sou · GPB311d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Bakgrunden till denna särreglering är 1989 mellan och EG träffat avtal om annan direkt försäkring än livförsäkring, som också har införlivats i EG:s rättsordning (se prop. 1994/95:184 s. 242 f.). Avtalet innehåller regler om rätt för försäkringsföretag med säte inom gemenskapen att etablera sig och driva skadeförsäkringsverksamhet i och omvänt. I ett rådsdirektiv (91/371/EEG) anges att avtalet med innebär ett undantag från första skadeförsäkringsdirektivets regler för inom gemenskapen etablerade agenturer och filialer med huvud- kontor utanför gemenskapen. Av artikel 5 i anslutningsfördraget och 2 § lagen (1994:1500) med anledning av anslutning till Europeiska unionen följer att avtalet är bindande för . Avtalet innebär att i förhållande till i princip skall tillämpa de regler om etablering och drivande av skadeför- säkringsverksamhet som följer av första skadeförsäkringsdirektivet med de ändringar och tillägg som gjorts genom turistassistans- direktivet, kreditförsäkringsdirektivet, rättsskyddsdirektivet och det andra försäkringsdirektivet (se 2 och 3 §§ förordningen om schweiziska försäkringsföretags skadeförsäkringsverksamhet i ). som omfattas av förordningen är följaktligen undantagna från kravet att deponera värdehandlingar här (4 § förordningen) samt har att följa schweiziska bestämmelser vad gäller kapitalbas, solvensmarginal och garantibelopp (9 § första stycket förordningen). Gränsöverskridande verksamhet omfattas inte av avtalet. 6.1.3Övriga försäkringsgivare från tredje stat Försäkringsgivare från tredje stat får bedriva verksamhet i om de har koncession (4 kap. 1 § första stycket LUFV). Koncession meddelas av FI eller – om ärendet är av principiell betydelse eller särskild vikt – av regeringen (4 kap. 4 § första stycket LUFV). Försäkringsrörelse kan bedrivas från en general- agentur eller en filial i . En försäkringsgivare från tredje stat kan även få tillstånd att i avseende här belägna risker 1 § andra stycket LUFV). genom förmedling av försäkringsgivare som har koncession i . Båda försäkringsgivarna skall ingå i samma koncern eller ha ett samarbetsavtal med varandra. Försäkringsgivaren skall som säkerhet för direkt försäkrings- rörelse i deponera värdehandlingar i svensk bank i enlighet med de villkor som FI uppställer (5 kap. 1 § LUFV). Vidare uppställs krav på att försäkringsgivaren i skall redovisa försäkringstekniska avsättningar såvitt avser direkt försäkrings- rörelse (5 kap. 5 § LUFV). Bestämmelserna motsvarar dem som finns i 7 kap. 1 § första stycket FRL, se avsnitt 6.3.1. FI handhar tillsynen över försäkringsgivare från tredje stat (6 kap. 1 § LUFV). innefattar rätt att granska den i Företrädaren är skyldig att hålla SOU 2001:11 Utländska skadeförsäkringsföretag tillgångar, räkenskaper och andra handlingar tillgängliga för granskning (6 kap. 6 § LUFV). Som framgått ovan (avsnitt 6.1.1) innefattar EU:s försäkrings- direktiv bl.a. regler om försäkringsgivares soliditet. Soliditets- reglerna i den första generationens försäkringsdirektiv har inför- livats med svensk rätt (se främst prop. 1992/93:257 s. 114–118) och finns i 1 kap. 8 a § och 7 kap. 22–29 §§ FRL. Enligt 7 kap. 24 § FRL gäller därvid att kapitalbasen för skadeförsäkringsrörelse får omfatta vissa närmare angivna poster, t.ex. inbetalt aktiekapital och övrigt eget kapital. FI får därutöver medge att också andra poster än de i lagen angivna får ingå i kapitalbasen. Genom den tredje generationens försäkringsdirektiv (artikel 24 i tredje skadeförsäk- ringsdirektivet) har katalogen över de poster som får ingå i kapital- basen utvidgats. Denna utvidgning har dock inte föranlett någon ändring i FRL (se prop. 1994/95:184 s. 209). Försäkringsverksamhet som bedrivs i form av en filial till ett utländskt företag omfattas såväl av LUFV som av lagen (1992:160) om utländska filialer m.m., filiallagen, (1 kap. 10 § andra stycket LUFV, jfr 3 § 4 filiallagen). Generalagenter och