sou · GPB379d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Då vi studerar de intervjuades egen bedömning av hälsotillståndet, respektive uppgifter om långvariga sjukdomar samt ängslan, oro eller ångest, får vi en betydligt mörkare bild av hälsoutvecklingen (Tabell 1:2) än då vi fokuserar på dödlighet. Andelen med självskattad ohälsa, långvarig sjukdom respektive ängslan, oro, ångest (åren 1990 91; för ängslan, oro, ångest 1988 89) och slut (åren 1998 99) Ängslan, oro, ångest Arbetare i kval. Arbetare i okval. Om man ser till den självskattade ohälsan framstår ohälsan i be- folkningen som oförändrad, medan den tycks ha försämrats om man studerar andelen med minst en långvarig sjukdom respektive andelen som uppger att de känner ängslan, oro eller ångest. Att studera självskattad ohälsa är en allmänt använd metod som syftar till att fånga hälsotillståndet på ett övergripande plan. När det gäller nivån på den självskattade ohälsan finns dock här problem med jämförbarheten i ULF-materialet.2 Analyser på annat material3 visar att också den självskattade ohälsan ökat , från av befolkningen i åldrarna 18 (se även Nermo & 2001). Långvarig sjukdom är ett mått som fångar många olika former av hälsoproblem. Här finner vi en tydlig ökning av ohälsans nivå i 2Från och med undersökning används fem istället för tre svarsalternativ. Alter- nativen som tillsammans utgör gruppen med ohälsa har ändrats från två av tre till tre av fem. Relativt sett utgör de därmed en mindre del av svarsmöjligheterna, vilket kan leda till en underskattning av ohälsans omfattning 99 jämfört med 91. 3Levnadsnivåundersökningarna 1991 och 2000, i vilka svarsalternativen varit oförändrade. Om vi i stället begränsar oss till att studera sådana långvariga sjukdomar som är förknippade med svåra besvär finner vi dock ingen ökning. Detta betyder att det är sjukdomar av mindre allvarlig art som ökat i omfattning. En typ av problem som ökat markant i omfattning är nedsättning av det psykiska välbefinnandet i form av ängslan, oro och ångest, där nivån i befolkningen ökade mellan slutet av och slutet av . Fördelningen av ohälsan i befolkningen är mycket ojämn. Bland äldre är andelen sjuka av naturliga skäl överlag högre än bland yngre. Ohälsa är vanligare bland kvinnor än bland män och van- ligare bland arbetare än bland tjänstemän. Dessa skillnader kvarstår också efter justering för sammansättningen av grupperna. Det be- tyder att de skillnader som framträder i Tabell 1:2 inte i första hand är orsakade av en koncentration av äldre personer bland exempelvis arbetare och kvinnor. Vi finner också att hälsans fördelning har förskjutits under 1990- talet mellan olika befolkningsgrupper i allmänhet och mellan olika åldersgrupper i synnerhet. Det tydligaste exemplet rör ängslan, oro och ångest där åldersskillnaderna helt har utraderats . 89 var det en betydligt högre andel i de äldre jämfört med i de yngre åldersgrupperna som angav att de led av ängslan, oro och ångest. angav lika stora andelar i alla åldersgrupper dessa symtom. Detta kan sägas vara en negativ utjämning; skillnaderna mellan åldersgrupper i psykisk ohälsa har minskat eftersom de som hade bäst hälsa, det vill säga de unga, har fått vidkännas en försämring . Vi finner en motsvarande utveckling vad gäller skillnader i psykisk ohälsa mellan olika sociala klasser. Skillnaderna mellan klasser har ut- jämnats till följd av att ökningen av ängslan, oro och ångest har varit tydligare bland tjänstemännen än bland arbetarna. En liknande trend kan identifieras vad gäller långvariga sjukdomar. Hälsoproblemen har således ökat medan död- ligheten har minskat. Detta är dock inte så motsägelsefullt som det först kan verka. För det första inträffar en