sou · GPB357d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Detta innebar att just bostadskonsumtionen tog ett allt större utrymme av hushållens totala utgifter under dessa år, något som också kommer att visa sig längre fram när vi studerar vilket genomslag dessa förändringar fick för olika befolkningsgrupper. Hushållens totala konsumtionsutgifter i mkr för olika typer av varor och tjänster 1980–1998 (priser) 83 1984 1985 1986 87 1988 1989 1990 1 94 19 5 1996 1997 Livsmedel, drycker, tobak Livsmedel, drycker, tobak Bostad, bränsle, el Bostad, bränsle, el M öbler, hushållsartiklar Hälso -, sjukvård Fritid, underhållning, kultur Diverse varor och tjänster Fritid, underhållning, kultur Diverse varor och tjänster Hushållens totala konsumtionsutgifter i mkr för olika typer av varor med avseende på varaktighet samt tjänster 1980–1998 (priser) För att ge en bild av hur den totala hushållskonsumtionen fördelar sig på olika typer av varor och tjänster presenteras i Tabell 4 situationen . Som synes dominerar utgifter för bostad och livsmedel som tillsammans svarade för av de totala utgifterna under det här året. I tabellen kan man också se hur konsumtionen utvecklar sig –1999. Tre områden växer kraftigt , nämligen fritid, kultur och underhållning, möbler och hushållsartiklar samt transporter. Särskilt snabba var ökningarna av utgifter för bilar och hemelektronik som t.ex. TV, radio, CD, video och datorer. Ytter- ligare tre andra områden har en något snabbare tillväxt jämfört med genomsnittet: hotell, caféer och restauranger (som domineras av de två sistnämnda), tjänster (där framför allt försäkringstjänsterna växer kraftigt med ) samt kläder och skor. Där- emot är det tydligt hur konsumtionen av de stora posterna bostad och livsmedel tillsammans med hälso- och sjukvård, har en klart Inkomstökningarna under slutet av decenniet har med andra ord i allt mindre utsträckning gått till nödvändig konsumtion av det här slaget, vilket bekräftar en vanlig tes inom den nationalekonomiska forsk- ningen, nämligen att efterfrågan på olika typer av varor och tjänster är olika känsliga för inkomstförändringar (dvs. har olika grad av inkomstelasticitet). Tyvärr vet vi som vi har påpekat inte med säkerhet hur denna allmänna förskjutning i konsumtionsmönstret , eller hur ökningarna på de snabbast växande områdena, fördelar sig på olika hushållsgrupper. Det finns starka skäl att misstänka att den inte har varit jämnt fördelad i befolkningen. Inte minst skillnaderna i inkomstutveckling mellan olika grupper talar för att så faktiskt är fallet. I (2000a) visas att inkomst- skillnaderna ökade mest under den senare delen av decenniet, bland annat på grund av att det framför allt var höginkomsttagare som kunde skörda frukterna av den generella förbättringen av samhällsekonomin. Framför allt skedde detta genom ökade kapital- inkomster. Eftersom grupper med högre inkomster vanligtvis lägger en större andel av sina utgifter på den typen av varor där konsumtionen ökar torde dessa också stå för en relativt större del av konsumtionsökningen på dessa områden. Som vi senare ska se finns det också indikationer på att så har varit fallet (avsnitt 4.5.3). Hushållens konsumtionsutgifter fördelade på ändamål 1999 i mkr (priser) samt procentuell förändring 1996-99 Förändring 1996–99, % Fritid, kultur, underhållning därav: TV, radio, CD, IT Hotell, caféer, restauranger Bostad (inkl. el och värme) därav: faktisk hyra Källa: SCB, nationalräkenskaperna. Den stora betydelse som bostadsutgifterna har för majoriteten av hushåll och de förändringar som vi kunde notera vad gäller just bostadskonsumtionen ger oss anledning att kommentera utvecklingen ytterligare. Bostadspolitiken blev en viktig hörnpelare i den svenska välfärds- staten genom sina ambitiösa sociala och fördelningspolitiska målsättningar och sin uppbyggnad av en komplex arsenal av medel. Omfattande statliga räntesubventioner till bostadsbyggandet, bostadsbidrag, skattelättnader för