generalrepresenta- tioner omfattas däremot inte av filiallagen. Enligt 11 § filiallagen skall en filial ha en egen bokföring som är skild från det utländska företagets bokföring i övrigt [jfr 2 kap. 7 § bokföringslagen (1999:1078), BFL]. Denna bokföring skall gran- skas av auktoriserad eller godkänd revisor (12 §). Verkställande direktören skall till registreringsmyndigheten ge in redovisnings- handlingar och revisionsberättelse för filialen samt för moder- företaget, om de har gjorts offentliga i företagets hemstat (13 §). För filialens bokföring och revision gäller i tillämpliga delar vad som är föreskrivet för ett svenskt företag av motsvarande slag (14 § första stycket). Detta innebär dels att en filial skall följa BFL och god redovisningssed, dels att resultatet av verksamheten skall beräknas enligt samma normer och principer som om filialen vore ett fristående svenskt företag verksamt i . Filialer till försäkringsföretag med hemvist inom EES Filialer till företag med hemvist inom EES är – till skillnad mot filialer till företag i tredje stat – undantagna från skyldigheten att upprätta årsredovisning (14 § andra stycket filiallagen). Däremot föreligger samma skyldighet som för övriga filialer att ge in redovisningshandlingar och revisionsberättelse för företaget i dess helhet. Om en filial är skyldig att avsluta den löpande bokföringen men inte skyldig att upprätta årsredovisning, skall den upprätta ett årsbokslut enligt bestämmelserna i . Ett årsbokslut skall bestå av resultaträkning och balansräkning samt tilläggsupplysningar (6 kap. 4–9 §§ BFL). Enligt 14 a § filiallagen får regeringen, eller efter regeringens bemyndigande, FI utfärda närmare föreskrifter om avfattning och innehåll i den redovisning som skall lämnas för verksamhet i filial till, såvitt nu är av intresse, utländskt för- säkringsföretag av motsvarande slag som de företag som omfattas av lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag (ÅRFL). Sådana föreskrifter har lämnats i FI:s föreskrifter och allmänna råd om årsredovisning i försäkringsföretag (FFFS 1999:17). Vid upprättandet av ett årsbokslut gäller, enligt 1 kap. 1 § fjärde stycket FFFS 1999:17, bestämmelserna i 2 kap. 2 § och 3–5 kap. ÅRFL med undantag av hänvisningen till 3 kap. 5 § årsredovis- ningslagen (1995:1554). Bestämmelserna innebär att filialer till skadeförsäkringsföretag från EES-stater skall upprätta balans- och resultaträkningar enligt samma regler som svenska skadeför- säkringsföretag. Bl.a. skall försäkringstekniska avsättningar tas upp i balansräkningen med tillämpning av 7 kap. 1 och 2 §§ FRL (4 kap. 9 § ÅRFL). Filialer till försäkringsföretag med hemvist i tredje stat Filialer till skadeförsäkringsföretag med hemvist i tredje stat (inkl. ) skall upprätta årsredovisning i huvudsak enligt samma regler som för svenska skadeförsäkringsföretag (14 och 14 a §§ filiallagen samt FFFS 1999:17). Enligt 1 kap. 9 § första stycket LUFV avses med generalagent en fysisk eller juridisk person som har till uppgift att leda och sköta en utländsk försäkringsgivares försäkringsrörelse i . Av 1 kap. 9 § tredje stycket LUFV framgår att en generalagent skall ha fullmakt att ingå för försäkringsgivaren bindande rättshandlingar med tredje man samt att ta emot stämning för den utländska försäkringsgivaren och själv eller genom annan tala och svara för denne. En försäkringssammanslutning är enligt 1 kap. 11 § LUFV en sammanslutning av fysiska eller juridiska personer som utan solidariskt ansvar meddelar försäkringar. Lloyd´s i är ett exempel på en försäkringssammanslutning. Vid tillämpning av LUFV skall samtliga medlemmar i sammanslutningen som grupp anses som försäkringsgivare. Enligt 1 kap. 12 § första stycket LUFV avses med generalrepresentation en utländsk försäkrings- sammanslutnings representation i . Representationen skall förestås av ett ombud som ansvarar för den verksamhet som försäkringsgivare i sammanslutningen driver. Enligt tredje stycket skall försäkringsgivarna utfärda fullmakt för