sou · GPB347d3 · 2002-01-01 00:00:00 — I den mån sådana bestämmelser finns, kan motsvarande villkor givetvis ställas upp även i ett interimistiskt beslut. Att beslutet är interimistiskt innebär att det gäller till dess annat förordnats. Skulle det vid en fortsatt utredning visa sig att det interimis- tiska beslutet var fel eller att sökanden i vart fall är berätti- gad till förmånen, kan det interimistiska beslutet således ändras även utan att vara uttryckligen villkorat. En annan sak är att återkravsmöj- ligheterna redan med nuvarande regler är begränsade. Möjligheten för socialförsäkringsnämnd att delegera vissa beslut till tjänsteman skall enligt vad utredningen föreslår regleras samlat i 18 kap. AFL. Den bestämmelse som finns om möjlighet till delega- tion av provisoriska beslut har flyttats dit (se 18 kap. 17 a § AFL och författningskommentaren till den paragrafen). Paragrafens tredje stycke innehåller en möjlighet att dra in eller minska en ersättning interimistiskt. Bestämmelsen ger inte försäkrings- kassan någon allmän rätt att dra in eller minska en ersättning. Förut- sättningarna härför regleras emellertid inte i handläggningslagen utan i annan författning samt – i viss mån – enligt allmänna rättsgrundsatser. Bestämmelsens tillämpningsområde utvidgas – genom att den gäller generellt – till vissa förmåner som saknar motsvarande bestäm- melse. Någon saklig ändring är emellertid inte avsedd. I likhet med vad som får anses gälla är det en förutsättning att det utges en ersättning för att bestämmelsen om indragning eller minskning skall vara tillämplig. Att interimistiskt avslå en ansökan om ersättning är således inte möjligt. Påfordrar sökanden ett snabbt beslut får ett sådant i så fall meddelas som ett slutligt beslut. I paragrafen regleras vad en föredragning inför socialförsäkringsnämnd skall innebära. Bestämmelsen reglerar inte vem som utövar beslutsrät- ten eller vilka ärenden som skall avgöras av socialförsäkringsnämnd. Detta är inte handläggningsfrågor utan spörsmål av organisatorisk ka- raktär. Själva kravet på föredragning återfinns därför inte i handlägg- ningslagen utan i stället i 18 kap. 18 § tredje stycket AFL. Motiven för att införa bestämmelser om föredragningens innehåll har redovisats i avsnitt 9.5. Att föredraganden i behövlig omfattning skall redogöra för omständigheterna i ärendet skall inte ses som en formalisering av förfarandet. Föredragningen skall anpassas till det enskilda ärendets komplexitet och svårighetsgrad. Vissa okomplicerade ärenden torde kunna avgöras efter en föredragning på endast några mi- nuter, medan andra torde kräva en mer ingående genomgång av om- ständigheter och rättsläge. Att, som förekommer , endast anmäla ärendet utan att nämna skälen för beslutet eller några sakomständighe- ter, uppfyller inte de krav som skall ställas på en föredragnings inne- håll. Motivering av beslut m.m. I paragrafen utvidgas kravet på beslutsmotivering i 21 § FL till samtli- ga slutliga beslut som utan ansökan fattas av socialförsäkringsnämnd (se avsnitt 9.7 och jfr även kommentaren till 12 §). Detta innebär att även beslut som formellt sett inte går sökanden emot skall motiveras. I sådana fall torde skälen för beslutet dock kunna avfattas relativt kort och mer eller mindre standardiserat. Något undantag gäller inte om beslutet har meddelats efter beslut om delegation till tjänsteman. Beträffande avgöranden i ärenden som inletts efter initiativ av den enskilde görs ingen ändring i förhållande till vad som gäller enligt 21 § FL. Med hänsyn till den vikt utredningen tillägger sökandens be- gäran är det naturligt att i beslut som går sökanden emot klargör kassans inställning till begäran. Paragrafen innebär att det alltid skall finnas en handling där beslutet återges eller i vart fall att ett beslut skall kunna återskapas i en handling (se avsnitt 9.7). Bestämmelsen betyder att det inte är tillräckligt med ett muntligt beslut. Enligt vad utredningen erfarit innebär detta inte någon egentlig ändring