egnahemsägare, en stor allmän- nyttig sektor samt en långtgående reglering av bostadsmarknaden kom med tiden att få stor betydelse för bostadskonsumtionens nivå och fördelning. Ansträngningarna att reglera bostadskostnaderna innebar t.ex. att dessas genomsnittliga andel av hushållens inkomster minskade stadigt . Detta gav i sin tur upphov till ett ökat utrymme för annan konsumtion. Det brukar också hävdas att bostadspolitiken var lyckosam i att reducera inkomstskillnadernas genomslag i bostadskonsumtionens fördelning, även om det råder olika mening om hur stor denna reduktion i realiteten har varit, speciellt under de perioder då prisökningarna, och därmed förmögenhetstillväxten, har varit särskilt stor på småhusmarknaden. började bostadskostnaderna att röra på sig i relation till priserna på flera andra varuområden. accentuerades dock rejält inledning. Enligt beräk- ningarna av konsumentprisindex låg boendekostnadernas ökning i paritet med den allmänna prisutvecklingen under i stort sett med en viss påtaglig ökning under de sista 2–3 åren. –ökade däremot boendepriserna dubbelt så mycket som KPI totalt (dvs. respektive 15 pro- cent). Enligt bostads- och hyresundersökningarna ökade t.ex. genomsnittshyran för kommunägda trerumslägenheter mellan åren 1990–1994, för att bara ha ökat med totalt (motsvarande ökning talet var ). Den snabba prisökningstakten på bostadsområdet mattades av något –1996 då ökningen stannade vid totalt mot lite för KPI i sin helhet. sjönk så bostadskostnaderna mätt på det här viset med totalt , vilket innebar sjunkande relativ- priser eftersom KPI totalt sett fortsatte att öka, om än i relativt långsam takt. Prisökningarna på bostadsområdet gav tillsammans med en lång rad andra förändringar på bostads- området upphov till en generell ökning av hushållens boende- kostnader. En väsentlig del av prisökningarna är för det första hänförbar till skattereformen då man dels bytte ut den tidigare byggmomsen mot vanlig momsbeskattning, dels momsbelade drifts- och underhållsutgifterna i bostadsför- valtningen. Därtill genomgick alla de tre större formerna av bostadspolitiska subventioner en dramatisk utveckling. Räntesub- ventionerna till nyproduktionen av bostäder var i och för sig omfattande och dubblerades dessutom i reala termer i samband med den kraftiga byggexpansionen och de då snabbt stigande byggkostnaderna. För att få bukt med den press som dessa subventioner satte på stats- finanserna ändrades sedermera reglerna för räntebidragen. Till- sammans med ett snabbt minskat byggande innebar detta att ränte- subventionerna minskade . De tidigare så stora skattesubventionerna till egnahemsägare reducerades i flera steg, dels successivt –1985, dels i samband med skattereformen 1991 då skattesatsen för underskottsavdrag fast- ställdes till . I samband med detta förändrades även prin- ciperna för fastighetsbeskattningen. Den sistnämnda höjdes dess- utom , vilket fördyrade boendet ytterligare. Ambitionen med minskningen av skattesubventionerna och sedermera räntebidragen var att hushållen skulle få bära en allt större del av bostadskostnaderna själva och så blev också fallet. Däremot lät man från statens sida kompensera något för effekterna av detta genom att parallellt med ovannämnda förändringar stärka bostadsbidragssystemet. Genom denna förstärkning, och den sam- tidiga ekonomiska försämringen för många hushåll under 1990- talets inledning, kom utgifterna för bostadsbidragen att i det närmaste tredubblas i löpande priser . fick totalt 576 000 hushåll bostadsbidrag. lades bostadsbidragssystemet om, vilket innebar en minskning av antalet hushåll som fick bidrag. Under den senare delen av minskade såväl kostnaderna som antalet bidragshushåll ytterligare, bland annat genom att fler hushåll föll ut ur systemet på grund av att realinkomsterna ökade och för att man bibehöll inkomst- gränserna för bidragen.8 har således statens utbetalningar av räntebidrag och bostadsbidrag minskat, och fastighetsskatten