ombudet att vid tvister som rör ingångna försäkringsavtal ingå för försäkringsgivarna bindande rättshandlingar och att för deras räkning ta emot stämning samt själv eller genom annan tala och svara för dem. Som redan nämnts (avsnitt 6.1.5) omfattas etablering genom generalagent eller generalrepresentation inte av filiallagens bestäm- melser (se 1 kap. 10 § andra stycket LUFV jämförd med 3 § 4 filiallagen). Några redovisningsregler motsvarande dem som gäller för filialer finns inte för utländska försäkringsgivare som etablerar sig här genom generalagent eller generalrepresentation. I samband med att försäkringsrörelsereglerna moderniserades berördes frågan om det skulle införas nya redovisningsregler för dessa försäkringsgivare. Regeringen fann dock att detta fick avvakta och anförde följande (prop. 1998/99:87 s. 383): I LUFV ställs krav, som gäller samtliga etableringsformer, på att skall ha rätt att granska den verksamhet som drivs i samt att räkenskaper och andra handlingar som rör den svenska försäkringsverksamheten skall hållas tillgängliga för gransk- ning. För försäkringsgivare från tredje land finns bl.a. krav på koncession och deposition. Enligt 6 kap. 3 § LUFV skall företrädaren utan anmaning lämna bl.a. en redogörelse för för- säkringsgivarens verksamhet i och ett intyg om depositionen. Beräkningen av de försäkringstekniska avsättningarna regleras i 5 kap. 5 § LUFV. De tillgångar som används för skuldtäckning skall finnas i och företrädaren skall föra ett register över dessa. De försäkringstekniska avsättningarna och de tillgångar som mot- svarar dessa utgör de väsentligaste balansposterna i ett försäkrings- bolags redovisning. Det är också dessa poster som har en särställning vid säkerställandet av försäkringstagarnas intressen. Något krav på att de försäkringsgivare från tredje land som bedriver verksamhet i genom en generalagent, i likhet med en filial, även skall upprätta årsbokslut och redovisning enligt bokföringslagen och årsredovis- ningslagen (1995:1554) avseende den försäkringsrörelse som bedrivs i samt åläggas ett revisionskrav är inte påkallat enbart med hänsyn till tillsyn. En särskild utredare har tillkallats med uppgift att bl.a. analysera om det är möjligt och lämpligt att gå över till konventionell beskattning av utländska skadeförsäkringsföretag (dir. 1998:74). Den frågan är starkt kopplad till frågan om redovisningsregler för utländska försäkringsgivare som driver verksamhet i . I avvaktan på utredningens analys bör inte ställning tas till frågan om redovisnings- regler för utländska försäkringsgivare som driver verksamhet i genom en generalagent. 6.2Uppgifter om utländska skadeförsäkringsföretag verksamma i var 22 utländska skadeförsäkringsföretag verksamma i . Av verksamheterna bedrevs nio genom filial, sju genom generalagent och resterande sex genom generalrepresentation. Verksamheternas samlade bruttopremieinkomster av direktför- säkring uppgick till vilket kan jämföras med de totala bruttopremieintäkterna för skadeförsäkringar som uppgick till . Bestämmelserna om försäkringsföretags beskattning finns i 39 kap. 2–13 §§ inkomstskattelagen (1999:1229), IL. Sådana företag beskattas enligt olika metoder beroende på om företaget är ett liv- försäkringsföretag eller ett skadeförsäkringsföretag. Definitionen av skadeförsäkringsföretag är kopplad till definitionen av livförsäkringsbolag i 1 kap. 4 § FRL. Ett livför- säkringsbolag är enligt denna definition ett bolag som uteslutande eller så gott som uteslutande driver direkt livförsäkringsrörelse enligt 2 kap. 3 b § FRL eller rörelse avseende återförsäkring av förstås annat försäkringsföretag än livförsäkringsföretag. Utländska försäkringsföretags karaktär av livförsäkringsföretag eller skadeförsäkringsföretag bedöms med hänsyn endast till den rörelse som företaget driver från fast driftställe i (39 kap. 2 § tredje stycket IL). Av bestämmelsernas utformning följer att utländska försäkrings- givare som bedriver verksamhet i genom filial eller