sou · GPB319 · 2002-01-01 00:00:00 — Vid utformningen av en ny bestämmelse måste man följaktligen i möjligaste mån först klarlägga vilka ersättningsprinciper för ingrepp i enskilds egendom som avsågs med uttalandena i för- arbetena till grundlagsändring. Därefter krävs det ett ställning- stagande till frågan om hur dessa ersättningsprinciper lämpligen bör komma till uttryck i grundlagen. Det rättsläge som bestämmelsen refe- rerar till har undergått vissa förändringar genom framför allt införandet av . Också dessa senare förändringar måste beaktas när ersättningsrätten enligt bestämmelsen skall avgränsas. I sammanhanget bör vidare uppmärksammas att det konstitutionella äganderättsskyddet enligt bestämmelsen i 2 kap. 18 § RF enbart inne- bär ett minimiskydd för äganderätten. Underliggande författningar kan därmed innehålla längre gående ersättningsregler än grundlagen. Det finns alltså inget som hindrar att det i allmän lag ges bättre rätt till ersättning än grundlagen föreskriver. Som exempel på en sådan mera långtgående ersättningsrätt kan bl.a. nämnas den rätt till ersättning vid rådighetsinskränkningar som föreskrevs i plan- och bygg- lagen (1987:10). Vidare kan hänvisas till epizootilagen (1999:657) och zoonoslagen (1999:658), som ger rätt till ersättning från staten för en rad ingrepp i lös egendom som inte utgör expropriation. Ett annat exempel är förordningen (1956:296) om ersättning från staten i vissa fall vid ingripanden för att förhindra spridning av en smittsam sjukdom, som också utan stöd av bestämmelsen i 2 kap 18 § andra stycket RF kompenserar vissa ingrepp som har skett i syfte att hindra spridning av smittsamma sjukdomar. Vidare går rätten till ersättning enligt 2 kap. 7 § fjärde stycket lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. längre än vad som föreskrivs i grundlagsregeln i 2 kap. 18 § andra stycket RF. Ersättningsprinciper vid ingripanden mot farliga verksamheter En ledande princip inom svensk rätt har varit att ersättning normalt inte utgår vid sådana ingripanden som riktas mot verksamheter som anses innebära hot mot säkerhet och miljö, oavsett om inskränkningen har skett genom att tillstånd dras in eller att verksamheten förbjuds eller begränsas (se t.ex. , Grundlagen och fastighetsrätten, 1996, s. 115 f. och 149 och Speciell fastighetsrätt, , 7 uppl., 1999, s. 213 samt även , Svensk miljörätt, 2 uppl., 1993, s. 79). Ersättningsregler saknas följaktligen i lagar som tillåter offentliga ingrepp mot miljöskadliga eller annars farliga verksamheter. I lagförarbetena har detta – i de fall frågan över huvud taget har disku- terats – motiverats med den nämnda allmänna principen (se t.ex. prop. 1983/84:60 s. 60 ff. och 226 f. rörande den nuvarande kärnteknik- lagstiftningen, prop. 1984/85:10 s. 79 f. angående miljöskyddsområden enligt dåvarande miljöskyddslagen samt även prop. 1987/88:88 s. 86 avseende den nu gällande strålskyddslagen). Som skäl för denna prin- cip har hävdats att när tillräckligt starka allmänna intressen motiverar ett ingrepp skall inga ekonomiska hänsyn hindra det allmänna från att vidta lämpliga åtgärder för att trygga säkerheten eller miljön (se t.ex. , Ersättning vid offentliga ingrepp 2, 1991, s. 152 f.). är att märka att lagstiftaren inte har stått främmande för tanken att ersättning bör utgå vid offentliga ingrepp till skydd för liv, hälsa och miljö. Exempelvis framhölls i motiven till lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet att om det i ett visst fall skulle framstå som uppenbart obilligt att ersättning vid uteblivet laddningstillstånd inte lämnas bör ersättningsfrågan bli föremål för särskild prövning (prop. 1983/84:60 s. 62). Vad som i så fall skulle bli avgörande torde bero på utfallet av en avvägning mellan det allmännas och den enskildes in- tressen, varvid skälighetsaspekten kan väntas spela en viktig roll. Uttalandet i motiven till kärntekniklagen får närmast anses ta sikte på omständigheterna i det enskilda fallet. En liknande prövning kan tänkas