majoritet av dödsfallen, , bland personer i åldrarna . Även om olika sjukdomar och hälsoproblem också ökar med stigande ålder är dödligheten i vårt land i betydligt högre grad koncentrerad till de allra äldsta än vad som är fallet med sjukligheten. För det andra är en stor del av de hälsoproblem som fångas i intervju- undersökningar inte livshotande. Därför bör den ökande ohälsan ses som en påtagligt negativ aspekt av 1990-talets välfärdsutveck- ling trots att dödligheten har minskat. En god utbildning är inte bara en viktig resurs på arbetsmarknaden, utan den underlättar också för individer att styra sitt liv i mer allmän mening. Utbildning är kanske den viktigaste individuella resursen när det gäller att verka som medborgare och förstå det omgivande samhället. har ungdomsutbildningen expanderat kraftigt och har andelen ungdomar som går vidare till högskolestudier ökat markant. Omfattningen av den kommunala vuxenutbildningen har också expanderat kraftigt (SOU 1999:39), vilket manifesteras inte minst genom det så kallade som introducerades med huvudsyftet att bidra till sänkt arbetslöshet och ökad till- växt. Antalet elever på den gymnasiala vuxenutbildningen var dubbelt så stort i slutet av decenniet som i dess början. Att ha en kortare utbildning kan försämra chanserna att få arbete. Det är dock svårt att utifrån ett befolkningsperspektiv betrakta kort utbildning som en direkt ofärdsindikator. Andelen i befolkningen som endast har en grundläggande utbildning sam- varierar kraftigt med födelseår, såtillvida att äldre årskullar ersätts av yngre kullar som på det hela taget har högre utbild- ningsnivåer. Andelen av befolkningen som enbart har obligatorisk utbildning minskar därigenom successivt, och av dem i åldrarna är det knappt en fjärdedel som enbart har grund- eller folkskoleutbildning. Utbildning kan alltså, åtminstone delvis, ses som en relativ resurs och det finns en mängd teorier kring utbildningens roll på arbets- marknaden som kan sägas utgå från detta antagande (se exempelvis Arrow 1973; 1975). Att ungdomar i allmän- het har högre utbildning än personer som är eller äldre inne- bär inte nödvändigtvis att ungdomar har större chanser att etablera sig på arbetsmarknaden eller att deras möjligheter att styra sina liv är bättre. Det är därför av större intresse att studera personers ut- bildningsnivå jämfört med andra personer i deras egen åldersgrupp. I Tabell 1:3 beskrivs hur andelen med låg utbildning bland vuxna personer i olika födelsekohorter har förändrats . Födelseåren är valda så att vi vid respektive mättillfälle inkluderar alla i åldrarna . Som framgår har andelen med låg utbildning minskat inte bara bland de yngre födelsekohorterna utan också bland personer i relativt höga åldrar. framgår tydligt den klara skillnad som föreligger mellan personer i tidiga och senare födelseårskullar. Att det finns skarpa skillnader i utbild- ningsnivå mellan olika sociala klasser är inte särskilt förvånande, men bör ändå uppmärksammas. bör vi konstatera att det blivit mindre vanligt i alla samhällsklasser att ha enbart folkskole- eller grundskoleutbildning. Detta beror i huvudsak på att yngre generationer ersätter äldre, men också i någon mån på satsningen inom vuxenutbildningen. Andelen med grundskoleutbildning eller mindre (1990 91) och slut (1998 99) bland befolkningen i åldrarna Arbetare i kval. Arbetare i okval. Som vi nämnde inledningsvis i detta avsnitt har också den högre utbildningen genomgått en kraftig utbyggnad , vilken medfört att andelarna som påbörjar och avslutar högre utbildning bland yngre födelsekohorter ökat påtagligt under 1990- talet. I Figur 1:1 redovisas andelen av olika årskullar, födda som erhållit en högskoleexamen . Som