jämfört med vad som gäller . Det finns emellertid anledning att uppmärksamma gränsdragningen mellan rådgivning och den ärendehandläggning som handläggningslagen avser. Enligt 3 § handläggningslagen kan ett ärende som omfattas av denna lag inte an- hängiggöras av en enskild på annat sätt än genom en skriftlig ansökan. Det är väsentligt att vid muntlig rådgivning klargör att några beslut inte meddelas annat än om personen gör en formlig ansökan. Särskilt gäller detta om kassan vid rådgivningen efterfrågar vissa uppgifter och utför någon sorts beräkning eller bedömning. Att ett beslut skall finnas i en handling innebär å andra sidan inte något absolut krav på skriftlighet. Begreppet handling är detsamma som i tryckfrihetsförordningen (se 2 kap. 3 § första stycket TF). Det bör påpekas att arkivlagen (1990:782) och de bestämmelser som finns där om gallring av handlingar gäller för försäkringskassorna (se avsnitt 9.7). I paragrafens första stycke anges att en underrättelse enligt 21 § FL skall ske skriftligen. Regeln utvidgar inte de situationer då underrättel- se om beslut skall ske utan reglerar endast formen för underrättelsen. I paragrafens andra stycke uppställs ett krav på att ett avgörande av socialförsäkringsnämnd skall expedieras. Vilken betydelse detta har för frågan när beslutet anses upprättat samt skillnaden mellan expedie- ringskravet och bestämmelsen om underrättelse om beslutet har utveck- lats i avsnitt 9.9. Något undantag från expedieringskravet för situatio- nen att socialförsäkringsnämnd har delegerat beslutet till tjänsteman görs inte. Med utgångspunkten att socialförsäkringsnämnden fattar samtliga beslut i de ärendeslag som skall avgöras av nämnden skall således även beslut av tjänsteman efter delegation – t.ex. beslut om återkrav eller avräkning, expedieras. Andra stycket åsyftar endast slut- liga beslut av nämnden (avgöranden). Sådana beslut under handläggningen som inte kan överklagas sär- skilt, exempelvis beslut att inhämta yttrande från försäkringsläkare eller kompletterande medicinsk utredning, skall även fortsättningsvis fattas av tjänsteman (se kommentaren till 18 kap. 17 § AFL). Dessa beslut behöver inte expedieras. Det senare gäller även interimistiska beslut, även om dessa fattas av nämnd. Bestämmelserna i paragrafens första stycke motsvarar 20 kap. 11 § första stycket och 12 § sista stycket AFL samt 13 kap. 17 § första stycket LIP. Som har utvecklats i avsnitt 9.11.2 innefattar utredningens förslag den nyheten att alla beslut – även tjänstemannabeslut – är direkt över- klagbara till förvaltningsdomstol. Det krävs alltså inte längre dubbla initiativ av den enskilde för att uppnå en domstolsprövning av tjänste- mannabeslut. Kassan skall emellertid vid ett överklagande göra en om- prövning av väsentligen samma slag som (se kommentaren till 16 §). Första meningen i första stycket är en dubblering av bestämmelsen om överklagande i 22 a § FL. Tekniken att dubblera bestämmelsen om instansordningen är förordad i Statsrådsberedningens riktlinjer för för- fattningsskrivning (Ds 1998:66 s. 58) och förordas även i motiven till 22 a § FL. Handläggningslagen omfattar inte administrativa beslut, varför en dubblering av inskränkningen av 22 a § FL inte behövs. I nuvarande 20 kap. 10 § första stycket AFL respektive 13 kap. 17 § första stycket LIP finns bestämmelser om enskilds möjlighet att begära omprövning respektive överklaga beslut. I och med att motsvarande särregler för sakägarkretsen inte införs, gäller som huvudregel 22 § FL, dvs. att beslut får överklagas av den beslutet an- går, om det gått honom emot och beslutet kan överklagas. Vem ett be- slut skall anses angå i olika situationer får lösas i praxis med utgångs- punkt i vad som gäller enligt förvaltningslagen. Med utredningens förslag utvidgas sakägarkretsen på vissa punkter jämfört med vad som gäller för socialförsäkringen . Inte endast enskild utan även en myndighet – exempelvis socialnämnden i ett ären- de om utbetalning enligt 17 kap. 1 § AFL – omfattas av sakägarkretsen om beslutet angår myndigheten. Beslut i ärenden om inkomstgrundad ålderspension kan överklagas inte endast av den som beslutet avser. Materiellt torde dock skillnaden inte bli av någon större betydelse, jfr kommentaren till 13 kap. 8 § LIP. Den utvidgning av sakägarkretsen i förvaltningslagen som görs be- träffande RFV:s möjlighet att överklaga och dom- stols beslut motsvarar vad som gäller enligt 20 kap. 12 § sista stycket AFL och 13 kap. 17 § första stycket LIP. Det innebär att RFV kan överklaga ett beslut, även om RFV inte tidigare varit part och oav- sett om beslutet varit till fördel för den enskilde. Som nämnts i avsnitt 9.11.2 reglerar handläggningslagen inte frågan om ett besluts överklagbarhet. Detta får som lösas genom dokt- rin och praxis. I vissa fall finns uttryckliga fullföljdsförbud. Rätten att överklaga är, till skillnad mot vad som delvis gäller , som nämnts inte begränsad till omprövade beslut. Den fullföljdsbegränsning som finns i 13 kap. 9 § andra stycket LIP (jfr 13 kap. 17 § första stycket LIP) bör i vart fall tills vidare behållas. Paragrafens andra och tredje stycken gäller förfarandet i allmän för- valtningsdomstol och motsvarar nuvarande bestämmelser 20 kap. 11 § andra och tredje styckena AFL samt i 13 kap. 21 § LIP. Någon motsvarighet till 20 kap. 11 § sista stycket respektive 13 kap. 17 § andra stycket LIP, dvs. ett undantag från 33 § fjärde stycket för- valtningsprocesslagen, föreslås inte i de nya bestämmelserna. Skälet är att det bakomliggande motivet för undantaget torde ha fallit bort genom utredningens förslag att någon omprövning av tjänstemannabeslut inte skall krävas för överklagbarhet av sådana beslut. Lagen om inkomstgrundad ålderspension innehåller vissa särregler om undantag för tvåpartsprocessen för vissa beslut och om undantag för nämndemäns medverkan i mål om pensionsrätt (se 13 kap. 21– 22 §§ LIP). Dessa föreslås stå kvar oförändrade. Bestämmelsen i första stycket ersätter klagofristen i 23 § FL och mot- svarar vad som gäller enligt 20 kap. 13 § andra stycket AFL. Samma överklagandetid skall gälla även för beslut enligt lagen om inkomstgrundad ålderspension (jfr avsnitt 9.11.2). Bestämmelsen inne- bär att någon motsvarighet till den s.k. ventil som återfinns i lagen om inkomstgrundad ålderspension inte finns kvar (jfr 13 kap. 11 § and- ra stycket LIP). Tiden för RFV:s överklagande räknas från det att beslutet meddelas. Beslut av socialförsäkringsnämnd är meddelat när det har expedierats. Trots avsaknad av en uttrycklig expedieringsbestämmelse för tjänste- mannabeslut sker enligt vad utredningen erfarit expediering i stor om- fattning. I flertalet fall sammanfaller expedieringen med den tidpunkt då en beslutshandling skall anses upprättad enligt tryckfrihetsförord- ningens regler (se 2 kap. 7 § TF). Av 24 § första stycket FL följer att efter rättids- prövning som huvudregel skall avvisa för sent inkomna överklaganden. I andra stycket utvidgas undantaget i 24 § tredje stycket FL. Bestäm- melsen motsvaras av vad som gäller enligt 20 kap. 13 § första stycket AFL och, delvis, 13 kap. 12 §, 18 § tredje stycket och 19 § tred- je stycket LIP. En ytterligare utvidgning i denna del föreslås för sådana ärenden (se förslaget till 13 kap. 9 § LIP). Tredje stycket reglerar tidsfristen vid överklagande av länsrätts och kammarrätts dom eller beslut. Motsvarigheten återfinns i 20 kap. 13 § andra stycket AFL och 13 kap. 20 § LIP. Bestämmelsen är en dubblering (och utvidgning) av 30 § första me- ningen FL. En motsvarighet till regeln återfinns i 13 kap. 17 § första stycket tredje meningen LIP. Beträffande motiven till paragrafen hänvisas i första hand till avsnitt 9.11.2. Enligt utredningens uppfattning följer det redan av den allmän- na utgångspunkten att det är ärendeslaget som bör bestämma hur hand- läggningen skall ske (se kommentaren till 3 § ovan) att ett avvisnings- beslut skall överklagas på samma sätt som beslutet i huvudsaken, dvs. i samma ordning och inom