sou · GPB359 · 2002-01-01 00:00:00 — Det är då tillräckligt att åklagaren har kontrollerat att alla som kallats är delgivna och att han har med sig bevis därom till förhandlingen och överlämnar dem till domstolen. En annan sak är att åklagaren givetvis måste underrätta domstolen så snart han kan förutse att en utsatt huvudförhandling inte kom- mer att bli av på grund av bristande delgivning (se vidare nedan). Åklagaren har således även i fortsättningen att kontrollera att stämning och eventuella kallelser som har utfärdats av honom har delgetts den tilltalade och andra samt därefter ge in stämning, kal- lelser och delgivningsbevis till rätten. För fullständighetens skull skall framhållas att även andra handlingar, nämligen sådana som avses i 45 kap. 7 och 9 §§ RB, skall ges in till rätten. Det rör sig här om förundersökningsprotokollet eller förundersöknings- anteckningar och sådana skriftliga handlingar och föremål som åklagaren vill åberopa som bevis (NJA II 1943 s. 575 och Fitger, , del 3, s. 45:47). Vi vill här anmärka att det i visserligen inte finns någon bestämmelse som föreskriver att kallelser till förhand- lingar skall delges. I regel innehåller emellertid kallelser till till- talade, målsäganden och vittnen ett vitesföreläggande. Enligt 2 § vitesL skall vitesförelägganden delges. Kallelsen till den tilltalade till förhandlingar innehåller ibland dessutom en upplysning om att målet kan komma att avgöras trots att den tilltalade inte inställer sig. Det är därför mera sällan försvarbart att avstå från delgivning när det gäller kallelser till förhandling. Ett undantag utgörs av kal- lelser till advokat och andra som på yrkets vägnar företräder par- terna (Fitger, , del 2, s. 33:9). Åklagarens skyldighet att ge in eventuella bevis om delgivning av kallelser framgår således inte uttryckligen av bestämmelsen i 45 kap. 16 § RB eller av någon annan bestämmelse. Vi föreslår därför att ett förtydligande av den innebörden skrivs in i den nu nämnda paragrafens fjärde stycke. Det är således rätten som i sin akt kommer att ha bevis om att de handlingar i form av stämningar och kallelser till huvudförhandling som åklagaren har utfärdat verkligen har blivit delgivna. Vi har här resonerat på följande sätt. En förutsättning för att rätten skall få besluta om hämtning till rätten av ett vittne är att vittnet har kallats vid äventyr av vite att infinna sig vid förhandling inför rätten och att vittnet uteblir från en sådan förhandling (36 kap. 20 § RB). Om åklagaren ges behö- righet att kalla vittnen att vid äventyr av vite infinna sig vid en för- handling måste ju rätten inför ett eventuellt beslut om hämtning – med dagens regelsystem – först kontrollera att vittnet är delgiven denna kallelse. Det framstår då som ändamålsenligt att bevis om delgivning av i vart fall vittnen finns i tingsrättens akt även då åkla- garen utfärdat den kallelse som ligger till grund för ett eventuellt hämtningsbeslut meddelat av rätten. Ytterligare en omständighet att beakta i detta sammanhang är att det endast är rätten som får ställa in en utsatt huvudförhandling (32 kap. 3 och 4 §§ RB). Det gäller oavsett om åklagaren har kallat till förhandlingen. Vi föreslår inte någon ändring i denna del. Det skulle nämligen göra regelsystemet onödigt komplicerat och allde- les för detaljrikt. Avgörande här är också det förhållandet att en, relativt sett, vanlig orsak till att utsatta huvudförhandlingar måste ställas in är att samtliga kallade inte har gått att nå för delgivning. Det är då lämpligt att tingsrätten har kontrollen över om och när delgivning har skett. Det innebär i sin tur att då en av åklagaren utsatt huvudförhand- ling ställs in i förväg det blir rätten som har ansvaret för att med- dela detta till samtliga kallade, eller i vart fall, till dem som har nåtts för delgivning. Inget hindrar emellertid att rätten och åklagaren kommer överens om att åklagaren rent praktiskt kan biträda med det. Om t.ex. åklagaren vid kontroll av delgivningarna