sou · GPB347d2 · 2002-01-01 00:00:00 — På samma sätt kan ett beslut om efterle- vandepension behöva ändras sedan en förändring av den avlidnes pensionsbehållning skett på grund av bristande eller för sen betalning av ålderspensionsavgifter och allmänna pensionsavgifter (se prop. 1999/2000:91 s. 257). En ändring av ett beslut om egenavgift eller arbetsgivaravgift enligt skattebetalningslagen eller ett beslut om pensionsavgift innebär inte direkt att beräkningsunderlaget ändras. Emellertid skiljer sig detta förfarande inte väsentligt från annan följd- ändring. Eftersom det reformerade ålderspensionssystemet är avgiftsfi- 360 De särskilda förfarandefrågorna nansierat innebär en ändring av avgiftsunderlaget också att den pen- sionsgrundande inkomsten påverkas av en sådan ändring. Även i detta avseende råder en presumtion för ändring. Vid bristande betalning av egenavgift enligt skattebetalningslagen ändras beslutet om pensionsgrundande inkomst, och beslutet om pensionsrätt eller pensionspoäng ändras vid bristande betalning av ålderspensionsavgift eller allmän pensionsavgift. Beslutet om ändring av det första beslutet om egenavgift etc. fattas av skattemyndighet men beslutet att ändra den pensionsgrundande inkomsten, pensionsrätten eller pensionspoängen fattas av . Sammanfattningsvis bör enligt utredningens bedömning innehållet i de bestämmelser som finns för följdändring överföras till en generell omprövningsbestämmelse i handläggningslagen. Genom att införa en tidsobegränsad omprövningsbestämmelse för denna situation kan dessutom nuvarande bestämmelser om tid för omprövning och överklagande förenklas och förenhetligas. En särskild fråga är om något behov av särregler kvarstår. Som be- rörts i avsnitt 4.3.10.5 finns för bostadsbidrag en bestämmelse som kan jämställas med bestämmelserna om följdändring på pensionsområdet. Denna bestämmelse skiljer sig dock bl.a. genom att möjligheten till följdändring är tidsbegränsad. Med hänsyn till den särskilda besluts- ordning som i övrigt gäller för beslut om bostadsbidrag (se avsnitt 4.3.9.3) synes en sådan särregel vara motiverad. En annan situation där omprövning utan tidsgräns kan övervägas är att den enskilde själv genom oriktiga uppgifter eller genom att brista i uppgifts- eller anmälningsskyldighet felaktigt har fått en förmån, dvs. förutsättningar för tillämpningen av 20 kap. 4 § AFL. Denna bestäm- melse reglerar emellertid endast själva återkravet och inte den ompröv- ning som rimligen borde föregå. I lagen om inkomstgrundad ålderspen- sion har å andra sidan den omprövningssituationen reglerats. I prakti- ken torde ett beslut om återkrav kräva att en förnyad prövning sker av ursprungsbeslutet. Se vidare avsnitt 9.13. Slutligen kan det, trots att någon av nämnda situationer inte är uppfyllda, i vissa särskilda fall vara stötande att ett beslut inte kan omprövas. En motsvarighet till en sådan ventil finns såväl i lagen om allmän försäkring som i lagen om inkomstgrundad ålderspension, se 20 kap. 10 a § sista stycket AFL respektive 13 kap. 13 § andra stycket LIP. I dessa bestämmelser har olika kvalifikationsrekvisit ställts upp för att markera att en omprövning efter tvåårsfristen skall kunna ske endast i undantagsfall. Motsvarande bestämmelse bör överföras till en ny generell lag. Utöver de materiella begränsningarna för förfarandets tillämplighet bör även vissa begränsningar av mer formell natur gälla. De särskilda förfarandefrågorna 361 har prövats i allmän förvaltningsdomstol bör , med hänsyn till instansordningsprincipen, på motsvarande sätt som gäller , vara förhindrad att ompröva frågan. För att kassan skall vara förhindrad bör det dock krävas att frågan har prövats i sak. 9.11.5Vissa frågor om processen i förvaltningsdomstol Utredningens förslag: Ett överklagande av allmän förvaltningsdom- stols beslut i mål enligt den allmänna förfarandelag som utredningen föreslår skall ha kommit in från den dag då klagan- den fick del av beslutet. Är det RFV som är klagande, skall