samma tidsfrister. En bestämmelse härom är dock motiverad för att tydliggöra detta förhållande. Överklagande- fristen gäller oavsett skälet för avvisningsbeslutet, dvs. oavsett om av- visning skall eller får ske för att förutsättningarna i 4 § är uppfyllda eller om det skall ske på grund av att överklagandet har kommit in . Av bestämmelsen jämförd med 14 § tredje stycket följer att den klagofrist som gäller i försäkringskassorna skall gälla även för överklagande av förvaltningsdomstols beslut. Omprövning med anledning av överklagande Bestämmelserna i första stycket ersätter nuvarande regler om obligato- risk omprövning av tjänstemannabeslut i 20 kap. 10 § första och tredje styckena AFL respektive 13 kap. 9 första och andra styckena, 10–11 §§ samt 15 § LIP. I första stycket stadgas att ett beslut av som har överklagats skall omprövas av kassan. Bestämmelserna innebär att såväl tjänstemannabeslut som beslut av socialförsäkringsnämnd skall omprövas (se avsnitt 9.11.3). När RFV överklagar skall beslutet dock inte omprövas. Det senare motsvarar vad som gäller . Omprövningen med anledning av överklagande är inte formellt be- gränsad till vissa omständigheter. Att omprövningen sker med anled- ning av ett överklagande innebär å andra sidan att den i första hand bör inriktas på vad klaganden anfört i sitt överklagande. Att självständigt initiera en ny, omfattande utredning med fördröjning av ärendets över- sändande till länsrätten som följd bör normalt inte komma i fråga. En omprövning skall i stället ske snabbt och effektivt. De nu föreslagna reglerna skall tjäna som en effektiv kontroll av att överklaganden inte onödigtvis kommer in till förvaltningsdomstol, som den begärda överprövningen i domstol inte får fördröjas för . Såväl situationer som omfattas av nuvarande bestämmelser i 20 kap. 10 § AFL som sådana som regleras i 20 kap. 10 a § AFL omfat- tas av den föreslagna bestämmelsen. utförs omprövning med stöd av 20 kap. 10 § AFL i stor ut- sträckning av en annan tjänsteman än den som har fattat ursprungsbe- slutet. Omprövningen har viss karaktär av överprövning. Utgångspunk- ten för förvaltningen i stort är att den som fattat ursprungsbeslutet även undersöker om detta skall ändras genom omprövning med anledning av ett överklagande. Det är givetvis angeläget att eventuella fel- aktigheter uppmärksammas och att ärenden inte onödigtvis förs till domstol. För det fall nuvarande organisation för omprövning anses bäst tillförsäkra att felaktigheter upptäcks och rättas till finns enligt utred- ningens uppfattning inga hinder mot att bibehålla en sådan ordning, i vart fall till dess motsvarande kompetens finns hos de enskilda besluts- fattarna. Vem som bör utföra en omprövning är emellertid inte en fråga som bör regleras i en generell förfarandelag. För beslut av socialförsäkringsnämnd föreslår utredningen att nämnden skall kunna delegera möjligheten att ompröva ett nämndbe- slut till tjänsteman, under förutsättning att omprövningen inte leder till någon ändring (se 18 kap. 17 a § AFL). Om en omprövning med anledning av överklagande leder till be- dömningen att någon ändring inte skall ske av be- slut, behöver ett sådant ställningstagande inte sättas upp som ett beslut i formell mening, utan ärendet skall då genast överlämnas till förvalt- ningsdomstol med en notering om att rättidsprövning och omprövning (utan ändring) har skett. Motsvarande ordning gäller vid den om- prövning som kassorna regelmässigt gör enligt 20 kap. 10 a § AFL i samband med att ett beslut överklagas. Till skillnad från vad som gäller förutsätter omprövningen i samband med överklagande inte två initiativ från den enskilde för att föra vidare ärendet till domstol. Mot denna bakgrund behövs bestäm- melser om vad som händer med överklagandet vid en helt eller delvis I paragrafens andra–tredje stycken regleras denna situation efter mönster i 28 § FL. Tredje stycket innehåller även ett förbud att vid omprövning med anledning av ett överklagande ändra ett beslut till