ökat. Därtill har räntorna på bostadslån nominellt sett blivit betydligt lägre än tidigare genom utvecklingen på kreditmarknaden i stort. Prisutvecklingen på både bostadsrätter och småhus stagnerade först inledning för att under slutet av decenniet öka. Det är nu inte alldeles lätt att överblicka de sammantagna konse- kvenserna av dessa förändringar för bostads- konsumtionens utveckling i sin helhet eller för olika grupper men låt oss ändå peka på följande. Utvecklingen på bostadsmarknaden och fick bland annat uppenbara fördelningspolitiska implikationer. Som vi senare ska se kom nämligen boendekostnadernas ökning inled- ning att drabba olika hushållsgrupper och boendeformer olika mycket, varför skillnaderna i boendekostnader mellan t.ex. hög- och låginkomsthushåll växte (se också 1996). På det viset kom förändringarna på bostadsmarknaden och i bostadspolitiken att bidra till den tilltagande polariseringen mellan olika grupper inledning (jämför också Halleröd 1996). innebar de ökade bostadsutgifterna för många hushåll ett kraftigt minskat utrymme för såväl konsumtion av andra varor och tjänster som sparande Detta torde ha fått påtagliga välfärdmässiga 8 Bostadsbidragens förändring och konsekvenserna av denna beskrivs mer grundligt i SOU 2001:24. Här framkommer bland annat att bostadsbidragen framför allt har blivit ett stöd till ensamstående med barn. konsekvenser i det att vissa hushåll fick allt svårare att få sin ekonomi att gå ihop och därmed begränsade möjligheter att tillfredsställa andra viktiga behov. Förutom den här typen av undanträngningseffekter innebär ökade boendekostnader rent principiellt en ytterligare ökad sårbarhet för framtida, marknads- mässiga och bostadspolitiska förändringar. Vare sig man vill beskriva konsumtionsmönster i allmänhet eller konsumtionsutvecklingen kommer man inte förbi att beakta hushållens skuldsättning och sparande och de villkor och omständigheter som påverkar detta. Det handlar med andra ord om hur hushållen hanterar sin ekonomi och sina inkomster i stort samt vilka faktorer som kringgärdar behov, intressen och möjligheter att spara i olika former och för olika ändamål. Lån och skuldsättning innebär i princip en inteckning av framtida inkomster och påverkar den löpande hushållsekonomin genom räntor och amorteringar. har kanske långt mer än tidigare sett prov på hur just hushållens skuldsättning kopplats till konsumtionsutvecklingen. Förändringarna av hushållens sammanlagda låneskulder beskrivs kortfattat i Figur 3. Efter en trendmässig ökning med vissa smärre variationer av de totala hushållsskulderna (då dessa ökade från av BNP år 1980) fick vi en spektakulär ökning under andra delen av . Låntagandet ökade i och för sig mycket hos bostadsinstituten som en följd av den kraftiga efterfråge- och prisökningen på småhus, men det var kanske framför allt det ökade banklånandet som kom att få mycket stor uppmärksamhet. Bakom denna expansion låg en lång rad faktorer på både efterfråge- och utbudssidan. Bland de förstnämnda kan nämnas uppdämda lånebehov, förmögenhets- ökningar hos många hushåll, de ökade realinkomsterna och positiva framtidsförväntningar. Till detta kom låga realräntor och relativt gynnsamma skatteavdragsregler. Det handlar också om ett tidevarv som präglades av en snabb tillväxt av finansbolag och kontokorts- system – i allt större utsträckning kom detaljhandeln att präglas av köp med hjälp av konto- och kreditkort. Bakom kreditexpansionen fanns också en stor tillgång till likvida medel och att det var lätt för många hushåll att få lån genom ökad konkurrens mellan banker och finansbolag, en utveckling som var orsakad av avregleringen av kreditmarknaden. upphävdes det tidigare lånetaket för banker och bostadsinstitut som bland annat handlade om så kallade oprioriterad utlåning, dvs. till annat än köp av nybyggda småhus. Tidigare studier har påvisat att skuldökningen under andra delen av i väsentlig grad användes till ökad konsumtion av