tiden dock räknas från den dag då beslutet meddelades. Vid prövning av överklagande av länsrättens beslut i mål som avses i första stycket skall nämndemän ingå i kammarrätten, om nämndemän deltagit i länsrätten. Prövningstillstånd skall krävas vid överklagande till kammarrätten. Om ett överklagande har avvisats såsom för sent inkommet och en domstol efter överklagande har prövat detta beslut eller vägrat pröv- ningstillstånd i fråga om ett sådant överklagande, får domstolens beslut inte överklagas. Utredningen har till huvudsaklig uppgift att se över förfarandebestäm- melserna för socialförsäkringsärenden i . Någon egentlig genomgång av domstolsprocessen för sådana mål har inte utredningen genomfört. Emellertid finns vissa särskilda bestämmelser intagna tillsammans med förfarandereglerna för försäkringskassorna. Dessa bestämmelser bör, för läsbarhetens skull, samlas i en generell förfarandelagstiftning. Som utvecklats ovan under 9.11.2 har frågan om tidsfrist för över- klagande från länsrätt till kammarrätt respektive från kammarrätt till regeringsrätten varit föremål för lagstiftarens uppmärksamhet utan att det resulterat i någon förändring. Något skäl att i det här sammanhanget göra en annan bedömning föreligger inte. Den tidsfrist som gäller för överklagande av länsrätts- och kammarrätts beslut bör kvarstå oförändrad. Vad gäller domstolens sammansättning skall nämndemän medverka i kammarrätten om nämndemän har deltagit i länsrätten, se 20 kap. 11 § andra stycket AFL. Även denna fråga har relativt varit föremål för riksdagsbehandling. Regeringen föreslog i prop. 1994/95:27 ett avskaffande av nämndemännens medverkan i kammarrätterna i socialförsäkringsmål. Propositionen avslogs dock i denna del av (se bet. 1994/95:JuU06 s. 6 f.). 362 De särskilda förfarandefrågorna (se bet. 1994/95:JuU06 s. 6 f.). Någon anledning för utredningen att frångå denna bedömning har inte visat sig. Frågan om prövningstillstånd i kammarrätt undersöks för närvaran- de av . Om ett överklagande har avvisats såsom för sent inkommet och en domstol efter överklagande har prövat detta beslut eller vägrat pröv- ningstillstånd i fråga om ett sådant överklagande, får domstolens beslut, enligt en bestämmelse i 33 § sista stycket förvaltningsprocessla- gen, inte överklagas. Beslut av försäkringskassa är enligt nuvarande regler undantagna, se 20 kap. 11 § sista stycket respektive för pen- sionsbeslut 13 kap. 17 § sista stycket LIP. Skälet bakom undantaget angavs vara att det bl.a. på socialförsäkringsområdet finns sär- skilda bestämmelser om omprövning, som innebär att såväl en begäran om omprövning som ett överklagande kan avvisas på grund av att de har kommit in . Eftersom det enligt regeringens mening knap- past torde finnas skäl för att i det nu aktuella hänseendet göra skillnad mellan ett överklagande och en begäran om omprövning, men då det i det lagstiftningsärendet inte fanns underlag för att utvidga förslaget i 33 § fjärde stycket förvaltningsprocessen till att även avse en begäran om omprövning, föreslogs att det tills vidare skulle införas ett undantag (se prop. 1997/98:101 s. 89). Med utredningens förslag om omprövning i samband med överklagande kan den beskrivna situationen, att en begäran om omprövning avvisas som för sent in- kommen, inte upp-komma. Skälen för undantaget har alltså fallit och beslut på socialförsäk- ringsområdet bör behandlas på samma sätt som för förvaltningen i övrigt. Den tidsfrist som ovan föreslagits för omprövning utan samband med överklagande förutsätter i allt fall att en viss pröv- ning görs för att utröna om förutsättningarna för undantagen från tidsfristen är uppfyllda. Av detta följer att , när svaret på den frågan är nekande, inte skall avvisa utan avslå begäran och att tidsgränsen närmast skall ses som den tidpunkt från vilken det gäller särskilda kvalifikationskrav för att en omprövning skall genomföras. Möjligheten för att dra in eller minska en ersättning finns reglerad på flera skilda ställen. I 20 kap. 