sou · GPB385d4 · 2002-01-01 00:00:00 — There continued to be indications of underwater operations conducted by a foreign power, although at a lower level, well into the 1990s. Following a reappraisal of the material in 1994 on the basis of an analysis of the cavitation effect, it was declared that the last violation established by the Supreme Commander had taken place in 1992. There is no conclusive evidence of continuing alien underwater operations in Swedish territorial waters during the years 1995-2000. As regards the nationality of the violating submarines, the Supreme Commander continued in his reports up to 1996 to refer to the chain of circumstantial evidence set forth in the 1987 report that identified the Soviet Union, now , as responsible for the suspected underwater missions against and stated that the indications were even stronger than before. Nevertheless, the Supreme Commander pointed out that there was insufficient hard evidence. The Hävringe incident, 1988 The analysis of the Hävringe incident was considered to have established conclusively that at least one and probably two submarines were present in the area. This incident offered perhaps the navys best chance of a successful operation. A foreign submarine was almost forced to the surface by massive use of depth charges. This demonstrated that the submarine hunting capability of the Swedish navy was now such that foreign powers could no longer conduct underwater operations on Swedish territory with impunity. The Swedish-Russian expert talks The Swedish-Russian expert talks that took place in 1992-94 can scarcely be said to have clarified the points at issue. This is not surprising. The Russians could be expected to accept Swedish technical evidence which was neither clear-cut nor uncontroversial, and which in the final phase of the negotiations was significantly undermined by new technical findings by the Swedes themselves. The talks were held against the background of a former Soviet Union in a state of collapse. While the view that it was appropiate to make use of this opportunity to come to terms with the past is understandable, the ends and means that were chosen were perhaps not the most appropriate. Sound recordings submarine type sounds, the cavitation effect and the correspondence between Bildt and Yeltsin The Armed Forces had been in regular contact with foreign experts for the purpose of analysis of thetype sound. One countrys acoustic experts concluded in 1994, after repeated analyses, that there were three possible hypotheses for the origin of this sound; one of these was that it came from a submarine, but it was not believed that the submarine technology of the time would have been capable of the sound level as low as that recorded by the Swedish navy. Experts from another country were more sympathetic to the Swedish analysis, but they could not exclude the possibility of biological causes. Differences of opinion gradually emerged in the Armed Forces itself and there were growing doubts about the connection between these sounds and submarines. Foreign expertise also questioned at an early stage the Swedish analysis of the compressed cavitation effect. Some experts had their reservations as early as 1992. Analysts in another country became gradually more sceptical, and in 1993 they considered it unlikely that the recorded sounds came from a submarine. Instead, they thought they could be caused by a biological source. Experts in a third country were more in favour of the idea of a submarine, and even the Russian side accepted this assessment in the Swedish- Russian talks although, like experts from other countries, they expressed their doubts due to the absence of certain low-frequency sounds that a submarine normally sends out. Despite all these doubts, and despite the fact that the analyses carried out in were increasingly sceptical, the Supreme Commanders report on violations in 1993, which was presented in 1994, contained no warning signals. In the spring, doubts increased in the Armed Forces, and in the mandate of the on the Cavitation Effect was extended. However, none of this seemed to penetrate into the Prime Ministers Office, which prepared a letter concerning the violations from Prime Minister to the Russian President . Although the Supreme Commander mentioned the absence of sufficient evidence ever since 1987, and despite the uncertainty of the evidence, the Soviet Union/was identified as the violating state. The Prime Minister presented no direct evidence for his far- reaching claims of Russian responsibility, but referred to experience of Soviet submarines in previous years and to ex-Soviet structures. He also added a warning that continued violations might well entail more far-reaching consequences. The