sou · GPB359 · 2002-01-01 00:00:00 — Man kan också tänka sig andra lösningar, t.ex. att åklagaren i varje enskilt fall samråder med rätten om lämplig dag (jfr NJA II 1943 s. 575, , m.fl., Nya , s. 669 och JO 1966 s. 279). En av fördelarna med att rätten upplåter en viss bestämd vecko- dag för mål där åklagaren kallar till huvudförhandling uppges i ha varit att det har gjort det möjligt för polisen att redan under förundersökningen förbereda såväl de misstänkta som målsäganden och vittnen på när huvudförhandlingen kan tän- kas äga rum. Den utredningsman hos polisen som genom förhören träffar dessa personer har då kunnat upplysa om att huvudförhand- lingar brukar äga rum på t.ex. och att det är troligt att – om åtal väcks – förhandlingen kommer att äga rum inom ett visst antal veckor. När bör åklagaren inte ges i uppdrag att utfärda stämning ? Vi avhåller oss från att föra fram några bestämda synpunkter på i vilka situationer åklagaren bör ges i uppdrag att utfärda stämning. Däremot vill vi här ange några fall där nuvarande lagstiftning lägger vissa hinder i vägen för ett sådant uppdrag. skall fram- hållas att en hel del av de mål som handläggs i våra domstolar inte träffas av dessa hinder. Vissa tvångsmedelsbeslut och ungdomsmål Som vi har pekat på i avsnitt 2.1.3 är vårt förslag när det gäller det tänkta huvudalternativet inte avsett att tillämpas i mål med häktade eller i mål där lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöver- trädare är tillämplig. Med dagens regelsystem framstår det som mindre lämpligt att åklagaren ges i uppdrag att utfärda stämning i sådana mål. Bakgrunden till detta är följande. När stämning utfärdas av rätten anses åtal väckt när stämnings- ansökan kom in till rätten. Om åklagaren utfärdar stämning anses dock åtal väckt först när stämningen delgetts den tilltalade. Detta framgår av bestämmelsen i 45 kap. 1 § andra stycket RB. I 35 kap. finns bestämmelser om bortfallande av påföljd p.g.a. preskription. Utgångspunkten för preskriptions- beräkningen är där delgivning av stämning eller häktning i vissa fall (se 35 kap. 1 § ). För preskriptionsberäkningen saknar det således betydelse om stämningen delges genom rättens försorg eller om den sker genom åklagarens försorg. Tidpunkten för åtals väckande har betydelse i de fall särskilda krav ställs upp på skyndsamhet när det gäller prövningen av frågan om åtal skall väckas eller inte. Vid t.ex. häktning eller i fråga om unga lagöverträdare skall åtal således vara väckt senast vid en viss bestämd tidpunkt (24 kap. 18 och 19 §§ RB och 29 § LUL). Det- samma gäller när åklagaren eller rätten har meddelat beslut om eller då rätten har fastställt ett reseförbud (25 kap. 6 och 7 §§ RB). Det gäller även när rätten har meddelat beslut om kvarstad (26 kap. 2, 5 och 6 §§ RB) och då rätten har beslutat om eller fastställt beslag (27 kap. 5, 7 och 8 §§ RB) (NJA II 1943 s. 564, Fitger, Rättegångs- balken, del 3, s. 45:6 och Karnov 2000/01, s. 2865, not 1371). Det är således mindre lämpligt att rätten med dagens regelsystem upp- drar åt åklagaren att utfärda stämning i nu nämnda situationer. Som kommer att framgå nedan (s. 55f) anser vi – av skäl som anges där – att tidpunkten för talans väckande när åklagaren utfär- dar stämning bör ändras. Redan här kan dock påpekas att förslaget när det gäller utformningen av bestämmelsen i 45 kap. 1 § andra stycket RB inte är föranlett av något önskemål om att åklagaren skall ges i uppdrag att utfärda stämning när de ovan nämnda tvångsmedelsbesluten har fattats eller i ungdomsmål. I dessa mål har nämligen rätten en viktig kontrollfunktion att fylla. För att inte denna kontrollfunktion skall sättas ur spel framstår det som mindre lämpligt att åklagaren utfärdar stämning i dessa situationer. Såsom bestämmelsen i 45 kap. 16 § RB är utformad har åklagaren inte befogenhet att förordna om inställandet av den som är anhållen eller häktad till huvudförhandling. Mot bakgrund av vad som har sagts om mål med häktade anser vi inte