dyrare, mer varaktiga konsumtionsvaror. Så var t.ex. en stor del av lånen av medelstorlek () tagna av vissa hus- hållsgrupper som t.ex. äldre småhusägare (som kunde belåna sina fastigheter) och yngre hushåll i hyresrätter (1998). Däremot har det funnits olika tolkningar av vilken betydelse avregleringen hade på konsumtionsboomen under slutet av 1980- talet, och i vilken mån den sistnämnda bara var en fortsättning på en mer långsiktig trend av en ökad skuldkvot (dvs. skuldernas andel av tillgångarna) och/eller ökad konsumtion betingad av inkomst- och förmögenhetstillväxt. Hushållens totala skulder i mkr 1980–2000 (1991 års Alldeles oavsett hur man ser på orsakerna till vad som sedan händer , kan man lugnt konstatera att den totala utlåningen hos banker, bostadsinstitut och finansbolag till hushållen minskar dramatiskt och att hushållssektorn dessutom minskar sina totala skulder. således att det totala hushållsparandet istället ökade. En lång rad faktorer ligger rimligtvis bakom även det här skeendet, varav realinkomstminskningar, arbetslösheten, förändringarna på fastig- hetsmarknaden och realränteökningen bara är några viktiga inslag i bilden. I krisens spår följer också en tydlig osäkerhet och mer negativa framtidsförväntningar, såväl hos hushållen som hos banker och andra kreditinstitutioner. Kreditmarknadens aktörer tvingas dra öronen åt sig och blir på det hela taget mer försiktiga och restriktiva i sin utlåning. Den här utvecklingen började vända då hushållens sparande återigen minskade och utlåning och skuldsättning på motsvarande vis ökade successivt under resten av 1990-talet. Även här kan man fundera över betyd- elsen av ökande fastighetspriser och de möjligheter till ökad belåning för konsumtionsändamål som detta normalt sett innebär. En sak som är viktig att ha i åtanke i det här sammanhanget är att vi har relativt begränsade kunskaper om hur dessa allmänna rörelser i sparbeteende och skuldsättning har sett ut för olika grupper i befolkningen. Det saknas t.ex. löpande offentlig statistik som på ett bra sätt kan beskriva skuldernas omfattning, karaktär och förändring i olika hushållstyper. Än mindre kan vi beskriva den ekonomiska betydelsen och den roll för konsumtionsutveckling och konsumtionsmönster som skulderna har och hade för olika hushåll . De få studier som finns på området antyder att det framför allt var de rikare hushållen som minskade sina skulder och sparade genom t.ex. amorteringar under 1990- talets inledning medan fattigare hushåll hade mer begränsade möjligheter att minska sina lånebelopp. En viktig effekt av utveck- lingen –1995 var att allt fler hushåll snarare fick stora problem med sina skulder, antingen i form av att betal- ningarna för dessa trängde undan utrymmet för annan konsumtion eller att man inte hade råd att betala dem. 4.5Konsumtionsmönster: förändringar och skillnader mellan olika grupper I det här avsnittet beskriver vi skillnader och förändringar i hus- hållens konsumtionsmönster för olika grupper så som dessa framträder i utgiftsundersökningarna. Analysen görs här i två steg. Först jämförs konsumtionsmönster för respektive grupp och därefter görs en multipel regressionsanalys för att mer systematiskt och statistiskt pröva sambanden mellan t.ex. dis- ponibel inkomst, hushållssituation, socioekonomisk tillhörighet, boendeform och utgifterna för olika typer av varor och tjänster. kan vi konstatera att även utgiftsundersökningarna bekräftar den bild av inkomstutveckling och inkomstfördelning som Kommittén Välfärdsbokslut har presenterat (2000a, 2000). För samt- liga hushållstyper sker en inkomstmässig förbättring , en utveckling som för de flesta hushållstyper för- byts i en klar försämring . Nedgången i disponibel inkomst var dock mest dramatisk för ensamstående med barn och något mer lindrig för t.ex. sammanboende utan barn. Generellt sett har barnhushållen också mer begränsade konsumtionsmöjligheter. Hushållens utgifter och konsumtionsnivå sammanhänger