writing of this letter was a mistake, both in objective and political terms. With his proposal that the matter be subjected to international political scrutiny Yeltsin had put on the defensive. The attempt to rescue the Swedish-Russian expert talks became a problem that in time overshadowed the foreign and security policy aspects on which should have concentrated. The 1995 Submarine Commission The question of appointing a new Submarine Commission had been discussed ever since the mid-1980s. The proposal was rejected for many years on account of the ongoing Swedish-Russian talks. Now that a final report on these talks had been submitted to the Government, there was no longer any reason to postpone the matter. And when the Armed Forces presented the results of the study of the cavitation effect in February 1995, a new Submarine Commission became inevitable. The Submarine Commission rejected the 1983 Submarine Defence Commissions assessment of the nationality of the violating submarines. It also confirmed that U 137s intrusion into Furthermore, it established that Swedish territory had been violated by foreign submarines on at least eight more occasions and that violations had probably taken place on several other occasions. However, the Swedish Government found no reason to withdraw its protest note of 1983 on these grounds. capacity the Armed Forces Instructions The Armed Forces Instructions were adopted in 1951. Their main purpose was to provide guidelines for action in the event of a surprise attack. As violations of territorial waters became more frequent, the Instructions were increasingly viewed as guidelines for the handling of incidents in peacetime. On 1, 1979 extended its territorial waters from 4 to 12 nautical miles. This made it necessary to issue a new edition of the Instructions, which were tightened up as a result of the submarine incidents. Even more stringent guidelines were laid down in subsequent editions. The Submarine Commission described developments in the navy up to 1995. Further development has taken place since then. Significantly more sensitive sonar devices have made it possible to record underwater sounds that were not previously known, and this has made it possible to classify the submarine type sound and the compressed cavitation sound. Developments have also taken place with respect to weapons. The navys activities changed radically when submarine activities were given precedence over training in invasion defence. These changes led to much longer patrol times for ship units and round- the-clock surveillance duties for land-based anti-submarine units. The navy became a contingency navy. Tactical methods and the capacity for analysing completed operations were improved. Among other significant developments the navy has, together with the , carried out a survey of the seabed in the Swedish archipelagos. The submarine incidents made it necessary to relax the rules on working hours. Agreements were negotiated with the trade union organizations that made it possible to carry on anti-incident activities without being hampered by the rules on working hours. The Armed Forces analysis capacity became in many ways the nucleus of the Swedish Armed Forces capacity for assessments of events in Swedish waters. The members of the represented a body of expertise that could not be challenged either within or outside the Armed Forces. assessments gained wide acceptance and greatly influenced the views presented by the Armed Forces, on which the Government based its conduct of foreign policy. treatment of various indications during the episode showed, with one or two notable exceptions, a tendency to exaggerate rather than critically examine the material that was reported. assessments during the following incidents made it clear that it was not on the side of those elements in the Armed Forces that were most sceptical to various indications. also played an important part in the preparation of the 1987 report. It was often at the centre of the system within the system that is described in the section on the report, where the risk of such a closed system losing touch with reality was also pointed out. This was not the fault of the highly professional individual analysts who were responsible for the analyses. But the system would have worked better if broader foreign policy expertise had been given a place in these activities. At the same time, it should be emphasized that the work of the Analysis Group contributed greatly to a marked improvement and concentration of operations and to submarine hunting operations of high professional and technical precision. Handling of the tape recordings made in autumn The handling of the tapes must be criticized. They represented potentially important evidence