som domskäl i en eller annan form gör sitt inträde. Inom den kanoniska rätten sysslade juristerna jämförelsevis mycket med processrätt och då också med domen och dess motive- ring. Man hade en skeptisk inställning till domskäl och sådana 1 Här följs a.a. ansågs inte behöva lämnas. Kanonisterna värnade i stället om domarens auktoritet och en huvudinvändning mot domskäl var att domskäl stod i motsättning till domarens värdighet. Om dom- skälen var fel kunde nämligen domen bli ogiltig och det var därför oförsiktigt av domaren att ange några skäl. var utvecklingen olika i de europeiska länder- na. I förekom domskäl men förbjöds Parisparlamentet att lämna några domskäl. Från fram till ges inte några domskäl i . Anledningen till detta har ansetts vara att de kungliga domstolarna var suveränens röst och att denne inte behövde rätt- färdiga sin avgöranden. Men det har också sagts att det var behag- ligt för domare att inte behöva ge några domskäl och att detta sågs som ett särskilt privilegium. Som ett komplement till förbudet mot domskäl rådde under lancien régime, alltså , förbud mot att utan tillstånd av domstolen och senare kungen publicera rättsfall. Under upplysningen ökade kraven på obligatorisk domsmotivering och krävde generalständerna en allmän motiveringsskyldighet. Under revolutionsåren ökade skyldigheten att motivera domar och förklarades slutligen domar som saknade motivering vara ogiltiga. I där centralmakten alltid varit jämförelsevis svag förekom motivering av domar . Därefter kom utvecklingen att likna den franska. Offentliga domskäl gavs inte förrän även om protokollerade skäl för dom- stolsinternt bruk förekom. Många tyska rättsvetenskapsmän var negativa till offentliga domsmotiveringar. Det ansågs att motive- ringar skulle kunna medföra att domaren skulle förlora i trovärdig- het. Vidares anfördes bl.a. att partsombud skulle kunna missbruka skälen och att domstolens arbetsbörda skulle öka samt att domarna kunde bli för långa. Den svenska medeltida rättegången var formbunden och munt- lig. Bevisreglerna och förfarandets muntlighet och omedelbarhet inför menigheten vid tingen har ansetts innebära att parterna utan svårighet kunde förstå den avslutningsvis avkunnade domen. rättegångsordinantia innebar bl.a. att en ny form av utövning av kungens domsrätt skapades i och med tillkomsten av . Året därpå tillskapades s.k. rätte- gångsprocess. Det fanns varken i ordinantian eller rättegångs- processen några särskilda bestämmelser om domens motivering eller i övrigt sättet att skriva dom. Däremot fanns i den sistnämnda föreskrifter om att ett protokoll skulle omfatta både domskäl, grunder och bevis. började till följd av ett kungligt brev att motivera sina domar. lag angavs i 24 kap. 3 § att All dom bör fästas på skiäl och lag, och ej på godtycko: och skal sielfva saken och målet, their i tvisten består, med thes nödiga omständig- heter, tydeliga ther i utsättas, så ock the hufvudskiäl, och then lag, ther å slutet grundas []. Begreppet skiäl har ansettts innebära sakfrågan och bedömningen av bevisningen, medan lag har ansetts syfta på rättsfrågan. Lydelsen innebar också att det skulle finnas såväl övertygande skäl i faktiskt och rättsligt hänseende som att dessa skäl skulle framgå av den skrivna domen. Paragrafen kvarstod i stort sett oförändrad till dess att nya RB trädde 1948. 