även i andra undantagssituationer där säkerhets- och miljöskydds- intressen har motiverat ett ingrepp som har drabbat den enskilde hårt. Vidare kan nämnas att i finns en ersättningsregel som kan sägas gälla bl.a. ingrepp av det angivna slaget, nämligen bestämmelsen om ersättning för inskränkningar avseende vattenskyddsområden (31 kap. 4 § 4). Det står klart att föreskrifter beträffande sådana områden bl.a. tillkommer för att skydda människors hälsa (se 7 kap. 21 § och prop. 1997/98:45, Del 2, s. 93 f.) Ersättningsregeln har dock främst motiverats av att den gäller ett områdesskydd jäm- förligt med t.ex. naturreservat (se a. prop., Del 2, s. 321). Någon allmän rättsregel om ersättningsskyldighet vid dessa ingrepp när annat skulle leda till oskäliga resultat har emellertid inte kommit till uttryck i lagstiftningen. 9.2.2Kort om några tänkbara preciseringar av bestämmelsen i 2 kap. 18 § andra stycket regeringsformen I förarbetena till grundlagsändring framhöll såväl Fri- och rättighetskommittén som regeringen (SOU 1993:40, Del A, s. 90 f. samt prop. 1993/94:117 s. 17 f. och 49 f.) att det är inskränkningar genom byggnadsreglerande och markreglerande bestämmelser som skall omfattas av ersättningsrätten enligt bestämmelsen i 2 kap. 18 § andra stycket RF. Beträffande frågan om lagstiftarens avsikter med den aktuella grundlagsregeln uttalade vidare Lagrådet i lagstiftningsärendet rörande (prop. 1997/98:45, Del 2, s. 515) att ersättning liksom inte skall kunna komma i fråga vid ingrepp av det allmänna som har sin grund i miljö- eller hälsoskyddsskäl. Av det anförda får anses framgå att lagstiftarens avsikt med änd- ringen var att endast byggnads- och markreglerande åtgärder skall omfattas av den aktuella ersättningsregeln. Det var alltså inte lagstiftarens tanke att alla slags inskränkningar av rådigheten, t.ex. inskränkande beslut som sker av miljö- eller säkerhetsskäl, skall om- fattas av grundlagsskyddet. En sådan vid tillämpning av ersättnings- regeln i 2 kap. 18 § andra stycket RF är för övrigt inte förenlig med den allmänna uppfattningen i vårt samhälle om rättvisa och rimlighet. Kort om olika möjliga preciseringar När det gäller frågan om hur bestämmelsen i 2 kap. 18 § andra stycket RF bör utformas för att överensstämma med syftet bakom stadgandet har vi diskuterat ett flertal olika lagtekniska lösningar. En sådan lös- ning vore att låta grundlagsregeln avse enbart rådighetsinskränkningar som sker genom mark- eller byggnadsreglering. Genom en avgränsning som på något vis anknyter till begreppen mark- och byggnadsreglering skulle man tämligen väl utesluta just de ingrepp i rådigheten som avsågs med ändring av paragrafen. I den befintliga lagtexten i andra stycket andra meningen skulle då t.ex. kunna föreskrivas att ersättning också skall vara tillförsäkrad den för vilken det allmänna genom mark- eller byggnadsreglerande föreskrifter inskränker använd- ningen av mark eller byggnad på sådant sätt att pågående mark- användning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras eller skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av fastigheten. Med en precisering av detta slag skulle tillämp- ningsområdet för ersättningsregeln begränsas till att omfatta bara inskränkningar i rådigheten som sker genom mark- eller byggnads- reglering, dvs. ingrepp som sker med stöd av bestämmelser i fastighets- rättslig lagstiftning. Med detta avses närmare bestämt beslut enligt lagstiftning som går ut på att ett visst område eller en viss byggnad skall skyddas eller bevaras, t.ex. enligt eller lagen om kulturminnen m.m. Vidare avses vissa beslut om åtgärder, förbud och inskränkningar enligt bestämmelserna i 31 kap. som drabbar fastighetsägarens eller innehavarens av särskild rätt till fastigheten möjligheter att utnyttja områden som rör nationalparker, naturreservat, kulturreservat, biotopskyddsområden och vattenskydds- områden. Också beslut om föreläggande och förbud enligt balkens samrådsbestämmelser i 12 kap. 6 § fjärde stycket