den klagandes nack- del. Motsvarande bestämmelser finns i 20 kap. 10 § andra stycket AFL. Paragrafen motsvarar 25 § FL. Dubbleringen motiveras närmast av att omprövningsförfarandet på ett i det närmaste fullständigt sätt i övrigt regleras i handläggningslagen. Omprövning av annan anledning än överklagande Bestämmelsens första stycke reglerar skyldighet att ompröva ett beslut. Regeln ersätter 27 § FL (se även ovan under 1 §), 20 kap. 10 a § första stycket 2–3 AFL och 13 kap. 9 § LIP. Omprövning på initiativ av kan göras till fördel eller till nackdel för den enskilde och såväl med hänsyn till ursprungli- ga felaktigheter som vid ny utredning som påverkar ett tidigare beslut (se avsnitt 9.11.4). Vissa tidsmässiga och sakliga begränsningar i om- prövningsrätten anges i 19 och 20 §§. I formuleringen att skall ompröva ärendet om det finns andra skäl ligger en underförstådd begränsning på så sätt att kassan inte är skyldig att ompröva ett ärende när frågan gäller ett obe- tydligt belopp eller när det i övrigt är av liten betydelse. För s.k. följd- ändring finns en bestämmelse i 13 kap. 7 § andra stycket LIP, enligt vilken sådan inte skall göras av pensionsgrundande inkomst eller annat pensionsgrundande belopp om förändringen inte överstiger . Någon motsvarighet till denna begränsning har inte tagits med i handläggningslagen. Inte heller i fortsättningen är dock avsikten att alltför små ändringar skall göras, varför ingenting hindrar att den nuva- rande gränsen upprätthålls i praxis. Den som beslutet angår eller RFV kan begära omprövning av beslu- tet endast sedan beslutet vunnit laga kraft. är de hänvisade till överklagandevägen. Någon begränsning motsvarande den nuvarande att beslut efter om- prövning inte får omprövas har inte införts i paragrafen. Omprövning på initiativ av kan ske såväl innan som efter det att ett beslut vunnit laga kraft. Kassan får dock inte om- pröva en fråga som prövats av domstol. Bestämmelsen, som motsvarar 20 kap. 10 a § första stycket AFL och 13 kap. 16 § LIP, återfinns i and- ra stycket. I paragrafen begränsas tiden för att ta upp en fråga om omprövning av annan anledning än överklagande till efter det att beslutet medde- lats. får således ett ärende om omprövning av en ersätt- ning normalt inte anhängiggöras. Tvåårsfristen har sin motsvarighet i 20 kap. 10 a § sista stycket AFL samt delvis i 13 kap. 13 § andra styck- et LIP. Tidsfristen gäller som huvudregel oavsett om frågan om om- prövning aktualiseras av enskild, av RFV eller av själv. Paragrafen upptar två undantag (se även 20 §). Om beslutet blivit felaktigt genom att parten eller annan ersättningsberättigad lämnat orik- tiga uppgifter, underlåtit att fullgöra en uppgifts- eller anmälningsskyl- dighet eller på annat sätt förorsakat att ersättning fastställts felaktigt eller med för högt belopp får omprövning ske utan tidsfrist. Bestäm- melsen motsvaras av en bestämmelse i 13 kap. 13 § andra stycket första meningen LIP (se vidare avsnitt 9.11.4 och 9.13). Punkten två har närmast sin nuvarande motsvarighet i 20 kap. 10 a § AFL och 13 kap. 13 § andra stycket tredje meningen LIP. En skillnad jämfört med de nuvarande bestämmelserna är att rekvisitet uppenbart mönstrats ut, och ersatts med ett kvalifikationsrekvisit för själva felet. För att omprövning skall få ske utan tidsgräns krävs att beslutet inne- håller väsentlig oriktighet. Skälen härför och vilka situationer som om- fattas har utvecklats i avsnitt 9.11.4. Paragrafen ersätter nuvarande bestämmelser om s.k. följdändring. Bak- grunden har behandlats i avsnitt 9.11.4. I nuvarande bestämmelser har lagstiftaren valt att katalogisera samt- liga situationer då följdändring får ske. Utredningen har valt en annan lagstiftningsteknik. Om ändrar ett beräkningsunder- lag, som legat till grund för ett tidigare beslut, får omprövning ske utan tidsfrist. Detsamma skall gälla om en annan myndighet ändrar någon förutsättning för det tidigare beslutet. gällande bestämmelser om följdändring på pensionsområdet