10.3Europakonventionens betydelse för reglerna om vad ett avgörande skall innehålla och hur parter får del av detta I krav på en rättvis rättegång har ansetts ligga att domstolarna på något sätt måste motivera sina domar. har i några fall uttalat att de nationella dom- stolarna måste tillräckligt klart upplysa om grunderna för sina av- göranden.2 Även har i flera fall framhållit att avsaknad av domskäl kan tänkas strida mot artikel 6 i konventionen, men det finns inte några klara hållpunkter för vilka krav som konventionen ställer i fråga om domskäl. I fråga om en del avgöranden där skälen för beslutet är självklara eller framgår av lagen eller som är av mer skönsmässig karaktär, har det inte ansetts att några krav på egentliga domskäl kan ställas.3 När det gäller sättet för den berörde att få del av utgången av prövningen uttalas i konventionen huvudregeln att domen skall avkunnas offentligt. Detta betyder bokstavligen att domen skall läsas upp vid ett sammanträde till vilken parter och allmänhet har tillträde. Det egentliga syftet med regeln är emellertid att allmän- 2Hadjianastassiou mot och Georgiadis mot . Se även Ruiz Torija mot och mot , a.a. s. 191 f. 3Mål 8769/79 mot , D.R. 25 s. 240, 10412/83 mot , D.R. 52 s. 128 och 24949/94 Konttinen mot , D.R. 87-A s. 68. Se också a.a. s. 192 f. heten skall kunna få kännedom om de domar som meddelas. För att detta syfte skall kunna tillgodoses behöver det inte alltid ske ett muntligt avkunnande. har därför förklarat att kravet på avkunnande inte behöver tolkas bokstavligen.4 Det sagda innebär att praxis enligt svensk rätt, där s.k. kansli- domar i tvistemål torde vara mer regel än undantag, inte utgör någon överträdelse av konventionens krav på en rättvis rättegång. Däremot kan det noteras att möjligheten att meddela dom genom att hålla den tillgänglig på rättens kansli i stället för att muntligen avkunna den, redan när RB trädde i kraft var tänkt som ett undan- tag. 10.4Regler om avgörande i allmänhet enligt RB Enligt gamla RB fanns inte någon fast och enhetlig terminologi för att beteckna olika slag av avgöranden i underrätt. Om ett av- görande skedde under en pågående rättegång av en där upp- kommen fråga användes vanligen uttrycket beslut. När det gällde avgöranden som innebar att rätten skiljde mål från sig, användes uttrycken utslag och dom. Det gjordes inte någon strikt åtskillnad mellan avgöranden som innebar en prövning av saken och andra. Genom nya RB infördes en distinkt skillnad mellan dom och beslut. Rättens avgörande av saken skall ske genom dom och andra avgöranden skall ske genom beslut, se 17 kap. 1 § och 30 kap. 1 § RB. Beslut finns av olika slag. Om t.ex. rätten skiljer saken från sig utan att pröva den materiellt, skall det ske genom ett slutligt beslut. Enligt 17 kap. 7 § RB skall en ordinär tvistemålsdom i tingsrätt alltid avfattas skriftligt.6 Den skall innehålla skilda avdelningar. 4Se , a.a. s. 171 f., avgörande Pretto m.fl. mot . I det rättsfallet hade en dom i stället för att avkunnas hållits tillgänglig på rättens kansli. Europa- domstolen framhöll att praxis i konventionsstaterna varierar när det gäller att offentliggöra domar. Domstolen menade att det inte var nödvändigt att på denna punkt tolka konven- tionen efter sin ordalydelse och att offentlighetskravet fick värderas med hänsyn till för- farandets art och syftet bakom artikel 6. 5Enligt 17 kap. 9 § RB skall domen om inte synnerligt hinder möter skriftligen avfattas och meddelas (!) efter förhandlingens avslutande. Processlagberedningen ut- talade att i regel bör den i lagen utsatta tiden inte få överskridas med mer än en eller annan vecka, se SOU 1938:44 s. 221. 6Med ordinär menas att det inte är fråga om förenklad domskrivning. Någon skillnad görs emellertid inte mellan domar i s.k. FT-mål och andra. Det kan nämnas att när lagen(1974:8) om tvistemål om mindre värden tillkom uttalades att som en allmän riktlinje för dom- skrivningen i det förenklade förfarandet borde gälla att domarna borde skrivas kortfattat. Dessa avdelningar skall innehålla upplysning om domstolen samt tid och ställe för domens meddelande, parterna samt deras ombud eller biträden, domslutet, parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som dessa