framgår av figuren sker en mycket kraftig ökning av andelen examinerade vid högskolan, vilket kan illustreras med att av kullarna födda 75 hade examen från högskole- utbildning , medan detsamma gällde för av dem födda . I figuren redovisas mot- svarande andelar (vilket av förklarliga skäl gäller enbart för dem födda 71) och trenden är som synes tydlig också vad gäller denna avgränsning. Bland personer födda var andelen med högskoleexamen ungefär 12 , vilket är en större andel jämfört inte bara med dem som är födda utan också jämfört med personer födda under tidigare decennier. Motsvarande trender är också synliga när vi studerar övergång till högskolan. Andelen som påbörjat högskolestudier har ökat betydligt och hade av dem födda påbörjat högskoleutbildning . treårig) efter födelseår. Källa: 2001a. Det bör också nämnas att en könsskillnad i förekomsten av högre utbildning uppstått och successivt vidgats . Trenden mot en ökning av andelen högskoleutbildade som visas i Figur 1:1 är betydligt mer markerad för unga kvinnor än för unga finns det ingen könsskillnad i andelarna med examen bland dem födda , men bland dem födda är andelen med högskoleutbildning högre bland kvinnor än bland män. är det viktigt att framhålla att könssegregeringen inom den högre utbildningen alltjämt är mycket stor. När det gäller förändringar härvidlag kan det noteras att andelen kvinnor på tekniska utbildningar har ökat, men också att andelen män i olika lärarutbildningar har minskat påtagligt. Ett annat uppmärksammat område i studier av ojämlikhet i utbildning är det som brukar kallas social snedrekrytering. Med detta avses oftast i vilken grad individers utbildningsval och uppnådda utbildningsnivå påverkas av föräldrarnas sociala position, som oftast fastställs utifrån social klasstillhörighet (se 1993). Kommittén har tidigare redovisat forsknings- resultat som tyder på att den sociala snedrekryteringen till högre studier har minskat något under huvuddelen av decenniet. För- fattarna (2000) påpekade dock att det är möjligt att resultaten i huvudsak är en effekt av det försämrade arbetsmarknadsläget under lågkonjunkturen, vilket gör att tolkningar bör göras med försiktighet. Den sociala sned- rekryteringen till högre studier tillhör annars de samhälleliga feno- men som förändras mycket långsamt (se till exempel 1997). 1.2.3Arbete, arbetsförhållanden och löner Många av 1990-talets välfärdsförändringar är knutna till olika aspekter av arbete. Det mest grundläggande förhållandet – om man har ett arbete eller ej – påverkades starkt av krisutvecklingen . minskade sysselsättningen drama- tiskt och gick från full sysselsättning till massarbetslöshet. Detta hade stora konsekvenser i en mängd avseenden och kom- mittén har tidigare på olika sätt beskrivit denna process och verkningarna därav (se exempelvis 2000; ; Korpi & 2001). Arbetet och dess egenskaper utgör också ett viktigt inslag i välfärden för de förvärvsarbetande. Det handlar dels om själva arbetet och dess konsekvenser vad gäller stress och hälsa, dels om vilka belöningar, exempelvis lön eller anseende, som är kopplade till de enskilda jobben. Trots den återhämtning av sysselsättningsnivåerna som skedde var andelen sysselsatta i befolkningen i åldrarna 16 betydligt högre än i slutet av årtiondet (Tabell 1:4). Av tabellen framgår att andelen förvärvsarbetande enligt ULF-undersökningarna minskade från mellan mättillfällena. Om man i stället enbart räknar med dem i åldrarna är sysselsättningsnivåerna självklart högre, men skillnaderna och mellan grupper är i stort sett desamma. Två icke-händelser på den svenska arbetsmarknaden är också viktiga att framhålla när den djupa lågkonjunkturens effekter på olika gruppers sysselsättning