general- agent normalt har fast driftställe här (1 kap. 9 och 10 §§ LUFV jämförd med 2 kap. 29 § IL). För inkomst som är hänförlig till ett fast driftställe föreligger skattskyldighet i . Även verksam- het som bedrivs genom generalrepresentation kan utgöra ett fast driftställe. I skattehänseende görs även skillnad mellan svenska och utländska skadeförsäkringsföretag. Svenska skadeförsäkringsföretag beskattas i huvudsak enligt samma regler som andra rörelsedrivande företag. Det är alltså fråga om en nettovinstbeskattning där inkomsten utgörs av överskottet av försäkringsrörelsen. Vid fastställandet av inkomsten gäller – utöver vanliga regler för näringsverksamhet – enligt 39 kap. 6 § IL att avdrag får göras för avgifter och bidrag som erlagts till kommun, förening eller sammanslutning som avser att understödja verksamhet med syfte att förebygga skador vilka faller inom ramen för den bedrivna rörelsen, ökning av försäkringstekniska avsättningar för egen räkning, ökning av säkerhetsreserv, samt utbetald återbäring och verkställd premieåterbetalning. Minskning av försäkringstekniska avsättningar och säkerhetsreserv (samt vissa fonder som avsättningar inte längre får göras till) skall tas upp som intäkt. Försäkringstekniska avsättningar för egen räkning Med försäkringstekniska avsättningar för egen räkning förstås enligt 39 kap. 7 § IL avsättningar enligt 7 kap. 1 § första stycket FRL minskade med värdet av återförsäkringsgivares ansvarighet. I den nämnda paragrafen i IL anges bl.a. avsättningar för ej intjänade och kvardröjande risker, oreglerade skador, garanterad återbäring samt utjämningsavsättning för kreditförsäkring (jfr FFFS 1999:7). Utgångspunkten är att avsättningarna skall motsvara det belopp som fordras för att försäkringsföretaget skall kunna uppfylla de åtaganden som skäligen kan förväntas upp- komma med anledning av ingångna försäkringsavtal. Bestäm- melserna fick sin nuvarande utformning i samband med att försäkringsredovisningsdirektivet införlivades med svensk rätt. Eftersom om försäkringstekniska avsättningar är relativt allmänt hållna har de kompletterats med föreskrifter samt allmänna råd om klassificering och värdering, såvitt här är av intresse i FFFS 1999:17. Avsättning för ej intjänade och kvardröjande risker Reglerna om beräkning av denna avsättning genomgick flera ändringar i samband med att reglerna i artikel 19 i EG:s tredje livförsäkringsdirektiv och artikel 17 i första livförsäkrings- direktivet i dess lydelse enligt artikel 18 i tredje livförsäkrings- direktivet införlivades med svensk rätt (se prop. 1994/95:184 s. 131). Därefter infördes även för skadeförsäkringsrörelse regler, motsvarande artikel 25 och 26 i försäkringsdirektivet, om huvudprinciperna för beräkningen av denna avsättning (se prop. 1995/96:10, del 4). Vad som skall beaktas inom ramen för ej intjänade och kvardröjande risker eller för andra försäkringstekniska avsättningar resp. eget kapital går inte enkelt och entydigt att peka ut. En allmän utgångspunkt är dock att de försäkringstekniska avsätt- ningarna endast skall motsvara vad som utifrån betryggande antaganden med rimliga tillägg sannolikt kan komma att behöva infrias för ingångna försäkringsavtal. Tillägg som har karaktären av mera allmänna konsolideringsreserver bör beaktas inom ramen för eget kapital (se prop. 1998/99:87 s. 224). Avsättningen för ej intjänade och kvardröjande risker skall i enlighet härmed motsvara summan av alla ej intjänade och kvardröjande risker som var för sig svarar mot ett enskilt försäkringsavtal. Uppskattade ersättningsbelopp för fram- tida försäkringsfall, driftkostnader för redan ingångna försäkrings- avtal samt ett för bolaget beräknat tillägg som behövs för att möta förluster på grund av kvardröjande risker skall också beaktas. Statistiska metoder används oftast som hjälpmedel för att upp- skatta hur många och hur stora försäkringsfall som kan upp- komma. Hänsyn tas också till iakttagna trender och prognoser om kostnadsökningar. I stället