grundats på (reciten) och dom- skälen med uppgift om vad som är bevisat i målet. I 30 kap.5 § RB anges vad som gäller för en brottmålsdom. Den skall i nu berört hänseende i stort sett ha samma innehåll som en tvistemålsdom. I Processlagberedningens ursprungliga förslag avseende 17 kap. 7 § första stycket 4 RB fanns ett tillägg som löd: parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter, varå dessa grundats, jämte motpartens yttrande däröver. Beredningen anförde bl.a. följande. Härefter bör i domen upptagas redogörelse för de yrkanden och invändningar, som framställts av ena eller andra parten, samt för de omständigheter, varå dessa grundats (relevanta fakta). I samband härmed bör i domen redogöras för motpartens ståndpunkt till dessa fakta ävensom för medgivanden eller bestridanden av fram- ställda yrkanden. Redogörelsen för andra omständigheter (medelbart relevanta fakta) liksom erkännanden eller bestridanden därav torde däremot i erforderlig omfattning böra ingå i domskälen. Lagrådet anmärkte att det praktiska syftet med denna punkt var att det av domen bör framgå vad som blivit prövat och avgjort. För att tillgodose detta syfte var det inte nödvändigt med en så utförlig redogörelse som föreslagits. Det var, enligt Lagrådet, tillräckligt att domen anger parternas yrkanden i sak och vad som behövs för att individualisera dessa, det vill i regel säga de omständigheter som yrkandena grundades på.8 I propositionen godtogs Lagrådets för- slag såtillvida att orden jämte motpartens yttrande däröver ströks. relevanta fakta och medelbart relevanta fakta kallas med terminologi för rättsfakta respektive bevisfakta. De materiella rättsfakta som en part åberopar sedda som en komplexi- tet kallas för grunden.9 I 17 kap. 7 § första stycket 4 RB kallas som framgått rättsfakta för omständigheter som dessa [yrkandena och Vidare sades det att redovisningen av domskäl och bevisning borde kunna ges en mer sammanfattande karaktär, se prop. 1973:87 s. 194. 7SOU 1938:44 s. 218. 8NJA II 1943 s. 211 f. 9Ekelöf, Första häftet s. 32 f. invändningarna] grundats på. Däremot har det ansetts att de enda invändningar som behöver redovisas är s.k. motfakta.10 Utredningen har i ett tidigare avsnitt föreslagit att kravet på vad domens recit skall innehålla skall ändras. Det saknas därför anled- ning att här närmare tränga in i den problematik som terminologin utgör; det finns också olika åsikter om vad denna innebär. Försla- get innebär bl.a. i viss mån en återgång till ursprungliga föreslag. Det kan hänvisas till det resonemang som förs i detta avsnitt(5.3.2). När det gäller brottmål är bestämmelserna om domens innehåll i stort identiska med de för tvistemålens del. Frågor om rättsfakta etc. är emellertid inte särskilt framträdande för brottmålens del varför det saknas anledning att gå in närmare på detta område. Det kan emellertid sägas att de rättsfakta (omständigheter)som skall anges i domen, enligt 30 kap. 5 § första stycket 4 RB, är främst åklagarens gärningsbeskrivning. Även den tilltalades inställning skall naturligtvis anges. Enligt 17 kap. 7 § första stycket 5 och 30 kap. 5 § första stycket 5 RB skall i en dom anges domskälen med uppgift om vad som är bevisat i målet. Med domskäl avses de skäl som bestämt utgången i målet såväl i bevisfrågan som rättsfrågan. Processlagberedningen uttalade att det är av vikt att det klarläggs på vilka grunder rätten stöder sin övertygelse om vad som i målet är bevisat. En redogörelse av detta hade även betydelse som kontroll av rättens bevisprövning. Hur utförlig redogörelsen skulle göras var, enligt beredningen, beroende av omständigheterna. Beredningen ansåg även, i likhet med vad tidigare processlag- kommissionen hade framhållit, att domstolarnas motivering för sina domar var alltför knapphändig och inte sällan också otydlig. Särskilt med hänsyn till det fallet att en dom överklagats var det, enligt beredningen, både för parterna och för den högre rätten, av stor betydelse att underrättens uppfattning om såväl bevisfrågorna som de rättsliga spörsmålen kommmit till klart uttryck i domen.11 framhåller följande fördelar med att domen motiveras. Det möjliggör att man kan kontrollera hur rätten resonerat, vilket 10Se Fitger 17:23-24 med hänvisningar. 