skulle med den nu diskuterade lösningen omfattas av grundlagsregeln. Däremot skulle ersättningsbestämmelsen inte omfatta beslut som innebär att en verksamhet förbjuds av miljöskydds- eller säkerhetsskäl. Ledamöterna som företräder Moderata samlingspartiet, , och liberalerna förkastade dock detta förslag. Vi har därefter diskuterat skilda lösningar som innebär att man på ett mera direkt sätt anknyter till det då- och nuvarande rättsläget när det gäller rätt till ersättning vid rådighetsingrepp, dvs. att ersättning i normalfallen inte skall utgå vid inskränkningar som har motiverats av tungt vägande miljö- eller säkerhetsskäl (se föregående avsnitt). Genom att i lagtexten föra in principen att ersättning normalt inte skall utgå vid ingrepp mot miljöskadliga eller annars farliga verksamheter skulle man enligt vår mening uttrycka innehållet i gällande rätt just på det sätt som lagstiftaren avsåg lagstiftningsärende. Vidare skulle en lösning av detta slag innebära att skulle undvika att bryta mot principen att förorenaren skall betala (se avsnitten 4.3 och 4.4), som man från svensk sida i flera olika internationella sammanhang har åtagit sig att följa (t.ex. genom artikel 174 i EG-fördraget och princip 16 i Riodeklarationen). En regel som innebär en kodifiering i grundlagen av gällande rätt i fråga om ersättning vid rådighetsingrepp kan självfallet formuleras på skilda sätt. I diskussionerna under utredningsarbetet har dock valet närmast stått mellan tre olika grundalternativ. Det första av dessa inne- bär att det i 2 kap. 18 § andra stycket RF skulle läggas till en ny tredje mening, där det exempelvis föreskrivs att vad som har sagts i andra meningen om ersättning vid rådighetsinskränkningar dock inte gäller vid inskränkning i förorenande eller annan miljöfarlig verksamhet eller verksamhet som annars innebär fara för hälsa och säkerhet. Den nya meningen skulle därmed ange undantagen från ersättningsrätten vid rådighetsingrepp, dvs. i vilka fall en fastighetsägare eller innehavare av särskild rätt till en fastighet inte skulle kunna påräkna ersättning från det allmänna för en rådighetsinskränkning. Det andra grundalternativet som har diskuterats innebär också att det skulle läggas till en ny tredje mening i vilken rådighetsinskränk- ningar av aktuellt slag undantas från det grundlagsskyddade området genom en hänvisning till den allmänna lagstiftningen, t.ex. kan man då föreskriva att när det gäller inskränkningar som har tillkommit för att skydda människors liv eller hälsa eller för att skydda miljön mot verkningarna från miljöfarlig verksamhet, gäller dock vad som före- skrivs i lag om rätt till ersättning. Vidare har vi diskuterat ett alternativ som anger undantagen från ersättningsrätten genom att man i ett nytt tredje stycke i 2 kap. 18 § RF föreskriver att ersättning inte behöver utgå för inskränkningar som skall skydda människors liv eller hälsa eller den omgivande miljön mot störningar som kan förorsaka skada eller olägenhet av någon be- tydelse. Gemensamt för samtliga alternativ är att den gällande huvud- principen vid offentliga ingrepp – att ersättning inte utgår vid ingrepp av säkerhets- eller hälsoskyddsskäl eller till skydd mot miljöfarlig verksamhet – klart skulle komma till uttryck i grundlagen. Vidare inne- bär dessa modeller att ersättningsrätten inte skulle komma att vidgas i förhållande till nuvarande ersättningsregler. I enlighet med vad som har framhållits i avsnitt 9.2.1 skulle det enbart röra sig om minimiregler. Lagregler utformade på nu diskuterat vis skulle därmed inte innebära några hinder mot att ersättning enligt allmän lag utgår också vid ingrepp som har betingats av säkerhets-, hälsoskydds- eller miljöskyddsskäl. När det gäller lagstiftningen på miljöområdet skulle regler utforma- de i enlighet med de ovanstående alternativen innebära att rätt till ersättning – såsom fallet är – normalt inte skulle före- ligga vid sådana inskränkningar som avser att skydda den omgivande miljön mot miljöfarlig