and as such they should have been registered immediately and then handled and stored with all due care. The international picture other countries´ experiences Underwater violations have also taken place in other countries. However, in these countries the attitude to informing the public and the media about these incidents is considerably more restrictive than in . Since the Swedish Armed Forces and some experts consider that the Soviet submarine system was responsible for a large number of the reported violations of Swedish waters, the inquiry describes some of the available information about these systems. For various reasons this material is not very extensive. The Russian side has denied having had any submarines for military use other than the Piranha class submarines which were launched in 1987, and were mentioned in the Swedish-Russian talks. Other information has, for example, been presented by in a speech in which he described two different types of Soviet submarines that were involved in operations against . Similar information has also been presented by two retired British naval officers, who outlined the specifications that the submarines might be required to meet for the needs of the Soviet Baltic Fleet. It is a moot point whether the Soviet Union developed submarine systems of the type described by . It cannot be considered very likely that such systems would have been developed specifically for use against . Cooperation with other countries The inquiry mentions an episode in 1960 which suggests that informal agreements on joint exercises between and other countries may have occurred. However, no evidence was found for the pattern of coordination and preparedness tests described, inter alia, by the American former Secretary of Defence . The media played a key role. This role was not always that of the critical ; TV, the radio and the press often seem to have been used, or have let themselves be used, by various players. The media, like everyone else, were carried away by the dramatic events and sometimes became directly involved in shaping them. Only in recent years have the media resumed their critical, analytical role, and a clear division of roles between the media and other players has been established. Perspectives on the submarine issue motives and facts There is plenty of evidence that the violations were linked to the Baltic Seas growing strategic role and to rivalries and conflicts between the military blocs. The significance of extension of its territorial boundary from 4 to 12 nautical miles in 1979 must also be taken into account. The violations could probably not be motivated as actions directed primarily at security. Rather, they should be seen in the context of the bilateral confrontation between the power blocs. Knowledge about and access to safe areas and fixed and other signal systems, mine lines, etc. could in the event of a conflict be of great importance when it came to securing logistics, troop supplies and forward operations in a conflict in Central Europe. The submarine operations must consequently be seen in a broader security and foreign policy context. The overall conclusion is that alien underwater operations occurred in Swedish waters during the 1980s and up to and including 1992. The number of established violations during the period 1980-2000 is less than ten. Apart from this, the possibility of violations should be taken seriously in the case of about thirty other incidents. There is no solid evidence that allows any conclusions to be made about the nationality of the violating submarines. It is not unlikely that the Soviet Union, as the largest naval power in the Baltic Sea, may have had reasons for intruding on Swedish territory. The Soviet Union can therefore scarcely be excluded as a possible violating state. can the possibility of intrusions by Western submarines be excluded. Nevertheless, the fact remains that it has not been possible to identify the nationality of any of the submarines. SOU 1983:13; sammanfattning har enligt direktiven haft i uppdrag att, främst med anledning av ubåtskränkningen i Hårsfjärden- området , redovisa och bedöma utvecklingen då det gäller ubåtskränkningar av det svenska territoriet och diskutera tänkbara motiv för dessa. Det har vidare varit kommissionens uppgift att kartlägga och bedöma den samlade svenska ubåts- skyddskapaciteten och därvid ta ställning till frågan om huruvida ytterligare resurser erfordras för att möta ubåtshotet. Därvid har kommissionen givits uppdraget att ta ställning till om reglerna för ingripande mot inkräktande ubåtar enligt den nya IKFN- förordning som skall träda i kraft är lämpliga och tillräckliga. I fråga om Hårsfjärden-incidenten som sådan har det varit kom- missionens uppdrag att klarlägga