heller att åklagaren behöver ges denna behörighet. Vi föreslår därför inte någon ändring i denna del i förhållande till gällande rätt. När det krävs en lämplighetsprövning för att rätten skall ta upp målet Det finns en annan situation när åklagaren inte bör ges möjlighet att utfärda stämning. Vi tänker här på de fall när det krävs en lämp- lighetsprövning från rättens sida för att rätten skall ta upp målet. En sådan lämplighetsprövning är föreskriven i 19 kap. RB som handlar om laga domstol i brottmål. Enligt 19 kap. 1 § första stycket RB är laga domstol i brottmål rätten i den ort där brottet förövades. I enlighet med denna huvud- regel handläggs också de flesta brottmål. Enligt tredje stycket i samma paragraf kan emellertid åtal för brott väckas vid den rätt där den misstänkte skall svara i tvistemål i allmänhet eller vid den rätt där den misstänkte mera varaktigt uppehåller sig. Detta gäller un- der förutsättning att rätten med hänsyn till utredningen samt kost- nader och andra omständigheter finner att det är lämpligt. Reglerna i 19 kap. 1 § RB innebär att flera domstolar kan vara behöriga att ta upp åtal för ett och samma brott. Det ankommer på åklagaren eller, vid enskilt åtal, målsäganden att avgöra vid vilken av flera behöriga domstolar åtal skall väckas. Domstolen kan inte – bortsett från de fall som avses i 19 kap. 1 § tredje stycket RB – vägra att ta upp ett åtal enbart på den grunden att även en annan domstol är behörig (, m.fl., Nya , s. 224). I 19 kap. 3 § andra stycket RB finns en forumbestämmelse som behandlar det fallet att åtal väcks mot flera personer för brott som har samband med varandra. Ett sådant åtal får väckas vid den rätt där någon av dem svarar. Det gäller även om åtalen väcks vid olika tider. Även i denna situation avgör rätten bl.a. efter en lämplighets- prövning om målet skall tas upp vid en och samma domstol. Slutli- gen finns en bestämmelse i 19 kap. 6 § RB som behandlar det fallet att någon har förövat flera brott inom olika domkretsar. Den rätt som är behörig att ta upp åtal för något av brotten är enligt be- stämmelsen behörig att pröva samtliga åtal om rätten med hänsyn till utredningen samt kostnader och andra omständigheter anser det lämpligt. Vi finner inte anledning att inom ramen för detta betänkande och med de begränsade och inte alltför komplicerade lagändringar som föreslås (jfr avsnitt 2.1.3) se över de nämnda bestämmel- serna som föreskriver en lämplighetsprövning från rättens sida. Vår bedömning är dessutom att det inte är särskilt många mål som i praktiken träffas av bestämmelserna. Vissa situationer när offentlig försvarare m.m. skall förordnas Det finns dessutom situationer när åklagaren inte bör utfärda kal- lelse till huvudförhandling. Frågan hör samman med att det endast är rätten som kan förordna offentlig försvarare och målsägande- biträde. Om inte kallelse bör utfärdas i dessa fall bör inte heller stämning utfärdas av åklagaren. Som vi har framhållit upp- nås nämligen en snabbhet i förfarandet enbart i de fall åklagaren i den av honom utfärdade stämningen kan kalla till huvudförhandling i målet. När stämning utfärdas av åklagaren skall denne, som huvudregel, i stämningen inskränka sig till att förelägga den tilltalade att komma in med bevisuppgift till rätten (45 kap. 16 § RB). För åkla- garens del gäller att det skall framstå som lämpligt för att i stäm- ningen också få kalla den tilltalade till huvudförhandlingen. Därut- över krävs att han enligt 45 kap. 1 § RB har fått behörighet att göra det. Lämplighetsrekvisitet i 45 kap. 16 § andra stycket RB är avsett att markera att åklagaren, innan han tar in en kallelse i stämningen, bör beakta behovet av förberedande åtgärder och även andra lämp- lighetssynpunkter (NJA II 1976 s. 569). Vid lämplighetspröv- ningen anses det att åklagaren skall följa av rätten meddelade direktiv. I praktiken har det förekommit att åklagaren, när det gäller mål av enklare beskaffenhet, kunnat utfärda stämning med omedelbar kallelse till