verksamhet som bedrivs på en fastighet. Där- emot skulle det liksom enligt gällande rätt i allmänhet utgå ersättning vid inskränkningar i rådigheten som har till syfte att bevara miljön på själva fastigheten, t.ex. genom olika former av områdesskydd. exempel kan nämnas beslut enligt bestämmelserna i 31 kap. miljö- balken som inskränker möjligheterna för en fastighetsägare eller inne- havare av särskild rätt att utnyttja områden som rör nationalparker, naturreservat, kulturreservat, biotopskyddsområden och vattenskydds- områden. Ersättningsrätt enligt regler skulle således alltjämt omfattas av grundlagsskyddet. Inte heller något av dessa alternativ har de ledamöter som företräder Moderata samlingspartiet, , liberalerna ansett sig kunna stödja. De har i stället föreslagit en lösning som innebär att det skulle läggas till en ny tredje mening i 2 kap. 18 § andra stycket RF i vilken det föreskrivs att ersättning inte behöver utges för inskränkningar som syftar till att skydda människors liv eller hälsa eller skydda den omgivande miljön mot väsentlig skada, såvida inte särskilt angelägna enskilda intressen talar för detta. Detta förslag till ändring av bestämmelsen har emellertid de övriga leda- möterna inte ansett godtagbart. Sammanfattningsvis konstaterar vi att ett flertal olika lösningar har prövats i syfte att nå en bred uppslutning. Med beklagande kan vi dock konstatera att vi har misslyckats. Mot bakgrund av att ett förslag till ändring bör ha ett brett parlamentariskt stöd och att ett sådant stöd inte har kunnat uppnås, har vi beslutat att avstå från att lägga fram något förslag till ändrad lydelse av 2 kap. 18 § RF. funktion som beslutsorgan... Del IV funktion som beslutsorgan vid internationellt samarbete 114 funktion som beslutsorgan... funktion som beslutsorgan... I detta kapitel behandlas olika aspekter på funktion som beslutsorgan vid internationellt samarbete. När det gäller dessa frågor kan sammanfattningsvis följande sägas. Internationella överenskommelser styrs av folkrättens regler. Sådana överenskommelser är förpliktande för de parter som har träffat överens- kommelsen, dvs. staterna som sådana (se avsnitt 10.5). RF:s bestäm- melser om förhållandet till andra stater i 10 kap. tilldelar regeringen rätten att ingå överenskommelse med eller på annat sätt ikläda riket förpliktelse gentemot annan stat eller mellanfolklig organisation (1 §). I 10 kap. 2 § RF anges förutsättningarna för regeringens statsrättsliga kompetens att utnyttja sin behörighet att binda riket genom inter- nationella överenskommelser. Bestämmelsen innebär att en internatio- nell överenskommelse skall föreläggas för godkännande om den förutsätter ett riksdagsbeslut för att kunna genomföras. Frågan huruvida behöver besluta i ett visst ämne avgörs framför allt av regler i RF om normgivningsmaktens och finansmaktens fördelning mellan riksdag och regering. En internationell överenskommelse skall på motsvarande sätt föreläggas för prövning om den är av större vikt. Prövningen i kan dock i dessa fall ersättas med föregående samråd i om rikets intresse kräver det (se avsnitten 10.2 – 10.3). om regeringens befogen- het att ingå internationella överenskommelser och om god- kännande av sådana överenskommelser är tillämpliga på det mellan- statliga samarbetet i EU:s (Europeiska unionens) andra och tredje pelare (se avsnitten 10.6.3 och 10.6.4). Det överstatliga gemenskaps- samarbetet i EU:s första pelare kännetecknas av att medlemsstaterna genom folkrättsliga fördrag till Europeiska gemenskaperna (EG) har överlåtit vissa beslutsbefogenheter som ger gemenskaperna möjlighet att besluta om rättsakter som skall vara bindande för medlemsstaterna och enskilda i dessa stater (se avsnitt 10.6.2). Möjligheten att till icke- svenska organ överlåta beslutsbefogenheter som annars tillkommer svenska statsorgan regleras i 10 kap. 5 § RF. Vad gäller möjligheten att överlåta beslutsbefogenheter inom ramen för EU-samarbetet föreskrivs 116 funktion som beslutsorgan... i bestämmelsens första stycke att sådan överlåtelse kan ske enbart till EG, dvs. första pelaren (se avsnitt 10.4). 