händelseförloppet, utvärdera de operativa, taktiska och tekniska erfarenheter som vunnits, samt utvärdera formerna för informationsgivning. Av redogörelser som i betänkandet lämnas på grundval av detta uppdrag framgår att de ubåtskränkningar som skett är av en utomordentligt allvarlig natur, med betydande konsekvenser för svensk säkerhetspolitik. Kommissionen redovisar att det med fullständig säkerhet kon- staterats att främmande ubåtar uppehöll sig i området . I rapporten redovisas att det i den aktuella tiden torde ha uppehållit sig sex ubåtar, varav tre var miniubåtar av ditintills okänd karaktär. Bottenspåren, som kon- trollmätts och avbildats, visar att det rörde sig om två olika typer av delvis bottengående miniubåtar, den ena efterlämnade bandspår, den andra spår efter bl.a. kölstråk. Fyndet av dessa spår och den kunskap som detta lett fram till om dessa miniubåtars sannolika egenskaper har dels öppnat möjligheter att rekonstruera ett händelseförlopp kring Hårsfjärden-incidenten, dels föranlett för- nyad granskning av tidigare incidenter som i vissa avseenden kunnat te sig förbryllande, dels understrukit allvaret i det ubåtshot som riktas mot . I den redovisning av det sannolika händelseförloppet som lämnas betonas att av de sex främmande ubåtar som kan ha deltagit i den samlade operationen fyra ubåtar – varav två miniubåtar – var inblandade i intrånget i , medan den tredje stora ubåten och miniubåten uppträdde i mellersta skärgård. Sannolikt befann sig som mest en stor ubåt och två miniubåtar inne i själva . Den stora ubåten torde dock ha lämnat området tämligen omgående efter upptäckten den 1 okto- ber. Den ena av de två miniubåtarna antas ha tagit sig ut ur Hårs- fjärden . Däremot fanns den andra, bandgående miniubåten sannolikt kvar och föranledde flertalet av de indikationer som erhölls inne i . Kommissionen redovisar härutöver att bevis säkrats för att inträngning med miniubåt i närheten av åter skedde . Ytterligare ett flertal säkra observationer har visat att den främmande ubåtsverksamheten på svenskt territorium fortsatt även efter Hårsfjärden-incidenten. Kommissionen konstaterar att det ägt rum en brant ökning av antalet ubåtskränkningar. Det framstår som sannolikt att miniubåtar förekommit vid tidigare ubåtskränkningar och att den främmande ubåtsverksamheten delvis organiserats i ett antal större, samordnade operationer. över en längre tidsperiod kan konstateras att ubåtsverksamheten kännetecknas av en tendens till ökande omfattning, ökande benägenhet för intrång på svenska inre vatten och ett provocerande uppträdande samt en spridning till en större del av året och en större del av den svenska , inklusive . Kommissionen understryker det för och svensk säker- hets-, försvars- och neutralitetspolitik synnerligen allvarliga och oacceptabla i dessa kränkningar. I kapitlet om säkerhetspolitiska aspekter ställs frågan om tänkbara motiv för de upprepade kränkningarna. Det är därvid enligt kommissionens bedömning möjligt att starkt ifrågasätta vissa motiv som förekommit i den offentliga debatten och peka på sannolika motiv av militärt operativ karaktär. En säkerhetspolitisk bedömning av ubåtskränkningarna kan naturligtvis inte göras isolerat från den grundläggande frågan om ubåtarnas nationalitet. Kommissionen fastslår på denna punkt att varken bottenundersökningarna eller andra undersökningar resulterat i bevis i form av föremål eller dylikt som skulle kunna binda en viss nation vid kränkningarna. Emellertid har för kommissionen redovisats en stor mängd observationer av skilda slag som sammantaget tydligt utvisar att det rör sig om ubåtar tillhörande , dvs. väsentligen sovjetiska ubåtar. Kommissionen ansluter sig till den av experter gjorde bedömningen att det i , liksom tidigare och, åtminstone i helt dominerande grad, som helhet, rörde sig om kränkningar genom sovjetiska ubåtar. Ingen observation har erhållits som tyder på intrång på svenskt territorium av ubåt tillhörande Nato. Kommissionen konstaterar således att kränkningarna är helt oacceptabla och att de fortsatt trots kraftfulla svenska protester. föreslog kommissionen i en särskild skrivelse till försvarsministern en ytterligare skärpning av IKFN- reglerna jämfört med innehållet i den förordning som skall träda i kraft . Innebörden i kommissionens förslag, som regeringen godtog genom beslut , är att vapenmakt skall tillgripas utan föregående varning mot främmande ubåtar i svenska inre vatten. Kommissionen konstaterar inledningsvis att ubåtsskyddet prioriterats lågt i svensk försvarsplanering, under 1960- och 1970- talen, men att försvarsbeslut som påverkats av incidenterna vid Utö och och 1981 präglades av en större medvetenhet om ubåtshotet. Kommissionens beskrivning och värdering av de befintliga och planerade resurserna för