diskuteras. För det första innebar inte sysselsättningskrisen att kvinnor återgick till hemmafrurollen, utan nedgången i andelen förvärvsarbetande var ungefär lika stor bland män som bland kvinnor. För det andra har vi inte funnit belägg för att krisen fått till följd att de äldre trängts undan på arbets- marknaden (se Tabell 1:4). I själva verket var sysselsättnings- nedgången (räknad i antal procentenheter) minst för dem i åldrarna eller äldre. Nedgången i förvärvsarbetsfrekvensen hade däremot en tydlig klassprofil och var påtagligt större bland arbetare än bland tjänste- män. Även ökningen av arbetslösheten hade en klassprofil, och var störst bland arbetare. Sysselsättningsnedgången var också sannolikt klassrelaterad på så vis att den förstärkte den omvandling av klasstrukturen som pågått . Detta har bland annat fått till följd att andelen tjänstemän överstiger andelen arbetare, vilket inte var fallet vid decenniets inledning (2000). Andelen sysselsattaa respektive arbets- sökandeb (åren 1990 91) och slut (åren 1998 99), bland befolkningen 16 64 år Arbetare i kval. Arbetare i okval. aSysselsatta är de som antingen var anställda, drev eget eller hjälpte till i familjemedlems företag eller jordbruk (inklusive tjänstlediga) av alla 16 . bArbetssökande är de som var arbetslösa, sökte eller väntade på arbete av alla 16 . Också för dem som haft arbete har inneburit en del uppmärksammade förändringar. För det första har arbetskontrak- tet i sig förändrats i så måtto att tidsbegränsade anställningar har blivit allt vanligare. Huruvida detta är del i en långsiktig förändring av arbetsmarknaden eller ett 1990-talsfenomen är långt ifrån givet.4 Vad gäller människors arbetsförhållanden har diskussionen alltmer kommit att fokuseras på psykiska processer, medan fysiskt krä- vande arbetsförhållanden har kommit i bakgrunden. I Tabell 1:5 redovisas en aspekt av den fysiska arbetsmiljön, nämligen huruvida arbetet är fysiskt krävande. Av tabellen framgår att fysiskt krävande arbete har blivit något mindre vanligt även om förändringarna inte är speciellt dramatiska. Fysiskt krävande arbe- ten – som det definierats här – var något vanligare bland kvinnor och unga personer än bland män och äldre. 4 le Grand, Szulkin och (2001a) fokuserar på andra dimensioner av anställnings- kontraktets karaktär och varaktighet, såsom anställningsstabilitet, och finner mycket små förändringar, vilket talar emot föreställningen om ett helt nytt arbetsliv karakteriserat av lösa förbindelser. mycket stark klassdimension och det kan konstateras att andelen arbetare med fysiskt krävande arbeten var lika stor vid slutet som . Arbetsförhållanden och lön. Andelen med fysiskt krä- vandea respektive jäktiga arbeten samt medianlön per timmeb priser (åren 1990 91) och slut (åren 1998 99), bland sysselsatta 16 64 år Arbetare i kval. Arbetare i okval. aMed fysiskt krävande arbete avses att ha upprepade och ensidiga arbetsrörelser samt krokiga, vridna eller på annat sätt olämpliga arbetsställningar eller att behöva göra tunga lyft. bUppgiften om medianlöner kommer från Levnadsnivåundersökningarna vid och avser åren 1991 respektive 2000. Förekomsten av jäktigt arbete, liksom förekomsten av ett flertal andra indikatorer på psykosociala arbetsförhållanden, har i stället ökat betydligt . Också här finner vi en skillnad till kvinnors nackdel som dessutom vidgats mellan mättillfällena. Att ha ett jäktigt arbete har blivit vanligare i alla sociala klasser, men är generellt sett vanligare bland tjänstemän än bland arbetare. Kom- mittén har tidigare presenterat forskning som i detalj har analyserat den psykosociala arbetsmiljöns utveckling (se exempelvis 2001; le Grand, Szulkin & 2001a). Dessa studier har