3 § AFL finns allmänna bestämmelser för lagen om allmän försäkring och härutöver finns förmånsspecifika regler för sjukpenning och föräldrapenning, förtidspension, rehabilitering, smittbärarersättning m.m. (se avsnitt 4.3.11). De särskilda förfarandefrågorna 363 Bestämmelserna innebär att får dra in eller mins- ka en ersättning om vissa, i bestämmelserna uppräknade, situationer är för handen, exempelvis om den som är berättigad till ersättningen själv ådragit sig sjukdomen eller skadan genom uppsåtligt brott, om han eller hon medvetet eller av grov vårdslöshet lämnar felaktiga eller vilsele- dande uppgifter angående förhållanden av betydelse för rätten till ersättning, underlåter att medverka i föreskriven behandling, utredning eller rehabilitering eller vägrar genomgå läkarundersökning eller följa läkares föreskrifter. Som nämnts är regleringen inte enhetlig. Det kan därför vid en första anblick förefalla naturligt att även dessa regler bör omfattas av förfarandereformen. Bestämmelserna om indragning och minskning har emellertid inte karaktären av förfarandebestämmelser utan är i stället snarare sanktionsregler som reglerar påföljder i vissa situationer. Bestämmelsernas karaktär talar alltså med viss styrka emot att föra samman dem i en generell förfarandelag. Utredningen har i avsnitt 9.3 föreslagit att det i förfarandelagen bör föras in utvidgade, generella bestämmelser om utredningsbefogenheter samt om den försäkrades uppgiftsskyldighet. Vissa delar av sanktionsbestämmelserna i 20 kap. 3 § AFL – nämligen första stycket c samt andra och tredje styckena – tar sikte på sanktioner vid underlåtenhet att medverka vid just sådan utredning eller brister i uppgiftsskyldigheten. Det skulle då kunna hävdas att även sanktionsbe- stämmelserna bör ha en mer generell räckvidd. Som framgår av de föreslagna bestämmelserna om utredningsbefo- genheterna är emellertid dessa regler fakultativa. Räckvidden av reglerna begränsas också till sådana utredningsåtgärder som är nödvän- diga för bedömningen av frågan om ersättning. Reglerna bör tillämpas med försiktighet utanför området för lagen om allmän försäkring (se avsnitt 9.3.2), och någon egentlig utvidgning i sak är inte avsedd. Det finns därför inte någon självklar anledning att utvidga sanktionsbe- stämmelserna på grund av att utredningsbefogenheternas tillämpnings- område formellt sett blir större. En annan sak är att sanktionsbestäm- melserna måste anpassas lagtekniskt till att reglerna om utredningsbe- fogenheterna föreslås reglerade i handläggningslagen samt att nuvaran- de bestämmelser härom i lagen om allmän försäkring föreslås upphäv- da. I det stora hela har det nu förda resonemanget giltighet även i fråga om sanktionsbestämmelserna vid försummad uppgiftsskyldighet. Här finns den skillnaden att de av utredningen föreslagna reglerna om den försäkrades uppgiftsskyldighet har obligatorisk karaktär; de är inte endast fakultativa. bör emellertid hållas i minnet att motsva- rande regler finns på flera håll i lagstiftningen och att 364 De särskilda förfarandefrågorna sanktionsbestämmelserna genom hänvisning i stor utsträckning gjorts tillämpliga också utanför området för lagen om allmän försäkring (se avsnitt 4.3.2.3). Något större behov av att utvidga dessa bestämmelsers giltighetsområde har inte framkommit. Utredningen anser därför att man kan nöja sig med en lagteknisk anpassning av bestämmelserna i 20 kap. 3 § till reglerna om uppgiftsskyldighet. Vad som sagts nu skall inte uppfattas så att det skulle vara uteslutet att reglera sanktionsbestämmelserna för hela socialförsäkringsområdet i ett sammanhang. Ett skäl som talar för en översyn är den oenhetliga lagstiftning som nämnts. En sådan genomgång är emellertid en grannlaga uppgift. Med hänsyn till att det är fråga om sanktionsbe- stämmelser torde det inte kunna komma i fråga att utan vidare utvidga tillämpningsområdet till att gälla generellt enligt mönster från t.ex. bestämmelsen om utredningsbefogenheter i