för att beräkna avsättningen individuellt för varje skade- försäkringsavtal får den beräknas enligt en kollektiv beräknings- metod. En sådan beräkning godtas dock endast om den sker med en försäkringsmatematiskt vedertagen metod och kan bedömas ge i stort sett samma resultat som om beräkningen hade skett för varje försäkring (7 kap. 2 § första stycket FRL). Avsättning för oreglerade skador De försäkringstekniska avsättningarna omfattar också ansvarig- heten för inträffade oreglerade försäkringsfall, kostnader som beräknas uppkomma för regleringen av dessa samt återbäring som har förfallit till betalning, men ännu inte betalats ut (7 kap. 1 § första stycket 2 FRL). Avsättningen för oreglerade skador skall beräknas särskilt för varje försäkringsfall. Statistiska metoder får användas om dessa, med beaktande av skadornas art, leder till en tillräcklig avsättning (7 kap. 1 § tredje stycket FRL). Avsättningen beräknas till upp- skattad slutlig kostnad för att tillgodose alla krav som beror på händelser som redan inträffat, med avdrag för belopp som redan betalats ut med anledning av ersättningskraven. Vidare ingår framtida kostnader för reglering av inträffade försäkringsfall där regleringen påbörjats men ännu inte avslutats. Genom avsättningen skall också beaktas inträffade men ej inrapporterade skador. Beräkningen av sådana okända skador skall ske på basis av företagets erfarenhet och skadeutfall (40 § i bilaga 3 till FFFS 1999:17). Avsättning för garanterad återbäring Med garanterad återbäring avses visst eller vissa utfallande nominellt eller realt bestämda belopp som försäkrings- tagaren eller annan ersättningsberättigad har en ovillkorlig rätt till. En sådan rätt kan uppkomma dels genom villkor i försäkrings- avtalet, dels genom att bolaget ensidigt gjort en sådan utfästelse. Avsättningar skall göras uppdelat på skade- och livförsäkrings- rörelsen. Som ovan nämnts ingår sådan återbäring som förfallit till betalning men ännu inte betalats ut i avsättningen för oreglerade skador. Skadeförsäkringsbolag som meddelar kreditförsäkring skall enligt 7 kap. 1 § första stycket 5 jämfört med 12 kap. 9 a § FRL göra särskilda avsättningar att användas för förlusttäckning inom denna försäkringsklass (utjämningsavsättning). Enligt förarbetena (prop. 1992/93:257 s. 115 och 200) är utjämningsavsättningen en extra säkerhet utöver kapitalbasen som får användas endast för förlust- täckning av kreditförsäkringsverksamheten. Reglerna härom infördes i samband med att genomfördes och innebär att utjämningsavsättningen upp till viss nivå skall redovisas som en försäkringsteknisk avsättning (se prop. 1992/93:257 s. 114 ff.). Avsättningarna skall för året motsvara av det tekniska över- skottet i kreditförsäkringsrörelse, men får inte överstiga av premieintäkten för egen räkning. Avsättningarna skall göras till dess de motsvarar av den högsta årliga premieintäkten för egen räkning under de fem föregående räkenskapsåren. Bolag vilkas årliga premieinkomst av kreditförsäkring understiger av bolagets totala premieinkomst och ett belopp motsvarande behöver inte göra avsättningar till utjämningsav- sättning. Med säkerhetsreserv avses en reserv för att täcka sådana förluster i försäkringsrörelsen som beror på slumpmässiga eller i övrigt svårbedömbara faktorer till den del reserven inte överstiger vad som behövs för en tillfredsställande konsolidering (39 kap. 8 § IL). FI har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om normalplan för skadeförsäkringsbolags redovisning av säkerhetsreserv, FFFS 1999:19. Av föreskrifterna framgår att maximal säkerhetsreserv utgörs av summan av maximibeloppen per försäkringsgren. För en viss försäkringsgren beräknas maximibeloppet som en andel av premieinkomsten (P) plus en andel av avsättning för oreglerade skador (E). I föreskrifterna ges vidare formler, vilka bestämts med stöd av erfarenhet och teoretiska överväganden, som skall användas för bestämmande av skadeförsäkringsbolags maximibelopp (maximibeloppet för