huvudförhandling (jfr Fitger, Rättegångs- balken, del 3, s. 45:5 f och 45:46). Även rätten har givetvis att beakta behovet av förberedande åt- gärder innan målet sätts ut till huvudförhandling. I 45 kap. 10–13 §§ RB finns bestämmelser som handlar om vissa förberedande åt- gärder som rätten kan ha att ta ställning till. Där regleras frågor om bevisföreläggande, yttranden från sakkunniga m.m. Avsikten med att företa dessa åtgärder är att bereda målet till huvudförhandling. Det rör sig här således inte om någon av rätten ledd förundersök- ning i själva saken. Finner rätten att någon fråga av betydelse för avgörandet av själva saken inte är tillräckligt utredd, bör rätten i stället enligt bestämmelsen i 45 kap. 11 § RB förelägga åklagaren att fullständiga förundersökningen (NJA II 1943 s. 571). Det finns emellertid även andra bestämmelser än de nu särskilt nämnda, såväl i som i andra författningar, som reglerar rättens skyldighet att inhämta utredning eller att företa andra åtgärder (jfr Fitger, , del 3, s. 45:32). sådan åtgärd kan t.ex. vara att överväga om offentlig försvarare skall förordnas i målet. Till skillnad mot vad som är fallet beträffande åklagaren har rät- ten behörighet att besluta om samtliga inför huvudförhandlingen erforderliga förberedande åtgärder. Det måste beaktas när åklaga- ren skall kalla till huvudförhandling. Enligt vad vi känner till är det emellertid ytterst sällan som rätten i de brottmål som är aktuella behöver företa andra förberedande åtgärder än att inhämta person- utredning och att utfärda ett bevisföreläggande till den tilltalade. Därutöver kan också offentlig försvarare behöva förordnas. Som framgått har åklagaren getts behörighet att utfärda bevis- föreläggande (45 kap. 16 § andra stycket RB). När det gäller per- sonutredningar lämnar vi i avsnitt 2.5.4 förslag som innebär att även åklagaren skall ges behörighet att inhämta sådana yttranden från frivårdsmyndigheten som avses i 1 § lagen om särskild person- utredning i brottmål, m.m. Sådana yttranden bör vara det slag av personutredning som är vanligast förekommande i de mål som är aktuella. Det innebär således att åklagarens möjlighet att utfärda stämning och kalla till huvudförhandling i praktiken kommer att utvidgas avsevärt genom vårt förslag i avsnitt 2.5.4. Offentlig försvarare förordnas av rätten. Frågan om att förordna offentlig försvarare tas upp av rätten antingen på begäran eller om det i övrigt finns anledning till det (21 kap. 4 § RB). Offentlig för- svarare kan förordnas redan under förundersökningen (jfr 12 § för- undersökningskungörelsen, 1947:948, [FUK]). I samband med att den misstänkte under förundersökningen tillfrågas om han önskar offentlig försvarare förekommer det dock att den misstänkte upp- ger att han önskar en sådan försvarare först vid en eventuell huvudförhandling. Det brukar, för de slag av brottmål som är aktuella, i praktiken innebära att ett förordnande av offentlig för- svarare sker först efter det att åtal har väckts. Om åklagaren utfär- dar stämning och även kallelse till huvudförhandling, kan det såle- des inträffa att rättens medverkan ändå är nödvändig i detta skede eftersom offentlig försvarare skall förordnas inför huvudförhand- lingen. För att rätten skall kunna ta ställning till om det finns förutsätt- ningar att förordna offentlig försvarare behöver rätten ett underlag. I detta fall skulle underlaget komma att bestå av bl.a. den av åklagaren utfärdade stämningen med kallelse till huvud- förhandling. I de fall den misstänkte under förundersökningen har angett önskemål om att en viss person skall förordnas till offentlig försvarare kan det uppstå praktiska problem om åklagaren redan har satt ut målet till huvudförhandling när rätten har att ta ställning till försvararfrågan. Den önskade försvararen är kanske upptagen den tidpunkt som har satts ut för förhandling. Följden kan då bli att den planerade förhandlingen måste ställas in. Vi har inhämtat att i i Handen (se avsnitt 2.2) har det inträffat