handläggningslagen. Lämpligen bör sanktionsmöjligheterna dessutom övervägas mot bakgrund av vilka åtgärder som kan anses påkallade för att beivra eventuellt fusk och missbruk i socialförsäkringssystemet. En sådan översyn faller utanför denna utrednings uppdrag. Innan en sanktionsåtgärd vidtas krävs givetvis viss utredning, som i vissa situationer kan tangera den utredning som görs vid en ompröv- ning av ärendet. Utredningen föreslår i avsnitt 9.11 nya regler om omprövning av annan anledning än överklagande, dels på grund av ursprungliga felaktigheter, dels på grund av att det senare kommer fram ny utredning. Bestämmelserna om omprövning skall ses skilda från reglerna om sanktioner och avser således inte att vare sig utvidga eller inskränka sanktionsbestämmelsernas räckvidd. Utredningens förslag: Bestämmelserna om omprövning i handlägg- ningslagen innefattar ingen inskränkning av möjligheten att enligt bestämmelser i annan författning besluta om återkrav. Bestämmelser om återkrav finns för merparten av de förmåner, bidrag och andra ersättningar som ingår i socialförsäkringssystemet, se avsnitt 4.3.12. Ett ärende om återkrav aktualiseras när vissa förutsättningar förelig- ger eller misstänks ha förelegat. tar normalt upp ärendet ex officio. En ny prövning av ärendet sker på så sätt att förut- sättningarna för återkrav undersöks. Förfarandet är emellertid till vissa delar oreglerat. Den grundläggande bestämmelsen i lagen om allmän försäkring upptar således endast förutsättningarna för att återbetal- De särskilda förfarandefrågorna 365 ningsskyldighet skall föreligga (se t.ex. 20 kap. 4 § AFL) samt vissa bestämmelser om eftergift och kvittning. Även om vissa återkravsbe- stämmelser i andra författningar är formulerade som skall–regler för försäkringskassan71 innebär detta inte någon saklig skillnad. Att förfa- randet för återkrav inte är närmare reglerat för skulle i och för sig kunna peka på ett lagstiftningsbehov, särskilt mot bak- grund av att vissa frågor enligt vad utredningen erfarit är något oklara. Exempelvis kan frågan om gränsdragningen mellan å ena sidan om- prövning och å andra sidan prövningen vid återkrav aktualisera frågor om prövningarnas inbördes förhållande samt frågor om beslutskompe- tens. Utredningen har därför haft att överväga om bestämmelser om återkrav bör tas in i en samlad förfarandelagstiftning. Mot att införliva återkravsbestämmelser i en förfarandelag talar först och främst bestämmelsernas karaktär. Det rör sig här om regler som inte är renodlade förfarandebestämmelser (jfr vad som sagts i avsnitt 9.12 om sanktionsbestämmelserna). I stället får en bestämmelse om återkrav anses utgöra den yttre avgränsningen av en förmåns räckvidd. Det är således snarare bestämmelser av materiell natur, vilket speglas av det förhållandet att återkravssituationerna inte är enhetligt reglerade. För vissa förmåner krävs antingen att mottagaren själv förorsakat den felaktiga utbetalningen eller att han eller hon i vart fall insett eller skäligen bort inse att ett belopp utbetalats felaktigt (se t.ex. 20 kap. 4 § första stycket AFL). I andra fall föreligger återbetal- ningsskyldighet så snart det konstateras att för mycket ersättning har betalats ut (se t.ex. 20 kap. 4 § andra stycket AFL och 20 § lagen 1996:1030 om underhållsstöd). Man kan sannolikt på motsvarande sätt som t.ex. för bestämmelser- na om utredningsbefogenheter införa generella bestämmelser om återkrav för socialförsäkringen. Ett förenhetligande av återkravsbe- stämmelserna kan emellertid inte ske utan att vissa förmåners materiel- la räckvidd förändras. Det kräver en närmare undersökning av annat slag än utredningen i övrigt företagit. En sådan översyn omfattas inte av utredningens uppdrag. Utredningen föreslår därför inte någon förändring i nuvarande bestämmelser om återkrav. Som redovisats i avsnitt 4.3.10.4 har Försäkringsöverdomstolen sla- git fast att bestämmelserna om ändring i 20 kap. 10 a § AFL inte innebär någon inskränkning i möjligheterna till återkrav (se FÖD 1991:10). Utredningen föreslår i avsnitt 9.11 att nuvarande bestämmel- ser i 20 kap. 10 a § AFL skall ersättas med andra omprövningsregler. Inte heller de föreslagna reglerna om omprövning avses inskränka 71 Se t.ex. 16 § lagen (1993:389) om assistansersättning. 