inför huvudförhandlingen upptäcker att delgivning ej skett och meddelar tingsrätten det, finns det inget som hindrar att åklagaren efter rättens beslut om att ställa in förhandlingen på uppdrag av rätten underrättar dem som delgivits kallelse. I de fall en av åklagaren utsatt huvudförhandling måste ställas in är det naturligt att rätten därefter övertar hela ansvaret för målet. Det innebär att nästa gång målet skall sättas ut till förhandling blir det rättens sak att ombesörja det. Prövning av frågan om vitets utdömande m.m. Förslag: Det tas in en ny bestämmelse i 45 kap. RB som anger att allmän domstol skall vara behörig att pröva frågan om utdö- mande av sådana viten som har förelagts av åklagaren i kallelser till tilltalade, målsäganden och vittnen. Vi vill här också ta upp de speciella frågeställningar som hänger samman med vem som skall vara behörig att pröva frågan om vitets utdömande – rätten eller åklagaren – när åklagaren utfärdar kallel- ser med vitesföreläggande. När rätten kallar den tilltalade eller målsäganden att infinna sig personligen vid huvudförhandlingen skall kallelsen förenas med ett vitesföreläggande (45 kap. 15 § RB). När vittnen kallas till huvud- förhandling är vitesföreläggande som huvudregel obligatoriskt (36 kap. 7 § RB). Om någon, som har kallats på detta sätt, inte inställer sig vid förhandlingen skall vitet normalt dömas ut. Vid denna prövning är dels de allmänna bestämmelserna om viten som återfinns i viteslagen, dels bestämmelserna i 32 kap. RB om laga förfall och skäligt rådrum tillämpliga. I viteslagen regleras bl.a. vem som är behörig att pröva frågan om vitets utdömande i en situation som denna. Frågor om utdömande av viten som har förelagts en part eller någon annan till fullgörande av en skyldighet i en rättegång eller i annat motsvarande förfarande prövas utan särskild ansökan av den myndighet som har utfärdat föreläggandet (6 § andra stycket vitesL). Det är således rätten som prövar frågan om vitets utdö- mande när rätten har förelagt någon att, vid äventyr av vite, inställa sig vid en huvudförhandling. När åklagaren har utfärdat en kallelse med ett vitesföreläggande innebär den nämnda bestämmelsen i viteslagen dock att det är åklagaren som skall pröva frågan om vitets utdömande. Vi anser emellertid att rätten bör ha denna behö- righet även när åklagaren har utfärdat sådana kallelser som är aktuella. Det förutsätter en författningsändring. En sådan bestämmelse bör placeras i och inte i viteslagen. Vi föreslår att en ändring av den innebörden tas in som ett nytt femte stycke i 45 kap. 16 § RB. Den föreslagna bestämmelsen kommer då att gälla före bestämmelsen i 6 § vitesL eftersom viteslagen endast gäller i den mån annat inte är särskilt föreskrivet (1 § vitesL). Om någon enligt rättens beslut skall infinna sig vid rätten eller annars fullgöra något i rättegången skall han erhålla skäligt rådrum därtill (32 kap. 1 § RB). Om det är sannolikt att den som underlåtit att enligt rättens be- slut infinna sig vid rätten eller i övrigt fullgöra något i rättegången har laga förfall för sin underlåtenhet skall vitet inte dömas ut (32 kap. 6 § RB). Bestämmelserna om skäligt rådrum och laga förfall anses analogt tillämpliga när det gäller terminer och frister som bestämts av an- nan myndighet än domstol, t.ex. av åklagaren i fall som avses i 45 kap. 16 § RB (Fitger, , del 2, s. 32:6 och , m.fl., Nya , s. 433, se även avsnitt 3.2.4 nedan). Någon särskild reglering av frågorna om skäligt rådrum och laga förfall av det skälet att åklagaren har kallat till huvudförhandling är således inte nödvändig. I vissa fall skall talan väckas direkt i hovrätt eller i Högsta dom- stolen (se t.ex. 2 kap. 2 § och 3 kap. 3 § RB). Även om våra förslag till författningsändringar inte uttryckligen anger att de i första hand är avsedda för handläggningen i tingsrätt så kommer det san- nolikt i praktiken att bli så. Vi nöjer oss här med att hålla fram de praktiska svårigheterna med att få fram lokala överenskommelser