be- ror främst på samspelet mellan skattemyndighet, Premiepensionsmyn- Härtill kommer att det även är ett sam- spel mellan olika pensionsförmåner, exempelvis garantipension, in- komstgrundad pension och efterlevandepension. Gemensamt för förmånerna är att de grundar sig på ett underlag – beräkningsunderlaget. Detta kan i sin tur, beroende på vilken ersättning som är aktuell, bestå av en rad olika delar, alltifrån beslut om pensions- grundande inkomst och andra pensionsgrundande belopp vid beslut om pensionsrätt för inkomstgrundad ålderspension till uppgifter om ut- ländsk pension eller tjänstepension. I likhet med vad som gäller krävs i de flesta fall ett myndig- hetsbeslut om ändring av någon del av beräkningsunderlaget. Möjlighe- ten att fatta ett sådant beslut är i sin tur begränsad av de regler som gäller för de besluten. Ett taxeringsbeslut kan exempelvis omprövas och ändras endast under vissa förutsättningar. Dessa förutsättningar påverkar även indirekt omfattningen av möjligheten till följdändring. Beräkningsunderlagen som sådana fastställs emellertid inte genom formliga beslut. I de fall något beslut inte ligger till grund för ändringen av beräk- ningsunderlaget, exempelvis om en tjänstepension inte beaktats vid bestämmandet av garantipension, är paragrafens bestämmelse och re- geln i 19 § 2 delvis överlappande. Gränsdragningen mellan den senare bestämmelsen och följdändringsbestämmelsen kan belysas med ytterli- gare ett exempel. Om det i efterhand kommer fram uppgifter som visar att en person inte varit berättigad till en viss förmån kan detta få följd- verkningar för rätten till andra förmåner. Visar det sig exempelvis vid en omprövning att bosättningskravet för förtidspension aldrig varit uppfyllt och att den förmånen därför inte skulle ha beviljats sökanden, får detta till följd att en grundläggande förutsättning för rätt till bo- stadstillägg till pensionärer ändras. Det rör sig alltså här om en ändring av själva rätten till förmånen genom beslut av och inte av beräkningsunderlaget. Situationen faller således in under 19 § 2 och inte under 20 §. Eftersom det i båda situationerna rör sig om en möjlighet till omprövning utan tidsfrist, torde dock gränsdragningen i praktiken få mindre betydelse. Den egentliga prövning som sker i följdändringssituationen är be- gränsad. I likhet med vad som gäller har den i stället väsentligen karaktär av konsekvensändring. I paragrafens andra mening regleras situationen att en annan förut- sättning för beslutet än beräkningsunderlaget ändras. Här avses exem- pelvis ändringar av beslut enligt skattebetalningslagen eller ändringar till följd av beslut om obetalda avgifter. Det förtjänar att understrykas att paragrafen är en påbyggnad av reg- lerna i 18 och 19 §§. Att den har fakultativ karaktär beror på att den dispenserar från tidsfristen i 19 §. Föreligger någon av de i 20 § nämn- da situationerna, skall emellertid omprövning ske (jfr 18 §). Paragrafens första stycke innebär att ett beslut inte får ändras till en- skild parts nackdel om denne begärt omprövning eller om RFV gjort det till fördel för parten. Det kan emellertid förekomma att försäkrings- kassan vid en sådan omprövning uppmärksammar andra frågeställning- ar, vilket i sin tur leder till att kassan initierar ett ärende om ompröv- ning. En sådan situation kan inträffa redan enligt nu gällande bestäm- melser om omprövning och ändring i 20 kap. 10 och 10 a §§ AFL. Kas- san skall då behandla frågan om omprövning på den enskildes begäran och initiativärendet som två skilda ärenden. I andra stycket begränsas möjlighet att ändra be- slut till enskilds nackdel. Bestämmelsen i första meningen motsvarar vad som gäller enligt 20 kap. 10 a § tredje stycket AFL. I likhet med vad som gällt innebär bestämmelsen att en för- säkringskassa som huvudregel inte skall kunna besluta till den försäk- rades nackdel för förfluten tid. Vad som krävs för att en förmån har förfallit till betalning får i tveksamma fall – som – avgöras i praxis.