hem- och villaförsäkring är t.ex. 0,80P+0,15E och för sjöfartsförsäkring 1,75P+0,15E). Utländska skadeförsäkringsföretag som driver försäkringsrörelse från fast driftställe i schablonbeskattas. Denna schablon- beskattning innebär att överskottet av försäkringsverksamheten anses utgöra av företagets premieinkomst av den försäkrings- rörelse som bedrivs i (39 kap. 10 § IL). I den upphävda lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt (SIL) fanns i 2 § 6 mom. tolfte stycket dels en bestämmelse motsvarande 39 kap. 10 § IL, dels en definition av premieinkomst. Enligt denna definition förstods med premieinkomst bruttobeloppet av årets försäkrings- , dvs. utan avdrag för återförsäkringspremier. Med anledning av vad lagrådet yttrande över förslaget till ny inkomst- skattelag gjordes en redaktionell ändring i bestämmelsen varvid denna definition togs bort (se prop. 1999/2000:2, del 2 s. 449 f). Detta system för beskattning av utländska försäkringsföretag har i princip gällt sedan den upphävda kommunalskattelagens (1928:370) tillkomst . hade det utbildats en praxis enligt vilken en agentur för ett utländskt försäkringsföretag taxerades för av agenturens premieinkomst efter avdrag för erlagda återförsäkringspremier (se prop. 1927:102 s. 389). Sedermera godtogs att av den svenska premieinkomsten togs upp till beskattning Avdrag medgavs därvid inte för återförsäkringspremier (RÅ 1927 ref. 55). I samband med kommunalskattelagens tillkomst infördes uttryckliga regler om att utländska skadeförsäkringsföretag skall schablonbeskattas för den i bedrivna försäkringsrörelsen. Avsikten med schablonbeskattningen är att företagen skall träffas av en beskattning som i princip motsvarar den som svenska skadeförsäkringsföretag träffas av. Till grund för beskattningsnivån ligger därför en jämförelse med lönsamhetsnivån i de svenska försäkringsföretag som bedriver en likartad verksamhet (se prop. 1973:51 s. 11), vilket medför att en översyn av nivån måste ske med vissa mellanrum. Procentsatserna har i enlighet härmed justerats ett antal gånger, . 6.3.3 Uppgiftsskyldighet enligt lagen om självdeklaration och kontrolluppgifter Enligt 2 kap. 20 § första stycket lagen (1990:325) om själv- deklaration och kontrolluppgifter (LSK) skall företag som omfattas av ÅRFL till sin självdeklaration foga årsredovisningen. som driver försäkringsrörelse i skall enligt andra stycket i samma lagrum i stället lämna uppgift om premieinkomster. I 2 kap. 22 § andra stycket LSK finns det en särskild bestäm- melse för inländska skadeförsäkringsföretag. Enligt denna skall sådana företag lämna en bestyrkt kopia av handling som visar hur resultaträkningen och balansräkningen slutligt fastställts samt hur vinsten disponerats. 6.4Schablonbeskattningens förenlighet med skatteavtal och EG-rätten I ett förhandsbeskedsärende har frågan om schablonbeskattningens förenlighet med bestämmelserna i skatteavtal och varit föremål för prövning, se RÅ 1999 ref. 58. fann att schablonbeskattningen stred mot såväl artikel 27 punkt 1 nordiska skatteavtal (den s.k. medborgarskapsregeln) som mot . Mot denna bakgrund fann att ett norskt skadeförsäkringsföretag hade rätt att för varje taxeringsår välja att bli schablonbeskattat eller beskattat enligt de regler som gäller för ett svenskt skadeförsäkringsföretag. motiverade sitt beslut på följande sätt: Enligt artikel 27 punkt 1 i det nordiska dubbelbeskattningsavtalet skall medborgare i en avtalsslutande stat inte i annan avtalsslutande stat bli föremål för beskattning eller därmed sammanhängande krav som är av annat slag eller mer tyngande än den beskattning och därmed sammanhängande krav som medborgare i denna andra stat under samma förhållanden, särskilt såvitt avser hemvist, är eller kan bli underkastad (medborgarskapsregeln). Enligt artikel 3 punkt ) i avtalet åsyftar uttrycket medborgare också bolag som bildats enligt den lagstiftning som gäller i en avtalsslutande stat. – enligt interna norska regler och enligt avtalet – hemvist i .