11SOU 1938:44 s. 218 f. stärker förtroende för rättsskipningen. Vid författandet av en dom kan domaren själv kontrollera sin tankegångar. Som fram- håller: hur ofta händer det inte att man inser ohållbarheten i sitt resonemang först då man nedtecknat detta i skrift. Sitt största värde har domskälen, enligt , på grund av möjligheten att fullfölja talan mot domen. En utförlig motivering underlättar för den tappande parten att bedöma om det lönar sig att överklaga och för den högre instansen att överpröva domens riktighet.12 Slutligen har domskälen, när det gäller en rättsfråga, betydelse som prejudi- kat.13 Att det är av godo att domstolen motiverar sitt avgörande är väl numera att se som självklart.14 Frågan är vad domskälen skall inne- hålla. Förutom vad som enligt lagtexten skall anges, nämligen vad som är bevisat, bör också rätten upplysa om varför den har funnit något bevisat. I detta ligger en redovisning av hur rätten bearbetat bevismaterialet. Man skall alltså av domen kunna få upplysning om hur rätten sammanställt materialet och vilka bevis som enskilt eller tillsammans styrkt en viss ifrågasatt händelse. Rätten skall således förklara om den grundar en viss slutsats på ett vittnesuttalande, eller motsatsvis varför det åberopade vittnets utsaga inte kan ligga till grund för en viss slutsats.15 En annan fråga är i vilken mån bevismaterialet måste refereras i domen. Skall domen belastas med kanske långa utförliga redo- görelser för innehållet i vittnesmål och andra bevisutsagor som ändå finns på ljud- eller videoband?16 På många håll har det utbild- ats en praxis som innebär att man mer eller mindre slentrianmässigt utförligt refererar en utsaga oavsett i vilken mån den har någon betydelse i målet. Det har sagts att det i och för sig inte är fel att låta referat flyta in i domen, men en fara är att arbetet med detta tar så mycket tid och kraft i anspråk att de s.k. egentliga domskälen blir lidande av detta.17 Denna fråga kommer att beröras något närmare under avsnitt 10.6 (Förenklad domskrivning) 12Av en byretsdom i skall det framgå om den inte innehåller en fullständig redo- visning av parternas sakframställning. Överklagas en sådan dom, skall domstolen avge en komplettering av domen till överrätten och parterna, se bilaga 2 avsnitt 2.5. I finns som framgått inte något krav på att fullständiga sakframställningar skall redovisas i en 13Ekelöf, Femte häftet s. 204 f. 14Så har det dock inte alltid varit, se t.ex. a.a. s. 26–96. 15Ekelöf, Femte häftet s. 206 f. 16Se t.ex. Fitger 17:25, Kring a.a s. 377 och , Bör förhörsutsaga återges i dom s. 17Ekelöf, Femte häftet s. 206. Utöver bevisningen omfattar domskälen även en redovisning för eventuella rättsfrågor i målet. Även om domaren anses känna lagen skadar det inte att han för säkerhets skull också talar om vilka lag- bestämmelser – eller vilka andra rättsregler – han tillämpat. Detta är naturligtvis desto angelägnare ju mindre klara sådana frågor är och olika tolkningsmodeller kan komma till användning. 