relativt entydigt visat att försämringarna av den psykosociala arbetsmiljön främst gäller välfärdstjänsteområdet (skola, vård och omsorg), men att det också skett försämringar i vissa andra delar av servicesektorn. Dessa utvecklingsdrag vad gäller koncentrationen av psykosociala arbetsmiljöproblem har medfört att kvinnor drabbats hårdare än män. Arbeten som innebär höga psykiska krav som autonomin är låg, det vill säga arbeten präglade av negativ stress, har ökat markant i omfattning. Detta kan ses som ett välfärdsproblem i flera avseenden. Negativ stress är naturligtvis ett negativt tillstånd i sig, men det har också visat sig i forskning att förekomsten av negativ stress är tydligt kopplad till en mängd olika former av ohälsa. Eftersom negativ stress är särskilt vanligt i de arbeten som utförs i välfärdstjänstesektorn kan den också få konsekvenser för välfärdstjänsternas kvalitet och därmed för dem brukar dessa tjänster, det vill säga i huvudsak barn, sjuka och gamla. Då vi betraktar utkomsten av arbetet kan vi konstatera att reallönerna har ökat mycket kraftigt (se Tabell 1:5). Medianlönen har ökat , och denna ökning överstiger vida den som skedde . I ljuset av det tidiga 1990-talets stora sysselsättningsfall är utvecklingen anmärkningsvärd. Av tabellen framgår även att de faktiska löneskillnaderna mellan kvinnor och män har minskat. Om man tar hänsyn till utbildning och andra faktorer som normalt sett påverkar lön finner man däremot en motsatt förändring (le Grand, Szulkin & 2001b). Detta kan förklaras genom att kvinnors ökade utbildningsnivå inte följts av en motsvarande ökning av deras lönenivåer. Klasskillnaderna i löner har i stort sett varit oförändrade . Det finns dock två andra förändringar som är värda att uppmärksamma. För det första har lönespridningen i fördelningens övre skikt generellt sett ökat och detta är bland annat en följd av att lönepremier för chefs- och arbetsledaransvar har ökat. För det andra har relativlönerna för de offentliganställda försämrats kraftigt. Sammantaget har andelen sysselsatta minskat betydligt trots den uppgång som skedde i slutet av decenniet. Reallönerna för dem som arbetar har ökat påtagligt. Vad beträffar de skillnader mellan de breda grupper vi diskuterat här har förändringarna inte varit särskilt markanta, med ett betydande undantag. Såväl arbetsmiljön som den relativa lönenivån har för- sämrats kraftigt för anställda i offentlig sektor, det vill säga för anställda verksamma inom huvudsakligen vård, omsorg och utbild- ning. Det faktum att kvinnor är överrepresenterade bland de anställda i dessa sektorer har medfört att den negativa utvecklingen drabbat fler kvinnor än män. 1.2.4Inkomst och ekonomiska resurser5 Det råder ingen tvekan om att befolkningens inkomstförhållanden och ekonomiska resurser har påverkats av de dramatiska föränd- ringar som skett på arbetsmarknaden . Vad gäller hushållens disponibla inkomstnivåer skedde en kraftig minskning första hälft, och först vid decenniets sista år uppnåddes de nivåer som realt sett gällde 1991. Förändringarna av inkomstfördelningen var däremot mycket små första hälft, medan inkomstspridningen har ökat därefter. I Tabell 1:6 åskådliggör vi inkomstfördelningens förändringar genom att visa hur stor inkomsten är vid olika inkomstskikt relativt medianinkomsten och slut.6 Om kvoten P10/P50 minskar har spridningen ökat genom att de med låga inkomster har tappat jämfört med dem i inkomstfördelningens mitt. Om kvoten P90/P50 stiger har spridningen också ökat, men då som ett utslag av att gapet mellan dem med höga inkomster och dem med medelinkomster ökat. Relativa förändringar av inkomstojämlikheten i nedre respektive övre delen av inkomstfördelningen. Låga inkomster (P10) respektive höga inkomster (P90) i förhållande till median- inkomsten (P50), (1991) och slut (1999). Låga inkomster (P10/P50) Höga inkomster (P90/P50) 5Detta avsnitt bygger till stor del på underlag till kommittén (SOU 2001:57), se Bilaga 4. 