i dessa situationer. Vi vill avslutningsvis uppehålla oss något kring frågan om avvis- ning till följd av rättegångshinder. Avvisning måste alltid ske om rätten finner att det föreligger ett rättegångshinder (45 kap. 8 § RB). Det gäller även om stämning redan har utfärdats av t.ex. åklagaren. Att målet har tagits upp ute- sluter således inte att avvisning sker. har ansetts gälla att rätten, om den skulle finna att rättsgångshinder föreligger, vid den utsatta huvudförhandlingen har att meddela beslut om avvisning av målet (NJA II 1943 s. 575). Det anses dock numera att det går att avstå från en sådan förhandling. Om rätten i undantagsfall skulle finna anledning att fatta beslut om att rättegångshinder inte före- ligger bör dock den tilltalade först höras i frågan (Fitger, Rätte- gångsbalken, del 3, s. 45:25). Vi är medvetna om att det skulle kunna hävdas att när åklagare utfärdar stämning kan den situationen uppkomma, i vart fall mer ofta än , att frågan om rättegångshinder föreligger kommer att prövas i ett senare skede än när stämning utfärdas av rätten. En sådan ordning är naturligtvis inte önskvärd. Vi anser oss dock kunna hävda att risken för att detta skall inträffa inte är sär- skilt stor. Det är nämligen ytterst sällan som rätten avvisar en av åklagaren ingiven stämningsansökan. När domstolen i ett brottmål skall avgöra påföljdsfrågan behövs en utredning om den tilltalades levnadsomständig- heter och personliga förhållanden. Det slag av personutredning som då är vanligast förekommande är sådana yttranden från fri- vårdsmyndigheten som avses i 1 § lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. Det har framförts att inhämtandet av olika former av person- utredningar utgör en flaskhals när det gäller just tingsrätternas genomströmningstider. Mot denna bakgrund har fråga uppkommit om någon annan än domstol skulle kunna ges behörighet att be- sluta om personutredningar. Frågan behandlas i det följande. Först redovisas den mest centrala rättsliga regleringen på områ- det och något om tidigare överväganden. Därefter följer våra över- väganden. Domstolen har en skyldighet att se till att det finns utredning om den tilltalades levnadsomständigheter och om de personliga för- hållanden som kan vara av betydelse för bedömning av påföljdsfrå- gan, om det är fråga om att döma till annan påföljd än böter eller det annars finns särskild anledning (jfr 35 kap. 6 §, 45 kap. 12 § och 46 kap. 9 § RB). De former av personutredning som är vanligast förekommande är yttrande från frivårdsmyndighet, läkarintyg, upplysningar från socialnämnden och rättspsykiatrisk undersök- ning. Viss utredning om den tilltalades person skall ingå i förunder- sökningsprotokollet och således infordras redan under förunder- sökningen (4, 21 och 21 a §§ FUK). Det gäller t.ex. uppgift om den misstänktes inkomst- och förmögenhetsförhållanden, yrke eller anställning samt bostadsort. Yttrande från frivårdsmyndighet, upplysningar från socialnämnd samt läkarintyg regleras i lagen om särskild personutredning i brottmål, m.m. I lagens 1 § föreskrivs att när det i ett brottmål för att avgöra påföljdsfrågan eller annars behövs en särskild utredning om den misstänktes personliga förhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att han avhåller sig från fortsatt brottslighet, skall rätten inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten. Ett sådant ytt- rande behöver dock inte inhämtas, om den utredning som behövs ändå finns tillgänglig för rätten eller rätten inhämtar utredningen på annat sätt. Enligt bestämmelsen i lagens 2 § gäller att ett beslut att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten skall meddelas så snart det lämpligen kan ske. Det finns dock vissa inskränkningar när det gäller att besluta om personutredning redan under förundersök- ningen. Om allmänt åtal inte har väckts, får nämligen beslut med- delas endast under förutsättning att den misstänkte har erkänt gär- ningen eller det annars finns sannolika