10.4.3Hur parter och andra får del av avgörandet De grundläggande reglerna om beslutande och meddelande av dom finns i 17 kap. 9 § (tvistemål) och 30 kap. 7 § (brottmål) RB. Dessa paragrafer är i stort likalydande varför endast tvistemålsreglerna redovisas här. Innan domen beslutas skall överläggning hållas. Om huvudförhandling ägt rum, skall samma eller sist nästa helgfria dag överläggning hållas och, om det kan ske, dom beslutas och av- kunnas. Behövs på grund av målets beskaffenhet rådrum för domens beslutande eller avfattande, får rätten besluta anstånd; domen skall dock, om inte synnerligt hinder möter, skriftligen avfattas och meddelas efter förhandlingens avslutande. Avkunnas inte domen vid huvudförhandlingen, skall den avkunnas vid annat rättens sammanträde eller också meddelas genom att den hålles tillgänglig på rättens kansli; vid huvudför- handlingen skall underrättelse ges om tiden och sättet för Detta gäller förutom när ett mål avgjorts efter huvudförhandling också då mål avgörs vid sammanträde för muntlig förberedelse. Avgörs i annat fall ett mål utan huvudför- handling, skall överläggning hållas samt domen beslutas, skriftligen avfattas och meddelas. Meddelandet skall ske genom att domen hålls tillgänglig på rättens kansli. Avkunnande av dom får ske genom återgivande av domslutet och skälen jämte meddelande av fullföljdshänvisning. Har skiljaktig mening förekommit, skall denna meddelas parterna och sätt som domen. När ett mål avgjorts, skall parterna underrättas skriftligen om utgången i målet. Enligt 2 § förordningen (1980:900) om statliga myndigheters serviceskyldighet, m.m. jämförd med 26 § förordningen (1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol skall i ett mål eller ärende vid allmän domstol en dom eller ett beslut sändas till parterna som det meddelas. Om avgörandet har meddelats genom att avkunnas, behöver det inte sändas förrän efter avkunnandet. Vid doms avkunnande behöver alltså endast domslutet, dom- skälen, och besked om hur man överklagar återges. Det har sagts att när det gäller domskälen torde ordalydelsen i lagen lämna ut- rymme för en närmare utformning av domskälen vid domens för- fattande och att i enklare mål det ofta torde vara tillräckligt med relativt kortfattade anteckningar. 18 Detta bör emellertid ses som en möjlighet till endast redaktionella och språkliga förbättringar. I sak kan naturligtvis inte redan avkunnade domskäl tillåtas få ändras. Enligt 17 kap. 12 § RB gäller även för slutliga beslut i tvistemål att dessa skall avfattas skriftligen och innehålla de avdelningar som en vanlig dom innehåller, men endast om det behövs med hänsyn till frågans beskaffenhet. För slutliga beslut i brottmål gäller samma sak, om inte annat är föreskrivet, se 30 kap. 10 § RB. Slutliga beslut kan vara av skiftande slag. För sådana som innebär att målet av- skrivs behövs i regel sällan någon motivering av beslutet. Om beslutet däremot innebär att rätten tar ställning till om någons talan eller stämningsansökan skall avvisas kan nog så komplicerade frågor komma att behandlas. Sådana beslut kan därför ofta kräva en utförlig motivering. När det gäller beslut som inte är slutliga skall i den utsträckning det behövs anges de skäl som beslutet grundas på, se 17 kap. 13 § första stycket och 30 kap. 11 § första stycket. Enligt 30 § förvaltningsprocesslagen skall de skäl som bestämt utgången framgå av det beslutet som innebär målets avgörande. I lagtexten regleras alltså inte om avgörandet skall kallas beslut eller dom, däremot står det klart att även förvaltningsdomstolarnas av- göranden skall motiveras. 19 Bestämmelser om att ett avgörande av saken skall ha domsbeteckning finns i stället i 30 § förordningen 18Gärde m. fl. s. 190, jfr Fitger 17:32. 