sou · GPB3101d3 · 2002-01-01 00:00:00 — Det tillämpas bl.a. när en koncessionshavares tillstånd till renskötsel och därmed hans rätt att ha renar upphört. Enligt vårt förslag finns inte den grunden för avlysning kvar. Den renskötsel som bedrivs av någon som inte har rätt att ha renar, t.ex. en koncessionshavare som förlorat sin koncession, är otillå- ten. Det förhållandet kan enligt vårt förslag angripas t.ex. med ett föreläggande vid vite att upphöra med renskötseln. Detta har inget samband med frågan om renmärket skall fortsätta att vara registrerat eller inte. Enligt vår uppfattning kan det vara en fördel att ett renmärke som används för otillåten renskötsel förblir registrerat tills renskötseln upphört. På så sätt kan risken för att ett förväxlingsbart märke, som används för tillåten renskötsel, registreras minimeras. Vi föreslår att det skall gälla olika regler om gallring vid avlysning beroende på grunden för beslutet. Om avlysning sker på grund av att märket inte använts vid renmärkning ligger redan i det ett antagande om att det inte finns några renar med det märket. Gallring kan således ske genast. Sker avlysning däremot på grund av att märket är förväxlingsbart kan det finnas renar med märket. Uppgifterna i registret om märket bör därför finnas kvar tills det inte längre finns renar med märket. 7 § Räkning av samebys renar skall ske . Om sameby begär det, kan medge att räkningen får ske med större tidsmellanrum. En sameby skall underrätta om tid och plats för byns renräkning. kan utse någon att närvara vid renräkningen. Finns anledning anta att samebyn inte följt meddelade föreskrifter, kan besluta om kompletterande renräkning. Den som av förordnats att närvara vid renräkningen har rätt att få tillträde till område och anläggningar där renar hålls samt rätt att på begäran få de upplysningar och handlingar som behövs för att fullgöra uppdraget. 8 § På grundval av renräkning enligt 7 § första stycket skall renlängd upprättas. I renlängden skall tas upp ägarna till de renar som hålls på byns betesområde och det räknade eller uppskattade antalet renar för varje ägare. Bystämman fastställer renlängden och beslutar om rättelse i den. Bestämmelserna motsvarar 66–68 §§ rennäringslagen. I avsnitt 7.3.5. redogör vi för de allmänna intressen av renräkning som är grund för att vi föreslår att detta fortfarande skall regleras i lag. Vi föreslår inte någon motsvarighet till rennäringslagens bestäm- melser om att medlem kan begära att skall förordna om extra renräkning. Möjligheten tycks knappast ha används. Vidare anser vi att det är en onödig detaljreglering av samebyns verksamhet. Visser- ligen kan uppgifterna i renlängden ha stor betydelse, t.ex. när det gäller röstning vid stämma och fördelning av kostnader eller ersättningar. I dessa situationer är det dock inte omöjligt att bortse från renlängden om det skulle visa sig att den är felaktig. Samebyn kan t.ex. i sina stadgar ta in bestämmelser om hur en sådan situation skall hanteras. Vårt förslag innehåller inte heller någon bestämmelse om att kost- naden för renräkningen är en gemensam utgift för samebyn. Enligt vårt förslag om samebyns verksamhet och organisation är det tänkbart att en sameby organiserar sig så att det inte är samebyn i sin helhet som bedriver renskötsel. Eftersom den interna organisationen enligt vårt förslag i stort sett beslutas av samebyn själv är det inte möjligt att i lagen bestämma vissa kostnaders karaktär. 