att en av åklagaren utsatt huvudför- handling har fått ställas in av det skälet. Något problem med in- ställda huvudförhandlingar uppges däremot inte ha uppkommit i de fall den misstänkte under förundersökningen har uppgett att han eller hon inför en kommande huvudförhandling godtar den som rätten förordnar som offentlig försvarare. Det förhållandet att en offentlig försvarare skall förordnas kan således, när den misstänkte begär att en viss person skall förordnas som offentlig försvarare först inför en eventuell huvudförhandling, innebära att åklagaren inte bör sätta ut målet till huvudförhandling. I dessa fall bör åklagaren inte heller utfärda stämning. Det skulle nämligen innebära onödiga kostnader för delgivning att separera stämningen från kallelsen enbart av det skälet att offentlig försva- rare skall förordnas. Därtill kommer att förfarandet inte heller skulle påskyndas nämnvärt. I en sådan situation är det bättre att rätten får utfärda stämning och kalla till huvudförhand- ling. I de allra flesta fall när rätten utfärdar stämning brukar också stämningen, förutom ett bevisföreläggande, även innehålla en kal- lelse till huvudförhandling (jfr 45 kap. 15 § andra stycket RB och Karnov, 2000/01, del 3, s. 2867, not. Det som sagts om offentlig försvarare har sin motsvarighet även när det har framförts önskemål om att en viss person skall förordnas som målsägandebiträde inför en förestående huvudför- handling. Det skulle naturligtvis kunna övervägas om åklagaren även skall ges behörighet att förordna offentlig försvarare och målsägande- biträde. Vi har diskuterat denna fråga med företrädare för rätts- väsendets myndigheter och även med en av de till oss hörande arbetsgrupperna. Vid dessa diskussioner har det framförts betänk- ligheter av principiell natur – främst vad avser försvararfrågan – mot en sådan ordning. Det skulle nämligen från rättssäkerhets- synpunkt framstå som betänkligt om en som intar ställning av motpart till den misstänkte/tilltalade hade att avgöra om denne skall biträdas av en offentlig försvarare eller ej. Vi lämnar därför inte något sådant förslag. Att ett mål, när det sätts ut till huvudförhandling måste vara be- rett på ett sådant sätt att huvudförhandlingen kan genomföras gäller således vare sig det är rätten som kallar till huvudför- handlingen eller om denna uppgift sköts av åklagaren. Beträffande åklagaren har detta, som framgått ovan, markerats genom ett lämp- lighetsrekvisit i bestämmelsen i 45 kap. 16 § RB. Mot bakgrund av vad som sagts i föregående stycken finner vi ingen anledning att ändra på bestämmelsens utformning i detta avseende. Tidpunkten för talans väckande när åklagaren utfärdar stämning Förslag: I samband med att åklagaren utfärdar stämning skall han ge in ett exemplar av stämningen till rätten. Åtal anses väckt när detta exemplar kommer in till rätten. Anledningen till att tidpunkten för åtals väckande i 45 kap. 1 § andra stycket RB har utformats olika beroende av om det är rätten eller åklagaren som har utfärdat stämningen är inte helt lätt att för- stå. I förarbetena till angavs att tidpunkten för talans väckande, när stämning utfärdas av rätten, inte kunde göras beroende av om och delgivning sker genom rättens försorg. Anledningen till detta angavs vara att åklagaren skulle kunna känna sig trygg i förvissningen att en bestående tvångsåtgärd inte förföll av det skälet att en av rätten utfärdad stämning inte skulle gå att delge. Därefter konstateras helt kort att då stämning utfärdas av åklagaren bör åtal anses väckt genom del- givningen av stämningen (SOU 1938:44 s. 469). Det finns sålunda inte några sakliga skäl att göra någon åtskillnad när det gäller tidpunkten för när åtal skall anses väckt i fall när stämning utfärdas av rätten respektive av åklagaren. Vi föreslår att bestämmelsen i 45 kap. 1 § andra stycket RB ändras på så sätt att när stämning utfärdas av åklagaren skall åtal anses väckt när ett exemplar av stämningen kommer in till rätten. Det innebär att