1971:30 s. 584 uttalade departementschefen att det inte bör komma ifråga att generellt föreskriva att förvaltningsdomstolarnas avgöranden skall kallas dom. (1979:575) om protokollföring m.m. vid de allmänna förvaltnings- domstolarna. Det framgår inte närmare av lagen eller förordningen hur domskälen skall utformas. Utredningen har redogjort för de regler som finns för vad en ordinär dom skall innehålla (17 kap. 7 § och 30 kap. 5 § RB. Bestämmelserna är att se som minimikrav. Domstolarna får emellertid under vissa omständigheter utforma en dom i förenklad form. För tvistemålens del gäller enligt 17 kap. 8 § RB att tredskodom, dom efter svarandens medgivande och en dom som endast innebär att högre instans fastställer en lägre instans dom får utfärdas i för- enklad form. Detta innebär att i tingsrätt paragrafen inte kan till- lämpas i indispositiva mål. I sådana mål kan ju tredskodom inte meddelas och inte heller kan ett käromål bifallas endast på grund av ett medgivande. För brottmålens del regleras frågan om förenklad dom i 30 kap. 6 § RB. Där anges att dom i förenklad form får utfärdas om den tilltalade har erkänt gärningen och påföljden bestämts till annat än fängelse eller sluten ungdomsvård eller till fängelse i högts . Liksom vad beträffar tvistemålen får högre instans fast- ställande av lägre rätts dom ske i förenklad form. Om det inom ramen för rättegången (i lagtexten anges detta som målet vilket är definitionsmässigt tveksamt) förs talan om enskilt anspråk i anled- ning av brott får också förenklad dom utfärdas men endast om den tilltalade medger anspråket eller om rätten finner saken vara uppenbar.21 Vad menas då med dom i förenklad form? Vid RB:s tillkomst ansågs förenklad dom i första hand bestå i att domslutet kunde få 20Se härom Lavin, En JO:s syn på domskrivningen i förvaltningsdomstol s. 61–72. 21Det kan noteras att alltså i vart fall formellt kan en dom avseende ett civilt anspråk som förs inom ramen för en brottmålsrättegång utfärdas i förenklad form trots att anspråket inte är medgivet, vilket krävs för motsvarande mål enligt 17 kap. 8 § RB. I förarbetena till lagen uttalade departementschefen som exempel på när saken kunde vara uppenbar när ersättning yrkas för förstörd egendom enligt ett företett värdeintyg eller självrisk på försäkring, se prop. 1980/81:175 s. 12. Det har emellertid sagts att det inte finns några som helst skäl att behandla ett civilrättsligt anspråk annorlunda bara för att det förs inom ramen för en brott- målsrättegång. I den mån det skulle ha behövts en motivering i en tvistemåldom behövs motiveringen även i brottmålsdomen, se Fitger 30:15. tecknas på stämningsansökan eller på en överklagad dom. 22 För tvistemålens del regleras detta numera i 22 § förordningen (1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol. Där anges att innehållet i en dom som utfärdas i förenklad form inte behöver redovisas i skilda avdelningar. De omständigheter som yrkanden eller bestridanden grundas på får redovisas i bilaga. I en dom genom vilken en domstol fastställer en överklagad dom behöver skälen för domen anges endast när de avviker från skälen i den överklagade domen. Att domen får utfärdas i förenklad form har antagits innebära bl.a. att några domskäl inte behöver skrivas eller i vart fall inte några egentliga domskäl.23 I allmänhet torde dock domen sättas upp på vanligt vis, dvs. innehållet redovisas i olika av- delningar även i sådana mål som kan falla inom ramen för förenklad domskrivning. Däremot kan det under dessa avdelningar hänvisas till bilagor. Någon form av domskäl skrivs även om de är kortfattade, såsom t.ex. Talan är medgiven, yrkandet skall därför bifallas eller liknande. Vad en förenklad dom i brottmål innebär anges inte i paragrafen. Enligt 21 § förordningen (1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol får meddela föreskrifter om utform- ningen av tingsrätters och hovrätters domar och beslut i brottmål. Med stöd härav har verket utfärdat vissa föreskrifter om en förenk- lad dom.24 Blanketten innebär bl.a. att några domskäl inte behöver skrivas men att gärningsbeskrivningen skrivs ut i sin helhet liksom brottsbenämning och lagrum.