366 De särskilda förfarandefrågorna möjligheterna till återkrav. För att tydliggöra detta förhållande föreslår utredningen att en erinran härom tas in i handläggningslagen. En särskild situation förtjänar ytterligare belysning. Beträffande omprövning vid ändrade förhållanden föreslår utredningen (se avsnitt 9.11) att ett ärende skall omprövas av annan anledning än överklagande om beslutet blivit felaktigt genom att den försäkrade eller annan ersättningsberättigad lämnat oriktiga uppgifter, underlåtit att fullgöra en uppgifts- eller anmälningsskyldighet eller på annat sätt förorsakat att ersättning fastställts felaktigt eller med för högt belopp. Sådan om- prövning föreslås kunna ske utan tidsgräns. Motsvarande undantag finns för tidsfristerna för omprövning enligt 13 kap. 13 § andra stycket första meningen LIP. Situationen stämmer överens med förutsättningarna för återkrav i de fall ersättning har betalats ut. Vid första anblicken ter det sig som om det är en dubbelreglering av återkravssituationen, vilket i sin tur skulle kunna leda till att rekvisitet för återkrav kom i konflikt med omprövningsreg- lerna. Bestämmelser om återkrav är dock aktuella endast när ersättning har betalats ut. Det går regelmässigt från det att ett beslut om pensionsrätt meddelas tills dess utbetalning sker. – som kan vara 20–– har ett sådant undantag från den av utredning- en föreslagna tvåårsfristen som det ovan angivna alltså självständig betydelse. Undantaget från tvåårsfristen är med andra ord inte någon dubbelreglering av återkravssituationen, utan en utvidgning av tidsfris- terna för omprövning under vissa förutsättningar. Skulle båda regelkomplexen vara tillämpliga bör åter- kravsreglerna tillämpas (se vidare i författningskommentaren till 18 § handläggningslagen). 9.14När beslut blir gällande Utredningens förslag: Ett beslut av eller av allmän förvaltningsdomstol skall gälla, om inget annat föreskrivs i beslutet eller bestäms av den domstol som har att pröva beslutet. Till de ämnen som bör övervägas vid en generell förfarandereglering hör också frågor om när beslut i ett ärende börjar gälla och huruvida beslutet kan utgöra en exekutionstitel enligt utsök- ningsbalken (UB). Frågorna behandlas i det följande i angiven ordning. Som har angetts i avsnitt 4.3.13 finns i 20 kap. 13 § fjärde stycket AFL en bestämmelse om att försäkringskassas, RFV:s och förvalt- ningsdomstols beslut skall gälla , om inte annat föreskrivits De särskilda förfarandefrågorna 367 i beslutet eller bestäms av den domstol som har att pröva beslutet. Bestämmelser med i huvudsak samma innebörd har meddelats också i fråga om förmåner, bidrag och andra ersättningar som regleras i olika specialförfattningar. har då föreskrivits att beslut skall gälla , om inte något annat anges i beslutet. saknas uttrycklig föreskrift i ämnet. Redan den omständigheten att nuvarande regelsystem inte är enhet- ligt utformat i nu berörda hänseende talar för att man bör införa en bestämmelse om verkställighet av beslut i en generell förfarandelag. Att det i någon författning, t.ex. i lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer, saknas en uttryck- lig regel om besluts ikraftträdande torde inte vara att uppfatta så, att lagstiftaren avsett att ställa upp ett krav på beslutets lagakraftvinnande för att det skall bli gällande. Avsaknaden av en regel i ämnet kan emellertid skapa oklarhet för . Rör det sig om ett gynnande beslut, bör detta visserligen kunna verkställas (jfr avsnitt 4.3.13). Är det däremot fråga om ett betungande beslut, t.ex. ett beslut om återbetalning, anses in dubio motsatsen gälla. Även med tanke härpå synes det vara en fördel att frågan uttryckligen behandlas i en ny förfarandelag. När det