åklagaren i samband med att stämningen utfärdas skall ge in ett exemplar av denna till rätten. När sedan stämningen är delgiven skall beviset om delgivning överlämnas till rätten. Vi återkommer till detta nedan (se s. 58ff och 45 kap. 16 § fjärde stycket RB). Vi vill betona att vårt förslag när det gäller utformningen av be- stämmelsen i 45 kap. 1 § andra stycket RB inte är föranlett av något önskemål om att åklagaren skall ges i uppdrag att utfärda stämning när de tidigare nämnda (s. 49f) tvångsmedelsbesluten har fattats eller i ungdomsmål. Bakgrunden till förslaget i denna del är i stället helt enkelt att åstadkomma en förenkling i regelsystemet. De mål som åklagaren, genom den nu föreslagna ändringen i 45 kap. 1 § andra stycket RB, också skulle kunna utfärda stämning i skulle således huvudsakligen vara mål i vilka vissa tvångsmedels- beslut har meddelats eller fastställts av rätten (här bortses från sådana reseförbud som har meddelats av åklagaren och där rättens prövning inte har begärts). I dessa fall är det rätten som har be- stämt tidpunkten för åtals väckande (vid reseförbud meddelade av åklagaren gäller en i lag bestämd tidpunkt för åtals väckande; 25 kap. 6 § första stycket RB). Om åtal inte väcks eller om en begäran om förlängning av tidpunkten för åtals väckande inte har kommit in till rätten vid den av rätten bestämda tidpunkten, skall ju dessa tvångsmedelsbeslut hävas (24 kap. 24 § första stycket 1 RB, 25 kap. 7 § första stycket 1 RB, 26 kap. 6 § första stycket RB och 27 kap. 8 § första stycket RB). Den kontrollfunktion som rätten här har i förhållande till åklagaren skulle gå förlorad eller i vart fall vara svå- rare att rent praktiskt upprätthålla om åklagaren utfärdar stämning i dessa fall. Denna funktion framstår som kanske särskilt viktig i mål med häktade och även i mål där reseförbud har meddelats. Vi anser att det mot denna bakgrund och således trots den ändring vi nu har föreslagit inte finns skäl att åklagaren utfärdar stämning i dessa situationer. Vem hos åklagarmyndigheten skall rent faktiskt utfärda stämning respektive underteckna kallelser? Förslag: Andra anställda inom åklagarväsendet än åklagare bör kunna ges i uppdrag att utfärda stämning sedan en åklagare har beslutat om stämning. Även uppgiften att underteckna och expediera kallelser och förelägganden bör kunna skötas av andra anställda än åklagare. En särskild fråga gäller vem hos åklagarmyndigheten som skall ges behörighet att rent faktiskt utfärda stämning respektive under- I de undantagsfall då åklagaren med dagens regel- system av rätten har getts behörighet att utfärda stämning skall denna också vara undertecknad av åklagaren (45 kap. 16 § RB). Någon uttrycklig bestämmelse om att en stämning som utfärdas av rätten skall vara undertecknad av rätten finns inte i rättegångs- balken. En sådan stämning brukar dock vara undertecknad, antingen av en lagfaren domare eller av någon annan som har getts behörighet därtill (jfr för tingsrätt, avsnitt 3.7, s. 27). Vi föreslår att bestämmelsen i 45 kap. 16 § första stycket RB om att stämningen skall vara undertecknad av åklagaren upphävs. Det framstår som självklart – och fordrar i vart fall ingen lagreglering – att en handling av det slaget skall vara undertecknad av någon vid den myndighet som har utfärdat den. Denne person behöver emellertid inte ha åklagarkompetens. Där- till kommer att frågan inte heller har lagreglerats för domstolarnas del. Som framgått under avsnitt 2.4.2 gäller ju för tingsrätternas del att lagmannen får förordna tingsnotarier och andra anställda som har tillräcklig kunskap och erfarenhet att på eget ansvar utfärda stämning sedan en lagfaren domare har beslutat om stämning (16 § första stycket 1 tingsrättsinstruktionen). Vidare gäller också att lagmannen, under motsvarande förutsättningar, får förordna tings- notarier och andra anställda att underteckna och expediera kallelser och förelägganden (16 § första stycket 3 tingsrättsinstruktionen). Beträffande andra anställda