9 § skall med renlängden som underlag föra ett ren- näringsregister. Syftet med registret är att använda uppgifterna vid hand- läggning av ärenden som rör rennäringen, för statistiska ändamål och för planering som rör rennäringen. är personuppgiftsansva- rigt för behandlingen av personuppgifter i registret. Regeringen eller efter regeringens bemyndigande får meddela närmare föreskrifter om användningen av renlängd som under- lag för ett rennäringsregister och om skyldighet att lämna renlängden och andra uppgifter om renskötseln av betydelse för registret till Same- tinget. Enligt 68 § rennäringslagen får regeringen, eller den myndighet rege- ringen bestämmer, meddela närmare föreskrifter om användningen av renlängd som underlag för ett företagsregister och om skyldighet att lämna renlängden och andra uppgifter om renskötseln till den myn- dighet som för registret. I rennäringsförordningen finns bestämmelser om företagsregistret. Registret skall föras av och förvaras hos . Uppgifterna får användas vid handläggning av frågor enligt rennäringslagen och rennäringsförordningen samt om stöd, för statistiska ändamål och för planering som rör rennäringen. I kapitel 9 föreslår vi att skall vara central förvaltnings- myndighet för rennäringen. Det medför enligt vår uppfattning att det är som bör ha ansvar för registret och för de närmare före- skrifter som krävs. I praktiken innebär vårt förslag ingen annan ändring i förhållande till rennäringslagen. Vi föreslår dock att registret skall kallas rennäringsregister, eftersom begreppet företag upplevs som oklart bl.a. av rennäringens utövare. Registret innehåller och kommer att innehålla personuppgifter enligt personuppgiftslagen (1998:204). 10 § Om främmande renar kommit in på samebys betesområde, skall de skiljas ut så snart det kan ske. Underrättelse om tid och plats för skiljningen skall lämnas till sameby till vilken renarna kan antagas höra. Sådan sameby är skyldig att avdela den arbets- personal som behövs för skiljningen och för att återföra renarna. Uteblir sameby som underrättats om skiljning och kan renarna inte återföras utan väsentlig olägenhet, får den by som ombesörjer skiljningen låta slakta renarna och försälja dem för ägarnas räkning. Om inte annat avtalats, är den by till vilken renarna hör skyldig att utge ersättning för kostnaden för renarnas omhändertagande samt åter- förande eller slakt och försäljning. Bestämmelsen motsvarar 70 § rennäringslagen. Vi föreslår dock vissa språkliga justeringar. Bestämmelsen rör ett civilrättsligt förhållande, nämligen samebyar- nas skyldigheter gentemot varandra när renar blandats samman. Vi har således övervägt om bestämmelsen bör placeras i lagen om renskötsel- rätt. I lagen om renskötselrätt regleras i första hand renskötselrätten, dvs. en särskild rätt till fast egendom. Vi anser därför att bestämmelsen bättre passar i lagen om bedrivande av rennäring. Vid rennäringslagens tillkomst ansågs ett av de största problemen för den moderna renskötseln vara den rikliga förekomsten av främman- de renar, dvs. renar som uppehöll sig utanför den egna byns betes- Så länge renarna befann sig utanför ägarens räckhåll kunde inte kalvarna märkas och renarnas tamhetsgrad minskade med tiden så att de till slut blev mer eller mindre förvildade. Även för den by inom vars betesområde strövrenarna uppehöll sig ansågs de medföra problem genom att tära på betesmarkerna, försvåra hopsamlingen av byns egna renar och lätt dra dem med sig på nya strövningar. En lösning på pro- blemen ansågs vara att renarna ofta skulle samlas ihop och att de främ- mande renarna skiljas ut. 1971:51 s. 188) För att komma till rätta med de problem som de främmande renarna gav upphov till ansågs det nödvändigt att ge värdbyarna långtgående befogenheter att förfoga över renarna. I första hand skulle värdbyn för- söka återföra renarna till sin hemby. I många fall, särskilt när det var fråga om renar som vid vårflyttning lämnats kvar på vinterbeteslanden, ansågs det dock i praktiken omöjligt att ordna med ett återförande. Värdbyn borde då vara berättigad att slakta renarna och försälja dem för ägarnas räkning. Ersättningen till värdbyn bör motsvara värdbyns kostnader för nödigt arbete med renarna samt gottgörelse för utlägg, exempelvis för resor. Hur stor del av kostnaderna för renarnas hopsamlande som skall kunna tas ut av hembyarna måste bli beroende av omständigheterna i varje särskilt fall. Ofta medför samlingen nytta också för värdbyn. I för- arbetena ansågs att det kunde var lämpligt att ingå avtal t.ex. avseende normer för beräkning av ersättningsbeloppens storlek i dessa frågor för att minska risken för tvister mellan byarna. 