skäl för misstanken att han har begått brottet. I 3 § finns bestämmelser om bl.a. skyldighet för den misstänkte att inställa sig för utredning och om polismyndighets skyldighet att lämna handräckning för att undersökningen skall komma till stånd. I 6 § finns bestämmelser om upplysningar från socialnämnd. Enligt paragrafen skall socialnämnden på begäran lämna upplys- ningar om den misstänkte och föreslå de åtgärder som nämnden anser behövs för att främja hans anpassning i samhället. Behörig att begära upplysningar är rätten, åklagare och frivårdsmyndighet. Läkarintyg regleras i lagens 7 §. Där föreskrivs att rätten, när det finns skäl till det, får förordna läkare att avge läkarintyg om en misstänkt under förutsättning att den misstänkte har erkänt gär- ningen eller det annars finns sannolika skäl för misstanken att han har begått brottet. Om rätten särskilt anger det, skall intyget om- fatta de medicinska förutsättningarna för att överlämna den miss- tänkte till rättspsykiatrisk vård utan särskild utskrivningsprövning. I paragrafen finns också bestämmelser om bl.a. skyldighet för den misstänkte att inställa sig för läkarundersökning och om polismyn- dighets skyldighet att lämna handräckning för att undersökningen skall komma till stånd. Enligt 9 § lagen om särskild personutredning i brottmål, m.m. får och i ett ärende om nåd inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten, upplysningar från en socialnämnd enligt 6 § eller förordna om läkarintyg enligt 7 §. När det gäller ungdomsmålen finns en särskild bestämmelse såvitt avser yttrande från frivårdsmyndigheten i LUL. Enligt 10 § LUL får åklagaren, innan talan har väckts vid domstol, inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten enligt 1 § lagen om särskild per- sonutredning i brottmål, m.m. i fråga om den som inte fyllt . Syftet med bestämmelsen, som infördes i och med ung- domsmålsreform, var att få till stånd en snabbare handläggning genom att förundersökning och personutredning kan bedrivas parallellt (prop. 1994/95:12 s. 70 ff.). I 1 § förordningen (1992:289) om särskild personutredning i brottmål, m.m. anges att ett yttrande enligt 1 § lagen om särskild personutredning i brottmål, m.m. skall inhämtas från den lokala kriminalvårdsmyndighet inom vars verksamhetsområde den miss- tänkte är bosatt eller annars uppehåller sig. Vidare föreskrivs att rätten i beslut om yttrande skall ange inom vilken tid yttrandet skall lämnas, och att rätten skall samråda med den lokala kriminal- vårdsmyndigheten om yttrandet skall lämnas än en månad. Den misstänkte skall underrättas om beslutet. Om beslutet har fattats av rätten skall även åklagaren underrättas. Av förordningens 4 § framgår att om den lokala kriminalvårds- myndigheten under personutredningen finner anledning anta att den misstänkte lider av psykisk störning, myndigheten skall genast underrätta rätten om detta. Detta gäller dock inte om rätten redan har beslutat om läkarintyg enligt 7 § lagen om särskild person- utredning i brottmål, m.m. eller om rättspsykiatrisk undersökning. Om yttrandet har begärts av åklagaren skall i stället åklagaren underrättas. I förordningens 7 § föreskrivs att yttrande skall lämnas i tre exemplar till rätten, eller om åklagaren har begärt yttrandet, till denne. Har rätten begärt yttrandet skall rätten genast sända en kopia av yttrandet till åklagaren och den misstänkte. Har åklagaren begärt yttrandet skall åklagaren genast sända en kopia av detta till den misstänkte och i samband med att talan väcks ge in yttrandet till rätten. Sedan tillkomst har utvecklingen gått åt det hål- let att rätten kunnat spela en mindre aktiv roll när det gäller att se till att utredningen i ansvarsfrågan blir fullständig. En bidragande orsak har här varit bl.a. åklagarnas stigande kompetens men också den ökande frekvensen av offentliga försvarare i mål över bötes- nivån. Denna utveckling har för att parterna själva ser till att utredningen i ansvarsfrågan blir fullständig. En annan