relativt starkt med inkomster. Sambandet mellan konsumtion och inkoms- ter för olika grupper beskrivs i Tabell 5 med hjälp av två mått. Det första är en beräkning av differensen mellan totala disponibla inkomster och totala hushållsutgifter och kommer fortsättningsvis att kallas för inkomstöverskott respektive inkomstunderskott. Det andra måttet består av kvoten mellan disponibel inkomst och totala hushållsutgifter, här fortsättningsvis benämnt konsumtionsandel. Även om man bör vara försiktig med att utifrån det här mate- rialet dra alltför långtgående slutsatser kring samband och utveck- lingstendenser, kan ett rimligt antagande vara att hushåll som har ett inkomstunderskott, och därmed en konsumtionsandel över 1, antingen använt tidigare sparade medel och/eller på olika vis lånat pengar till sina konsumtionsutgifter (i den formella ekonomin i form av kreditköp, banklån o.dyl. eller som informella lån av familj, vänner etc.). Omvänt skulle ett inkomstöverskott och en konsumtionsandel under 1 kunna tolkas som indikationer på spar- ande. Utifrån detta vill vi peka på några resultat. För det första kan man skönja en generell tendens i att det tidigare inkomstunder- skott och de höga konsumtionsandelar som präglar situationen förbyts till ett inkomstöverskott 1992. Detta bekräftar den allmänna bild som vi tidigare beskrev vad gäller generella förändringar i hushållens konsumtion, sparande, låntagande och skuldsättning . Men detta gäller med undantag för tre grupper: ensamstående med barn, låginkomst- hushåll samt företagare/lantbrukare. Siffrorna antyder att ensam- stående med barn och gruppen med de fattigaste hushållen (som ju delvis överlappar varandra) fortsätter att ha ett inkomstunderskott , vilket borde kunna tolkas som mycket stora problem för dessa grupper att få hushållsekonomin att gå ihop. På det här viset illustreras också tilltagande skillnader mellan olika hushålls- grupper inledande halva. Framför allt samman- boende utan barn, höginkomsthushåll och högre tjänstemannahus- håll hade, beräknat på det här sättet, stora överskott 1992 som i fallet med den rikaste hushållsgruppen dessutom ökade ytterligare fram till 1996.9 Medianvärden för differens och kvot mellan totala utgifter och disponibel inkomst för olika hushållsgrupper 1988, 1992 och 1996 (priser) Mindre än 70 000 70 000–90 000 90 000–110 000 Mer än 110 000 Källa: SCB, hushållsutgiftsundersökningarna, egna bearbetningar. 9 Relationen mellan hushållens inkomster och utgifter studeras också på ett annat vis i SCB:s undersökningar av levnadsförhållanden (). Av dessa framgår att det skedde en ökning –96 av andelen personer som uppger att man saknar en viss kontantmarginal för oförutsedda utgifter. De visar också en parallell och successiv ökning av andelen som anger att man har svårt att klara sina löpande utgifter (vilket i undersökningarna preciseras till att handla om mat, hyra och räkningar). Det förstnämnda minskar något efter 1996 medan det sistnämnda fortsätter att öka också . 4.5.1Konsumtionsmönster hos olika hushållstyper Det mest iögonfallande när det gäller hushållens konsumtions- mönster och utgifter är den stora betydelse som bostads- kostnaderna har. Dessa är för i stort sett alla typer av hushåll genomsnittligt den i särklass största enskilda utgiftsposten. Bostadsutgifterna för olika hushållstyper beskrivs i Tabell 6, såväl i absoluta som andelsmässiga termer. Som man kan förvänta sig är bostadsutgifterna genomgående större för ensamstående hushåll. För ensamstående med barn svarade de för av de totala utgifterna medan motsvarande andel för sammanboende låg . Av tabellen framgår dessutom klart och tydligt hur bostadskostnadernas relativa andel ökade trendmässigt för samliga fyra hushållskategorier – 1996, vilket också innebar att bostadsutgifterna tog en allt större del av hushållens inkomster i anspråk. Enligt bostads- och hyresundersökningarna ökade också netto- bostadsutgiften (som inkluderar bostadsbidrag och