1971:51 s. 189) 11 § Den som är same kan få tillstånd (koncession) att driva rensköt- sel i nedanför lappmarksgränsen inom område där renskötsel av ålder förekommer . Koncession innefattar rätt för koncessionshavaren att driva renskötseln även med skötesrenar som tillhör 1.den som äger eller brukar jordbruksfastighet, vilken helt eller del- vis är belägen inom den del av länet där koncessionsrenskötsel får bedrivas, om denne är bosatt på fastigheten eller inom , 2.den som har haft koncession inom området, om denne är bosatt inom och inte har övergått till annat huvudsak- ligt förvärvsarbete, 3.make, hemmavarande barn, efterlevande make eller efterlevande underårigt barn till koncessionshavare eller till sådan under 2 angiven förutvarande koncessionshavare som för dödsfallet ägde skötesrenar, om denne är bosatt inom . Koncession får lämnas endast om fortsatt renskötsel inom området är till övervägande nytta för orten och endast om den som söker kon- cession kan antas komma att driva renskötseln på ett ändamålsenligt sätt. Koncession meddelas , högst . Enligt vårt förslag utökas den möjliga kretsen av skötesrenägare något. Motivet för detta framgår av avsnitt 7.4.4. Vi föreslår att även make och hemmavarande barn till koncessions- havaren skall finnas med i uppräkningen. Det är en följd av att vi före- slår att begreppet renskötande medlem skall avskaffas. Koncessions- havaren är enligt rennäringslagen renskötande medlem. Det innebär att hans renskötsel bedrivs dels med egna renar, dels med sitt husfolks renar. Makens och barnens renar ingår således enligt dagens rennärings- lag i koncessionshavarens renantal. Om begreppet renskötande medlem avskaffas utan att punkten 3 förändras skulle koncessionshavarens make och barn inte längre kunna ha renar. En sådan försämring av koncessionshavarens familjs ställning är inte önskvärd. 12 § Fråga om koncession prövas av . 13 § Beslut om att bevilja koncession skall ange 3.det högsta antal renar som varje koncessionshavare får hålla inom området och det högsta antal skötesrenar som han får ta emot, 4.om koncessionshavare har rätt att anlägga stängsel, uppföra bygg- nader och taga virke inom koncessionsområdet, 5.de villkor som skall gälla för förhållandet mellan koncessions- havare och skötesrenägare, 6.övriga villkor för renskötseln. Koncessionshavare får ha högst trettio renar i vinterhjorden från varje hushåll. kan, om det föreligger särskilda skäl, medge att koncessionshavare får ha fler än trettio renar i vinterhjorden från varje hushåll. skall samråda med innan beslut om kon- cessionsområdet fattas. Vårt förslag innebär att lagen inte längre ställer upp krav på att kon- cessionsrenskötseln skall bedrivas i någon särskild form. Våra motiv för detta framgår av avsnitt 7.4.4. Det medför att vårt förslag inte inne- håller någon bestämmelse som motsvarar 86 § rennäringslagen. kommer de regler att gälla som i allmänhet gäller för den organisations- form koncessionshavaren och skötesrenägarna valt. Vi föreslår i stället att i sitt beslut om koncession skall meddela villkor för förhållandet mellan koncessionshavare och skötesrenägare. Vårt förslag motsvarar delvis 88 § rennäringslagen. Vissa språkliga ändringar har dock gjorts. Förslaget innebär dock att beslut om konces- sion skall innehålla en ny typ av villkor som reglerar organisationen av renskötseln inom koncessionsområdet. Vidare innehåller förslaget en möjlighet att utöka antalet skötes- renar per hushåll. Våra motiv för den ändringen framgår av avsnitt 7.4.4. Vi föreslår också att skall samråda med innan beslut fattas om koncessionsområdets storlek. Vi utvecklar detta närmare i avsnitt 7.4.4. Förslaget att beslut om koncession skall innehålla villkor om orga- nisationen kan vid en första anblick framstå som svårt att tillämpa. Uti- från dagens förhållanden är det naturligt för