10.2Funktionsfördelningen mellan regering och riksdag vid ingåendet av internationella överenskommelser I det följande ges en översiktlig redogörelse för författningsutveck- lingen vad avser regeringens och funktioner vid ingåendet av internationella överenskommelser. Syftet är framför allt att så långt möjligt ge en samlad och heltäckande bild av den nu gällande ord- ningen. Särskild vikt har därför lagts vid att återge förarbetsuttalanden o. d. av intresse för tolkningen och tillämpningen av dagens grundlags- bestämmelser på området. Enligt den ursprungliga lydelsen av 12 § regeringsform ägde Konungen att ingå i avhandlingar och förbund med främmande makter, sedan Han ... deröfwer hört Stats-Ministern för Utrikes Ärendene och Hof-Cantzleren. Med avhandlingar med främmande makter avsågs sådana mellanfolkliga överenskommelser som väsentligen berör landets inre rätt (. F. , Lag och traktat, andra oförändrade upplagan, 1942, s. 10). Av memorial vid 1809–riksdag framgår att man vid avfattningen av den aktuella bestämmelsen framför allt hade haft de politiska förbunden i åtanke. anförde bl.a. följande (se konstitutionella urkunder, 1999, s. 186). Utskottet har, efter en mogen öfwerläggning, funnit, att Konungen borde äga magt att göra förbund med främmande Magter, börja krig och sluta fred. Sådan är wårt närwarande ställning, att det icke, med egna krafter allena, synes kunna upprätthålla sin själfständighet. Denna beror då af de förbund med andra Magter, som en klok Styrelse kan winna, men hwilka aldrig, i den stund de slutas, kunna underkastas den offentliga pröfningen och de långa betänkligheterne af en Lagstiftande eller också blott af en talrik Rådgifwande Corps. funktion som beslutsorgan... Av hänsyn till behov av sekretess och skyndsamhet ansågs det med andra ord vara motiverat att begränsa insynen i dessa frågor till en mycket snäv krets. regeringsform uppställdes därför i den ursprungliga lydelsen krav på att enbart två statsrådsledamöter skulle närvara vid handläggningen av dessa ärenden (a. a. s. 10). I samband med departementalreform byttes hänvisningen till Hof-Cantzleren ut mot en hänvisning till någon annan tillkallad Stats-Rådets Ledamot. Vid införandet av statsministerämbetet ändrades hänvisningen till Ministern för utrikes ärendena. ändrades den ministeriella konseljens sammansättning genom att stats- ministern bereddes tillträde dit, och i anslutning därtill föreskrevs i 12 § att Konungen skulle höra Stats-ministern, för utrikes ärendena och någon annan tillkallad Statsrådets ledamot eller, der Ministern för utrikes ärendena tillika är Statsminister, två andra till- kallade Statsrådets ledamöter. avskaffades de olika kon- seljerna. Då föreskrevs i stället att statsrådet skulle höras. Från början ansågs den nu beskrivna bestämmelsen ge Kungl. Maj:t befogenhet att sluta internationella överenskommelser av alla slag, utan att höra . Det ansågs inte spela någon roll om en traktat angick ämnen som annars tillhörde maktområde, t.ex. grundlagsstadgade lagstiftnings- och finansmakt. kom denna uppfattning dock alltmera att ifråga- sättas i den statsrättsliga doktrinen såsom stridande mot den konstitu- logiken (a. a. s. 11 ff.). Vid 1865–riksdag underställdes i efterhand en handelstraktat med prövning. föreslog ett uttalande av innebörd att ständerna hade förväntat att traktaten blivit underställd ständernas prövning och godkännande innan traktaten började tillämpas. Stän- derna tog dock inte med detta uttalande i sin skrivelse i ärendet (Bevill- nings-Utskottets utlåtande. N:o 2, Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 25 för –1866). Men uttalade i ett av bifallet utlåtande, att Konungen vid avslutande av statsfördrag var bunden inom de gränser, som grundlagen bestämt för regeringsmaktens utöfning i allmänhet (Kon- stitutions-Utskottets Utlåtande N:o 2 för s. 7). Konstitutions- utskottet anförde vidare följande. Sålunda kan han ej åtaga sig eller riket någon förpligtelse, som skulle stå i strid med de i 16 § Regeringsformen uttryckta grundsatser eller, mot hvad 57 och 87 §§ Regeringsformen stadga och förmå, leda till intrång på beskattnings- eller lagstiftningsrätt, utan att därtill utverka sig samtycke. 