gäller innehållet i en generell regel om när ett beslut av för- säkringskassan blir gällande torde man lämpligen kunna använda nuvarande föreskrift i lagen om allmän försäkring som förebild. Denna föreskrift är tillämplig oavsett om beslutet har gynnande eller betung- ande karaktär. Föreskriftens lydelse klargör att beslutet i princip gäller , dvs. oberoende av ett överklagande av beslutet (jfr 13 kap. 23 § LIP). Något hinder synes inte möta mot att låta föreskriften gälla över hela socialförsäkringsområdet. Bestämmelsen i 20 kap. 13 § fjärde stycket AFL innefattar också förvaltningsdomstols beslut i socialförsäkringsärenden. Även denna del av bestämmelsen bör för sammanhangets skull inflyta i en generell förfarandelag. Till den del nuvarande bestämmelse avser RFV:s beslut har den betydelse endast för vissa speciella förmånsslag där RFV har beslutanderätt (se avsnitt 3.2.2.1). Eftersom den generella förfarandelag som utredningen föreslår tar sikte på den ärendehandläggning som förekommer hos försäkringskassorna, synes det mest följdriktigt att en regel om när RFV:s beslut blir gällande införs i de författningar som reglerar de speciella förmånsslagen (se vidare avsnitt 8.4). finns inte någon allmän föreskrift om i vilken ut- sträckning en försäkringskassas beslut kan utgöra exekutionstitel enligt UB. Ett undantag finns i 41 § lagen (1996:1030) om underhållsstöd. Enligt denna paragraf får beslut om återbetalningsskyldighet för den bidragsskyldige (och ränta) verkställas enligt bestämmelserna i . 368 De särskilda förfarandefrågorna Bestämmelsen synes inte ha särskilt motiverats i förarbetena (jfr SOU 1995:26, Del A s. 501 f., Ds 1996:2 s. 79 f. och 112 samt prop. 1995/96:208 s. 66 f. och 199). Det kan anmärkas att statens fordran mot den bidragsskyldige – från att enligt lag om bidragsför- skott ha vilat uteslutande på privaträttslig grund, med därav följande indrivning i enskilt mål hos kronofogdemyndigheten – övergått till att enligt lagen om underhållsstöd väsentligen vara ett offentligrättsligt krav, som indrivs i allmänt mål (jfr prop. 1995/96:208 s. 42 f., 64 och Enligt 3 kap. 1 § första stycket 6 UB är förvaltningsmyndigheters beslut inte generellt verkställbara; det krävs att det finns en särskild föreskrift om detta i den aktuella författningen. Finns det inte någon sådan föreskrift, får myndigheten vid behov anskaffa en exekutionstitel genom talan vid domstol. Bakgrunden till denna ordning är, att förvalt- ningsmyndigheters beslut inte alltid meddelas under sådana förhållan- den att det föreligger garantier för en tillräckligt objektiv och allsidig prövning av saken (se Gregow, Utsökningsrätt, 6 uppl. 1996, s. 83 f.). Vid utredningens undersökningar har från i uttalats önskemål om att beslut om återbetalningsskyldighet generellt bör kunna verkställas enligt UB (se bilaga 6). Det kan också synas följdriktigt att överväga en sådan regel med tanke på den före- skrift som finns i 41 § lagen om underhållsstöd. Utredningen har emellertid stannat för att inte föreslå att en sådan regel nu tas in i en generell förfarandelag. Som har utvecklats i kapitel 8 har avsevärd kritik riktats mot försäkringskassornas handläggning av sina ärenden. Den reform utredningen förordar genom ett förenhetli- gande och förtydligande av nuvarande förfarandebestämmelser är ett led i strävandet att förbättra ärendehanteringen och motverka felaktig- heter i kassornas beslut. I kapitel 12 kommer utredningen att anlägga ytterligare synpunkter på behovet av höjd kompetens hos kassornas personal. Det är därför för tidigt att nu till slutligt övervägande ta upp frågan om försäkringskassornas beslut om återbetalningsskyldighet bör vara generellt verkställbara. Införandet av en sådan regel bör för övrigt föregås av en grundligare undersökning av frågan. Den genomgång av olika förfarandefrågor som utredningen nu har föreslagit visar att det i en rad viktiga hänseenden är av värde att förtydliga och förenhetliga nuvarande lagstiftning på området.