än tingsrättsnotarier finns en inskränk- ning i det att de inte har rätt att underteckna kallelser enligt lagen om nordisk vittnesplikt m.m. (16 § andra stycket tingsrätts- instruktionen). I avsnitt 2.4.2 har vi också redogjort för förordningen om för- söksverksamhet med förändrad beredningsorganisation vid tings- rätterna. I denna finns ytterligare möjligheter till delegation än vad som följer av tingsrättsinstruktionen. Med stöd av förordningen kan beredningsjurister, tingsnotarier som har tjänstgjort och även andra anställda förordnas att t.ex. utfärda stämning. För andra anställda gäller dock den begränsningen att de inte får utfärda stämning annat än då åklagaren har väckt talan (6 och 7 §§ i förordningen). Något krav på att stämningen innan den utfärdas först skall ha beslutats av en lagfaren domare finns således inte en- ligt den förordningen. Ett sådant krav finns endast enligt tings- rättsinstruktionen. Förordningen gäller endast till utgången av . Efter mönster från vad som gäller enligt tingsrättsinstruktionen bör andra anställda inom åklagarväsendet än åklagare kunna ges i uppdrag att utfärda stämning sedan en åklagare har beslutat om stämning. Även uppgiften att underteckna och expediera kallelser och förelägganden bör kunna skötas av andra anställda än åklagare. Dessa arbetsuppgifter bör således bli föremål för delegation inom åklagarväsendet. Vi föreslår att sådana delegationsbestämmelser tas in i 20 § åklagarförordningen. Vem – rätten eller åklagaren – skall kontrollera att stämning och kallelser blivit delgivna? Förslag: Åklagaren har även i fortsättningen att kontrollera att stämning och eventuella kallelser som har utfärdats av honom har delgetts den tilltalade och andra samt därefter ge in stäm- ning, kallelser och delgivningsbevis till rätten. Om åklagaren utfärdar stämning och kallelser till huvud- förhandling inställer sig frågan vem – rätten eller åklagaren – som skall kontrollera om stämning och kallelser har blivit delgivna. är det så att sedan stämning som har utfärdats av åklagaren har delgivits den tilltalade skall stämningen jämte bevis om del- givning skickas till rätten (45 kap. 16 § fjärde stycket RB). Vi har föreslagit (s. 55f) att åklagaren i samband med att denne utfärdar stämning skall ge in ett exemplar av stämningen till rätten och att åtal skall anses väckt när detta kom in till rätten. Den föreslagna ändringen innebär att det inte kommer att finnas något behov av att skicka in ett exemplar av stämningen även vid den senare tidpunkt som föreskrivs i 45 kap. 16 § fjärde stycket RB. Den skyldighet för åklagaren att skicka in stämningen till rät- ten som föreskrivs i 45 kap. 16 § fjärde stycket RB kan därför upphävas. Alltjämt fordras dock att åklagaren till rätten ger in bevis om att delgivning av stämningen har skett. Denna skyldighet för åklagaren skall därför kvarstå i 45 kap. 16 § fjärde stycket RB. Vi anser dock att det är tillräckligt om det i lagtexten föreskrivs att det aktuella beviset skall ges in – och inte nödvändigtvis skickas – till rätten. I de fall åklagaren i stämningen till den tilltalade också har kallat till huvudförhandling kommer således rätten att ha bevis även om att den tilltalade är delgiven kallelsen. Åklagaren skall emellertid också – även om det inte uttryckligen framgår av någon författ- ningsbestämmelse – till rätten sända in eventuella bevis om del- givning av kallelse när det gäller andra än den tilltalade (NJA II 1943 s. 575 och Fitger, , del 3, s. 45:47). Vi anser inte – förutom i ett avseende – att det finns skäl att ändra på detta. Vi anser även här att det är tillräckligt om det av författnings- texten framgår att åklagaren skall ge in de nu nämnda handlingarna till rätten. Detta kan ske genom att åklagaren skickar de aktuella handlingarna till rätten eller på annat sätt. Vi anser också att omedelbarhetskravet kan utgå ur författningstexten. Härigenom möjliggörs en bättre praktisk hantering av de rättegångsdagar till vilka åklagaren har kallat.