skötesrenägarna inom ett koncessionsområde att organisera sig för att bedriva det gemensamma arbetet. Det gällde även innan rennäringslagens tvång på att ingå i en sameby infördes för koncessionsrenskötseln. Mot den bakgrunden fram- står det som sannolikt att de flesta koncessionssamebyar ombildas till ekonomiska föreningar om tvånget att vara sameby tas bort. I den situa- tionen blir det tillräckligt för att i beslutet ange att ren- skötseln i koncessionsområdet skall bedrivas inom den ekonomiska föreningen samt meddela vissa villkor för att garantera koncessions- havarens inflytande. En avvikelse mot dagens förhållanden är att förslaget innebär att skötesrenägarna inte kommer att vara tvungna att vara medlemmar i en organisation av renägare. Skötesrenägaren har trots det med stöd av lagen rätt att, i mån av plats, mot betalning ha sina renar hos koncessions- havaren. Det kan upplevas som en nackdel för renskötseln i området, eftersom en sådan renägare inte kan tvingas delta i det gemensamma arbetet. Det kan dock kompenseras genom att den som inte deltar i arbetet måste betala en högre sköteslega. Inte heller med rennärings- lagens regler finns det några effektiva medel för att tvinga en skötes- renägare att bidra med arbete, eftersom medlemskapet i koncessions- samebyn följer automatiskt av lag. Enligt vår uppfattning bör dock en skötesrenägare ha mer att förlora än att vinna på att stå utanför den ekonomiska förening där renskötseln bedrivs. Står han utanför har han ingen möjlighet att påverka skötseln av renarna och organisationens verksamhet genom att t.ex. rösta på stämman. Att bilda en ekonomisk förening för renskötseln kommer inte att vara den enda tänkbara lösningen. Ett annat alternativ är att konces- sionhavaren och skötesrenägarna inom ett koncessionsområde föredrar bolagsform. Det kan påverka beslut om koncession på så sätt att det kommer att innehålla ett villkor om att renskötseln skall bedrivas av koncessionshavaren som anställd av eller uppdragstagare till bolaget. För att övergången från samebyar till andra organisationsformer skall gå så smidigt som möjligt bör det ske i samband med att nya beslut om koncession meddelas. Det medför att det är medlemmarna i koncessionssamebyarna som får det huvudsakliga ansvaret för att utveckla ändamålsenliga lösningar för verksamheten inom sitt område. 14 § Har förutsättningarna för koncessionen ändrats, kan länsstyrel- sen återkalla koncessionen eller besluta om nya villkor. Vårt förslag motsvarar 89 § fjärde stycket rennäringslagen. Övriga delar av 89 § rennäringslagen behandlar sanktionsmöjligheter mot kon- cessionshavare och skötesrenägare. Enligt vårt förslag regleras detta tillsammans med övriga sanktionsmöjligheter i 18 §. Skyldighet att samla renar 15 § är skyldig att i den omfattning som behövs låta samla ihop renar som hör till byn eller skilja ut ren från dessa, om polis- myndighet eller kronofogdemyndighet begär det. Koncessionshavare har motsvarande skyldighet beträffande renar som han får hålla inom koncessionsområde. Myndigheten kan låta verkställa åtgärden på den ansvariges bekost- nad om skyldigheten inte fullgörs. Bestämmelsen överensstämmer med 96 § rennäringslagen. Den är dock justerad eftersom vi inte förutsätter att koncessionsrenskötsel måste bedrivas i viss form. Praktiska situationer när det kan bli aktuellt att samla ihop renarna för polismyndighetens eller kronofogdemyndighetens räkning är t.ex. för att kunna genomför förundersökning i fråga om renstöld eller för att verkställa utmätning mot enskild renägare. 16 § utövar tillsyn över efterlevnaden av bestämmelserna i 2–5, 7 och 8 §§ och med stöd av dessa meddelade föreskrifter. utövar tillsyn över att regler och meddelade villkor för koncessionsrenskötseln följs. 