118 funktion som beslutsorgan... fick en kommitté i uppdrag att utarbeta förslag till grundlags- reglering av ett närmare samarbete mellan regering och riksdag i viktigare utrikespolitiska angelägenheter. I sitt betänkande slog kom- mittén fast att det i stort sett var en i praxis respek- terad uppfattning att Kungl. Maj:ts rätt att ingå avhandlingar och för- bund med främmande stater var begränsad genom övriga i grundlag uttalade grundsatser (Förslag till grundlagsändringar åsyftande ett närmare samarbete mellan regering och riksdag i utrikespolitiska angelägenheter, avgivet av därtill utsedda kommitterade, 1919, s. 27). Den ordning som förespråkats i nämnda utlåtande hade med andra ord i realiteten blivit etablerad som kon- stitutionell praxis. Enligt (a. a. s. 14) torde en viktig orsak till den nu beskrivna utvecklingen vara att den internationella rätten genomgick en kraftig utveckling . angick traktaterna nästan uteslutande politiska angelägenheter samt handels- och sjöfartsförhållanden. Den mellanfolkliga rättsregleringen kom emellertid att spänna över allt större områden av samhällslivet. Därför kom denna reglering också i vidsträckt omfattning att beröra ämnen med anknytning till behörighetsområde, t.ex. sådana om- råden som redan hade reglerats i lagstiftningen. Mot den bakgrunden förefaller det tämligen naturligt att krav på medverkan vid överenskommelsernas ingående gjorde sig gällande med allt större styrka. I enlighet med de förslag som hade framlagts av kommitté beslutades vid riksdag om viktiga förändringar i 12 § RF. Lagrummet fick följande lydelse. Konungen äger ingå överenskommelse med främmande makt, sedan stats- rådet däröver blivit hört. Sådan överenskommelse skall, där den angår fråga, som enligt denna regeringsform äger allena eller med Konungen avgöra, eller, utan att angå sådan fråga, är av större vikt, fram- läggas för till godkännande; och skall i överenskommelsen in- tagas förbehåll, varigenom dess giltighet göres beroende av bifall. Skulle i något fall rikets intresse kräva, att överenskommelse, som är av större vikt men ej angår fråga, som äger avgöra, varder avslutad utan godkännande, må det ske, dock att i sådant fall den i 54 § omförmälda utrikesnämnd på sätt där stadgas erhåller tillfälle att yttra sig, innan överenskommelsen ingås. funktion som beslutsorgan... Reformen ansågs endast innebära en kodifiering av förhärskande praxis såvitt avsåg medbeslutanderätt i frågor där enligt RF hade rätt att fatta beslut ensam eller gemensamt med Kungl. Maj:t (a. a. s. 15). Däremot innebar grundlagsändringen en nyhet så till vida att den tillerkände inflytande också i fall då det rörde sig om andra mellanfolkliga överenskommelser av större vikt. I moti- veringen till denna grundlagsändring anförde kommitté att rikets intresse kunde kräva att avtal av större vikt undandrogs riks- dagens prövning om ett ärende var av brådskande eller grannlaga natur. Vad som avsågs var t.ex. hemliga försvarsförbund. I sådana fall låg den formella beslutanderätten helt och hållet i Kungl. Maj:t skulle dock inhämta ett rådgivande yttrande från innan överenskommelsen ingicks (a. bet. s. 28 f.). Med hänsyn till syftet med denna bestämmelse skulle, har det hävdats av (a. a. s. 18 f.), överläggning med äga rum före Kungl. Maj:ts faktiska ståndpunktstagande i frågan. Eftersom överens- kommelser regelmässigt ingicks genom ratifikation, ansåg att yttrande från i allmänhet borde inhämtas innan över- enskommelsen undertecknades av det svenska förhandlingsombudet, eventuellt tidigare, exempelvis innan ombudet gavs instruktioner. ståndpunktsändringar från den sida borde därvid enligt uppfattning föranleda nytt samråd med nämn- den.