skattesub- ventioner och amorteringar till egnahemsägare) kraftigt –1997 men olika snabbt för olika upplåtelseformer och hushållstyper. Medan bostadskostnaderna för hushåll med egnahem bara ökade med uppgick motsvarande ökning till för hushåll boende i hyresrätt och för hushåll med bostadsrätt. Den viktigaste anledningen till dessa skillnader torde vara att räntesänkningarna på kreditmarknaden kom egna- hemsägare till större del än övriga hushåll. Detta medförde i sin tur att skillnaderna i bostadsutgifterna mellan de olika upplåtelse- formerna, som kanske främst beror på skillnader i hushållstorlek och bostadsutrymme, minskade . låg bostadsutgiften för hushåll i egna hem i genomsnitt över motsvarande utgift för hushåll i hyresrätt. hade denna skillnad krympt till . Bakom dessa genom- snittssiffror döljer sig dock mycket stora variationer mellan olika hushåll. Mest betalade 1997 sammanboende med barn i egnahem för sitt boende () och minst ensamstående pensionärer i egnahem (). En stor del av denna skillnad härrör sannolikt från att det i det sistnämnda fallet rör sig om personer som har bott i sitt småhus och därför har mindre skulder och lägre amorteringar och räntekostnader. Man ska också komma ihåg att det rent generellt finns stora variationer mellan olika hushåll boende i såväl bostadsrätter som i småhus, skillnader som är avhängiga av hur stora lån och vilka amorterings- och räntevillkor o.dyl. man har. Lånens storlek är i sin tur avhängiga sådana faktorer som hur länge sedan man förvärvade bostaden, hur dyr denna var (vilket bland annat beror på var den är situerad), den egna kontantinsatsen etc. Medelvärden och andelar av total konsumtion för olika typer av utgifter uppdelat på hushållstyper 1988, 1992 och 1996 (priser) Källa: SCB, hushållsutgiftsundersökningarna, egna bearbetningar. Boendets ökande betydelse för hushållens ekonomi är således inte bara ett fenomen som kan relateras till krisen . Den ökade sårbarhet och den risk för undanträngningseffekter som följer av bostadskostnadernas utveckling är också hänförbar till tidigare förändringar på bostadsmarknaden och inom bostads- politiken. Just bostadskonsumtionens förändring för olika hus- hållstyper kan vi också uttala oss om . Av utgiftsundersökning framgår att bostadsutgifternas andel av den totala konsumtionen i genomsnitt minskar för samt- liga fyra hushållsgrupper. Andelen minskar till för ensamstående utan barn, till för sammanboende utan barn och till för sammanboende med barn. Däremot är minskningen något mindre för ensamstående utan barn: från . Detta har inneburit ett generellt sett ökat konsumtionsutrymme för andra ändamål och är sannolikt ett kombinerat resultat av förbättrade realinkomster och minskade relativkostnader för boendet. En annan mycket stor post bland hushållsutgifterna är livsmedel som 1996 svarade för mellan 13 och av utgifterna för de olika hushållsgrupperna. Genomsnittligt sett spelar livsmedelskostnaderna något större andelsmässig roll för barn- familjerna. Å andra sidan uppvisar livsmedelsutgifterna en successiv och mycket kraftig minskning –1996. Särskilt stor är minskningen för just barnhushållen: för ensam- stående med barn minskar utgifterna för mat från till 24 600 1996, vilket betyder en minskning . För parhushåll med barn är motsvarande minskning drygt 20 pro- cent. Med utgångspunkt i det material vi här studerar är det svårt att veta i vilken mån dessa minskningar kan hänföras till att hushållen tvingades dra ned på livsmedelsutgifterna för att kompensera ökade bostadsutgifter, eller i vilken utsträckning det beror på livsmedelsprisernas relativa utveckling (som var mycket gynnsam under en stor del av ). En självklar konsekvens av att barnhushåll lägger en större andel av sina konsumtionsutgifter på bostad och livsmedel jämfört med hushåll utan barn är att de lägger relativt sett mindre på andra utgiftsslag. Av Tabell 6 framgår att andra stora utgifter som transporter, fritid och kultur är sådana exempel.