förklaring är givetvis också att en stor del av förberedelsearbetet sker under för- undersökningen. Bl.a. har ju parternas inställning i målet normalt klarlagts redan då. I de allra flesta fall räcker det därför att rätten när åtal väcks gör en översiktlig kontroll över vad som har förevarit under förundersökningen och sedan sätter ut målet direkt till huvudförhandling. När det däremot gäller påföljdsfrågan har rätten av tradition haft ett avsevärt större ansvar för utredningens införskaffande än i ansvarsfrågan. Även här kan dock parterna ha inflytande över vil- ken utredning som de anser behövlig. Det är nämligen inget som hindrar att rätten under utövande av sin allmänna processledande funktion tar reda på hur den tilltalade ställer sig till t.ex. frågan om personundersökning bör göras (SOU 1982:26 s. 130 ff och prop. 1986/87:89 s. 108 f och 232). Frågan om rättens ansvar för att tillräcklig utredning kommer in för påföljdsfrågans bedömning övervägdes av Rättegångsutred- ningen (SOU 1982:26 s. 130 ff). Utredningen hade dock inte till uppgift att överväga någon mer radikal förändring när det gäller rättens ansvar för processledningen i brottmål, vare sig i ansvars- frågan eller i påföljdsfrågan. När det gäller rättens ansvar för utredningens införskaffande i påföljdsfrågan konstaterade att det i de allra flesta fall torde vara ganska självklart för rätten vilken utredning som skall införskaffas. Om så inte är fallet, menade , bör domaren, innan han beslutar om utredningen, samråda med åklagaren och försvararen. Det framhölls att ett sådant förfarande skulle garantera att tillräcklig utredning i möjligaste mån kommer fram. framhöll att om man i stället skulle lägga ett förstahandsansvar för påföljdsutredningen på parterna själva risken för kompletterings- behov vid huvudförhandlingen och därmed risken för uppskov torde öka väsentligt. Enligt hade någon vägande kritik mot detta system inte heller framförts. I den proposition som följde på betän- kande (prop. 1986/87:89 s. 108 f) konstaterades att nuvarande ord- ning i princip skulle behållas. Det framhölls dock att det i många fall är lämpligt att parterna anger för rätten vilken utredning de anser behövlig i denna del. infördes en möjlighet för åklagaren att i ungdomsmålen besluta om sådana yttranden från frivårdsmyndigheten som avses i 1 § lagen om särskild personutredning i brottmål, m.m. Till grund för ändringen fanns ett önskemål om att få till stånd en snabbare handläggning av ungdomsmålen. Målen skulle inte längre behöva fördröjas i domstolen av den anledningen att personutredning måste inhämtas (prop. 1994/95:12 s. 70 f). tillkallades en särskild utredare med uppgift att under- söka hur reglerna om handläggningen av ungdomsmål som trätt 1995 hade tillämpats. Av den utredning som presenterades framgår bl.a. att det i mycket liten omfattning förekommer att åklagare inhämtar yttranden från frivårdsmyndigheten enligt 10 § LUL. Det förekom att yttranden inhämtas när den unge tidigare dömts till skyddstillsyn, när vård inom inte anses tillräckligt ingripande och när den unge skall fylla (SOU 1999:108 s. 94). Förslag: Åklagare skall få besluta om viss personutredning. Det gäller sådana yttranden från frivårdsmyndigheten som avses i 1 § lagen om särskild personutredning i brottmål, m.m. Beslut skall i dessa fall som regel meddelas redan under förundersökningen. Beslut om att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten får meddelas redan innan åtal har väckts. Det förutsätter att den miss- tänkte har erkänt gärningen eller att det annars finns sannolika skäl för misstanken att han har begått brottet (2 § lagen om särskild personutredning i brottmål, m.m.). Vad vi känner till utnyttjas den möjligheten i praktiken inte särskilt ofta. Det vanligaste är i stället att rätten tar ställning till vilken per- sonutredning som behövs efter det att åtal har väckts. Ett undantag är mål med häktade. Det är naturligt eftersom rätten har en roll – ofta i ett mycket tidigt