17 § Som ett led i tillsynen över förvaltningen av betesresursen skall bestämma det högsta antal renar som får hållas på bete inom samebys betesområde. Reglerna i vårt förslag till lag om bedrivande av rennäring ger upphov till en rad tillsynsuppgifter för att syftet med dem skall uppnås. Det gäller tillsyn över att den hänsyn som beskrivs i 2 och 3 §§ tas, att betsmarksredovisning lämnas, att renar är märkta, att renräkning görs, att renlängd upprättas och att regler och villkor för koncessionsren- skötseln följs. När det gäller märkning av renar följer direkt av bestämmelsernas konstruktion att det är som har ansvaret för kontrollen av att reglerna följs. Beträffande koncessionsrenskötseln är det lika natur- ligt att tillsynen utövas av , eftersom det är beslutsmyndig- heten. Övriga uppgifter hänger i stort sett samman. De är alla olika aspek- ter av att se till att rennäringen lever upp till de mål om ekologiskt, ekonomiskt och kulturellt långsiktigt hållbar rennäring som ställts upp. Våra överväganden beträffande denna tillsyn framgår av avsnitt 9.5.3. Bestämmelsen i 17 § motsvarar 15 § andra stycket rennäringslagen. Våra överväganden kring tillsynen över nyttjandet av betesresursen fram- går av avsnitt 7.3.5. 18 § och får meddela de förelägganden och förbud som behövs för att denna lag eller föreskrifter som har med- delats med stöd av lagen skall efterlevas. Ett föreläggande eller förbud får meddelas sedan det har visat sig att myndighetens råd inte har följts. I brådskande fall, eller när det annars finns särskilda skäl, får dock ett föreläggande eller förbud meddelas . Förelägganden och förbud kan förenas med vite. Om någon inte rättar sig efter ett föreläggande, får beslutsmyndig- heten besluta att åtgärden skall vidtas på den försumliges bekostnad. Följer koncessionshavare eller ägare av skötesren inte föreläggande att minska sitt renantal får besluta om slakt och försälj- ning av de övertaliga renarna. Kostnaden för slakten och försäljningen skall tas ut ur köpeskillingen medan återstoden av köpeskillingen till- faller renarnas ägare. Detsamma gäller om tidigare koncessionshavare inte följer ett föreläggande om att avveckla sitt reninnehav. Bestämmelsen saknar direkt motsvarighet i rennäringslagen. Rennärings- lagen innehåller dock bestämmelser som för flera olika typer av beslut innebär rätt att meddela förelägganden och förena dessa med vite. Möjligheten att meddela förelägganden, med eller utan vite, är ett medel för att göra tillsynen av att lagen följs effektiv. I vårt förslag till lag om bedrivande av rennäring har vi samlat de bestämmelser som bör finnas för att miljöhänsyn och andra allmänna intressen skall kunna beaktas gentemot verksamheter som bedrivs med stöd av renskötsel- rätten. För tillsynen av att dessa bestämmelser följs bör det finnas en generell möjlighet för beslutsmyndigheten att meddela förelägganden och förbud som kan förenas med vite. Andra stycket i förslaget har samma ordalydelse som 65 a § fjärde stycket rennäringslagen. Vi anser att det är en lämplig formulering, efter- som den ger uttryck för att myndigheten i första hand skall försöka lösa ett problem på frivillig väg och först, sedan detta misslyckats, använda föreläggnaden, med eller utan vite. Vårt förslag innehåller en särskild sanktionsmöjlighet gentemot koncessionsrenskötsel. Där finns en möjlighet att tillämpa tvångsslakt om koncessionshavare, f.d. koncessionshavare eller skötesrenägare inte följer ett föreläggande om att minska sitt renantal. Möjligheten finns beträffande koncessionshavare och skötesrenägare i 89 § rennärings- lagen. Det är en följd av att koncessionsrenskötseln bedrivs på grund av ett offentligrättsligt tillstånd. Det finns således ett behov av att mynd- igheten kan se till att den bedrivs enligt sina villkor så att den inte med- för olägenheter för andra intressen i området. Vårt förslag innehåller också en förändring som innebär att läns- styrelsen kan ingripa även mot den som är koncessions- havare på grund av att hans koncession återkallats eller upphört. Ren- näringslagens nuvarande lydelse har tolkats så att detta inte är möjligt eftersom bestämmelserna om föreläggande vid vite och tvångsslakt riktar sig till