ubåtsskydd ger vid handen att den förbättring av det svenska ubåtsskyddet som är på väg i och för sig är riktig men inte kan anses tillräcklig för att möta det mycket påtagliga hot mot den svenska säkerhetspolitiken som kränkningarna utgör. Med utgångspunkt från de brister som kan konstateras föreligga även vid genomförandet av nu planerade åtgärder och det faktum att dessa i allmänhet får effekt först föreslår kommissionen ytterligare förstärkningar som berör många delar av det framtida ubåtsskyddet. De förslag till åtgärder som lämnas, bl.a. anskaffning av ytterligare fyra kvalificerade ubåtsjakthelikoptrar, innebär att ubåtsskyddet måste tillföras ytterligare 200–under Detta bör ses som ett etappmål vars tillräcklighet får bedömas utifrån syftet: att förhindra fortsatta ubåtskränkningar. Kommissionen har slutligen även utvärderat vissa specifika erfarenheter av utbåtsjaktsoperationen i . I detta sam- manhang avfärdar kommissionen ryktena om att ubåtarna undkom med medveten svensk hjälp som helt grundlösa. Det konstateras att ubåtarna undkom på grund av att miniubåtarnas egenskaper inte var kända, att de svenska resurserna var alltför begränsade och bristfälliga, och att vapeninsatserna var alltför försiktiga. Svårig- heterna att använda tillgängliga vapen för uppgiften att tvinga upp ubåtar var stora. De eldförbud som beordrades av försvarsled- ningen för minspärrarna hade godtagbara skäl. Beträffande formerna för information under incidenten fram- hålls, efter en jämförelse med informationstjänsten vid Gåse- fjärden-incidenten, att erfarenheterna inte var entydigt positiva. Att den massmediala uppmärksamheten i hög grad kom att koncentreras på det faktum att ubåtsjaktoperationen miss- lyckades får uppenbarligen ses mot bakgrund av de förväntningar som skapades. Kommissionen betonar härutöver det angelägna i att regeringen och försvarsmakten drar upp riktlinjer för en informa- tionspolitik syftande till att säkerställa yttrande- och informations- friheten även i kris och krig. SOU 1995:135; sammanfattning Sammanfattningen berör huvudsakligen de bedömningar kom- missionen gjort samt redovisar de viktigaste motiven för dessa. Därutöver lämnas viss bakgrundsinformation. Regeringen tillsatte en kommission med uppgift att utvärdera och analysera de undervattenskränkningar och de indikationer om sådana som förekommit samt den ubåtsskyddsverksamhet som bedrivits. Kommissionen skall redovisa sin samlade bild av vad som före- kommit och därvid diskutera hållbarheten i de slutsatser som dragits om undervattenskränkningarnas karaktär. Den skall också behandla de svenska insatsernas effektivitet och därvid diskutera dels de förutsättningar som förelegat för att kunna uppnå resultat, dels vilka resultat som faktiskt uppnåtts i den båtsskydds- verksamhet som bedrivits. Chefen för statsrådet för- ordnade professor . som ord- förande, professor , generaldirektör , professor och förbundsordförande som ledamöter samt f.d. generaldirektör som huvudsekreterare i kommissionen. förord- nades föredraganden i konstitutionsutskott som sekreterare i kommissionen. Kommissionen, som arbetade under namnet Ubåtskommis- sionen lämnade sin rapport . (Det finns anledning påpeka att en annan kommission benämnd tidigare studerat ubåtskränkningar, främst i anledning av incidenter i . tillsattes och avslutade sitt arbete .) Utgångspunkten för arbete har varit Överbefälhavarens rapportering till regeringen rörande konstaterad och befarad undervattensverksamhet åren 1981 1994. Kommissionen har studerat underlag för dessa rapporter samt annat bakgrundsmaterial. Granskningen har omfattat ett synner- ligen omfattande material, huvudsakligen från Försvarsmakten. Kommissionen har även gått igenom arkiv hos Statsråds- beredningen, och . Försvarsmakten har vid föredragningar presenterat material av betydelse för kommissionens arbete. Genom besök vid anläggningar och fartyg har ytterligare informationer inhämtats. Kommissionen har färdats på ett av marinens fartyg under samma betingelser som rådde då U 137 gick på grund i i . Färden arrangerades på kommissionens begäran. Vid besök på i har underlaget för vissa utlåtanden studerats. Besök har också ägt rum på . Kommissionen har anlitat utomstående expertis för granskning av material om vissa bottenspårsfynd samt inom ämnesområdena psykologi och säkerhetspolitik. En forskargrupp på har utfört hydroakustiskt analysarbete för kom- missionens räkning. Även andra forskare vid FOA och svenska högskolor har kon- taktats av kommissionen. Kommissionen har haft 25 sammanträden. Muntlig information har lämnats av personer som har varit engagerade i ubåtsfrågorna på politisk och administrativ nivå. har över 6 000 enskilda rapporter om misstänkt eller konstaterad främmande undervattensverksamhet registrerats.