skede – under förundersökningen i dessa mål. Under häktningsförhandlingen behandlas ofta frågan om per- sonutredning. I det s.k. för snabbare genomströmning av brottmål (se avsnitt 2.2) har det visat sig att ett tidigt beslut om personutredning leder till en snabbare genomströmning. Bestämmelsen som gör det möjligt att inhämta den nu aktuella typen av personutredning redan under förundersökningen bör därför komma till användning i långt större omfattning än vad som är fallet. Det bästa sättet att åstadkomma detta är att ge åklagaren behörighet att fatta beslut om att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten. I var det regelmässigt åklagaren som beslutade om att personutredning skulle inhämtas. Vi kan här även nämna att det i är mycket vanligt före- kommande att personutredning beslutas redan under förundersök- ningen och då utan rättens medverkan. Beslut fattas antingen av enskilda polismän eller av polisjurister. Den typ av personutredning detta gäller motsvaras i det svenska systemet av yttranden från frivårdsmyndigheten. För den enskilde mer ingripande personutredning beslutas i av rätten. En förutsättning är givetvis att frivårdsmyndigheten inte skall kalla den misstänkte till samtal innan han eller hon är hörd som misstänkt i den aktuella brottsutredningen. Det gäller för övrigt vare sig det är rätten eller åklagaren som beslutar om yttrandet. Om man bortser från erkända fall är den misstankegrad i form av sannolika skäl som fordras för att yttrande skall få inhämtas från frivårdsmyndigheten redan under förundersökningen välbekant för åklagarna. Det är samma misstankegrad som enligt huvudregeln fordras för att anhålla en person (24 kap. 6 § RB jfrd med 24 kap. 1 § RB). Om åklagaren ges en utvidgad behörighet att införskaffa person- utredning, kommer åklagarna att inta en i viss mån ny roll i förhål- lande till domstolen. Som vi i det följande skall utveckla ytterligare rör det sig dock inte om att lägga över huvudansvaret för att begära personutredning på åklagaren. Åklagaren har denna roll I dessa mål kan åklagaren inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten. Dessutom gäller att åklagaren innan beslut fattas i åtalsfrågan i dessa mål, som huvudregel, skall inhämta ytt- rande från socialnämnden (10 och 11 §§ LUL). Uppgiften att in- hämta viss personutredning förekommer även inför t.ex. ett beslut om åtalsunderlåtelse. Vi tänker här på det fallet när åtalsunder- låtelse meddelas med stöd av bestämmelsen i 20 kap. 7 § första stycket 4 RB (de s.k. abnormfallen). Det finns ytterligare skäl som talar för att åklagaren bör ges be- hörighet att besluta om viss personutredning. Vid våra samman- träffanden med företrädare för rättsväsendets myndigheter har det kommit fram att det förekommer att domarna, när ett brottmål kommer in, inte alltid sätter sig in i målet på ett sådant sätt som fordras för att kunna avgöra om det behövs personutredning (jfr även , Rättegång V, sjätte upplagan, s. 140). Följden av detta kan bli att en utsatt huvudförhandling måste ställas in eftersom rätten först vid huvudförhandlingen uppmärksammas på behovet av en sådan utredning. Vårt förslag bör kunna minska risken för att detta skall inträffa. Om åklagaren hämtar in den nu aktuella personutredningen och denna kommer in till åklagaren innan han har meddelat beslut i åtalsfrågan, kommer det sannolikt att innebära att åklagarna i större omfattning än kan utfärda strafföreläggande med villkorlig dom som påföljd. En anledning till att det inte görs har nämligen uppgetts vara att det i avsaknad av personutredning ibland råder osäkerhet om förutsättningarna för villkorlig dom är uppfyllda. Ett annat skäl som talar för att viss personutredning bör beslutas och verkställas redan under förundersökningen är att denna då kan genomföras på något . En anledning till att en person- utredning ibland inte går att färdigställa än en månad är att den som är föremål för en personutredning inte alltid är motiverad att medverka.