koncessionshavare, ägare av skötesrenar och samebyn. Ansvar, överklagande m.m. 19 § Till böter döms den som med uppsåt eller av oaktsamhet inte följer ett föreläggande eller bryter mot ett förbud som har meddelats med stöd av 2 § om inte föreläggandet eller förbudet förenats med vite. Vårt förslag motsvarar 94 § 4 rennäringslagen. Det innebär att straff kan dömas ut för den som bryter mot ett föreläggande eller förbud som meddelats med hänsyn till naturvårdens och kulturmiljövårdens intres- sen. Det förutsätter dock att föreläggandet eller förbudet inte förenats med vite. Denna inskränkning är en följd av att vite ibland anses vara likartat med straffpåföljd och att man vill undvika att dessa dubbleras. En liknande straffbestämmelse finns för skogsbrukets del i skogsvårds- lagen. I rennäringslagen finns straffbestämmelserna i 94 och 95 §§. I 7 kap. 1 § förslag till lag om renskötselrätt har vi föreslagit att vissa beteenden som avser ofredande av ren och intrång i renskötselrätten alltjämt skall vara kriminaliserade. Dessa bestämmelser motsvarar 94 § 1–3 och 9 rennäringslagen. I specialmotiveringen till bestämmelsen har vi redogjort för varför vi anser att vissa av de straffsanktionerade bete- endena i 95 § rennäringslagen inte längre bör vara kriminaliserade. I 94 § 5–8 rennäringslagen finns straffbestämmelser som gäller renmärken. Till böter döms den som med uppsåt eller av oaktsamhet 1.använder registrerat renmärke i annan sameby än som anges i registreringsbeslutet, 2.vid märkning av egna renar använder märke som inte är registre- rat för honom, 3.utför ommärkning eller avbrottsmärkning i strid mot lagen, eller 4.märker renkalvar i strid med lagen. Är det otillåtna förfarandet en del i ett brott som straffas enligt brotts- balken, t.ex. stöld eller häleri, skall dock de bestämmelserna tillämpas i första hand. Vårt förslag innebär att inget av de straffbelagda beteendena längre kommer att regleras i lag. Redan av det skälet bör straffbestämmelsen tas bort. Rent allmänt kan man vidare säga att kriminalisering som en metod för att söka hindra överträdelser av olika normer i samhället bör använ- das med försiktighet för att straffhotet inte skall förlora den tyngd det är avsett att ha. Om märkning sker i strid med gällande regler med upp- såt att tillägna sig renen eller att försvåra ett återställande av den till den rätte ägaren bör gärningen regelmässigt vara att bedöma som stöld respektive häleri. Om det inte förekommit något tillägnelseuppsåt eller om gärningsmannen inte haft kännedom om att renen frånhänts annan genom brott föreligger inte något brott i mening. Då kan man å andra sidan ifrågasätta om förfarandet överhuvudtaget bör vara straffbart. Beträffande situationen att någon av oaktsamhet förfarit på något av de sätt som anges i bestämmelsen kan det starkt ifrågasättas om sådana beteenden har tillräckligt straffvärde för att en kriminalise- ring skall vara nödvändig. I 95 § rennäringslagen stadgas bl.a. att medlem i sameby som upp- såtligen eller av oaktsamhet lämnar oriktig uppgift vid renräkning eller vid upprättande av renlängd döms till böter, om gärningen inte är belagd med straff i . I propositionen till rennäringslagen konsta- terades att sådana gärningar normalt ofta bör innefatta brott som är att bedöma enligt och då bör den balken tillämpas (prop. 1971:51 s. 209). Propositionen utvecklar dock inte närmare varför även sådan fall som inte omfattas av bör vara kriminaliserade och vilka typer av gärningar det skulle kunna vara frågan om. Detta utvecklas inte heller i det betänkande som låg till grund för propo- sitionen (SOU 1968:16 s. 243). Mot bakgrund av vad vi ovan anfört om att undvika allt för om- fattande kriminalisering, anser vi att de beteenden vid renräkning och upprättande av renlängd som eventuellt kan vara att bedöma enligt 95 § rennäringslagen inte har ett sådan straffvärde att kriminalisering bör finnas kvar. Vi föreslår således inte någon bestämmelse som motsvarar den aktuella.