6Detta görs genom att vi först rangordnar alla individer efter inkomst. Det 10:e per- centilvärdet (P10) motsvarar då inkomsten vid den punkt i fördelningen där har högre inkomster och lägre. På motsvarande sätt är P90 inkomstnivån där 10 pro- cent har högre inkomster och lägre. Kvoten (P10/P50) relaterar sålunda in- komsten vid den tionde percentilen till medianvärdet medan kvoten (P90/P50) relaterar inkomsten vid den nittionde percentilen till samma medianvärde (P90/P50). I tabellen ser vi att låginkomsttagarnas inkomster var oförändrade i relation till medianinkomsten vid decenniets slut jämfört med vid dess ingång. Inkomsten vid den var av medianinkomsten både vid början och slutet av decenniet. De med höga inkomster har däremot dragit ifrån ytter- ligare . Mellan decenniets ändpunkter skedde dock en del påtagliga svängningar. Under lågkonjunkturens inledande fas pekade förändringarna i den nedre delen av inkomstfördelningen mot en inkomstutjämning, medan i stort sett ingenting hände beträffande kvoten P90/P50 (framgår ej av tabellen).7 andra hälft gick utvecklingen mot ökade inkomst- klyftor, i huvudsak som följd av att skillnaderna ökade mellan dem med mycket höga inkomster och dem i mitten av inkomstfördel- ningen. Ökningen av skillnaderna avspeglar förändringar i inkomst- fördelningens topp. Kapitalinkomsternas ökade betydelse är här en viktig delförklaring.8 Realiserade kapitalvinster kan vara resultat av en värdetillväxt som pågått och beräknas dessutom nominellt. Hur kapitalinkomsternas fördelningseffekter skall be- dömas är därför långtifrån självklart (se vidare 2001). Hushållens genomsnittliga disponibla inkomster var i stort sett identiska och 1999 (se Tabell 1:7). Som nämndes inlednings- vis minskade dock inkomsterna successivt fram och var inkomstnivån klart lägre än vid decenniets början. Detta kan te sig förvånande, sett i ljuset av den kraftiga reallöneökning som konstaterades och diskuterades i avsnitt 1.2.3. Det är därför på sin plats att poängtera att vi här redovisar dis- ponibla hushållsinkomster för den totala befolkningen, vilket be- tyder att vi inkluderar också dem utan lön och dessutom beaktar betydligt fler inkomstslag, som exempelvis kapitalinkomster och olika former av bidrag. Därutöver tas också hänsyn till skatter. Det finns med andra ord ett antal faktorer som gör att löneutvecklingen inte alls behöver överensstämma med befolkningens inkomst- utveckling. Vad beträffar klasskillnader i inkomster kan vi konstatera att dessa följer samma mönster som löneutvecklingen, nämligen att skillnaderna är mycket påtagliga, som de har varit relativt 7Detta gäller med undantag för , då förändrade skatteregler fick som följd att rea- liserade kapitalvinster blev osedvanligt stort detta år. 8Inkomsternas sammansättning och spridningens påverkan av socialförsäkringar, bidrag och skatter redogörs för i avsnitt 1.6.5. oföränderliga under 1990-talet.9 Detsamma gäller inkomstskill- naderna mellan kvinnor och män. Att könsskillnaderna är närmast obefintliga i Tabell 1:7 beror på att vi mäter disponibla inkomster på hushållsnivå. Könsskillnaderna i individuella inkomster är däremot alltjämt betydande och har endast minskat marginellt (se exempelvis 2000; SCB 2001a). Som framgår av tabellen har det skett tydliga åldersförändringar vad beträffar inkomster och ekonomiska resurser. Inkomstfallet är tydligast bland de allra yngsta, men det kan också konstateras att den genomsnittliga inkomsten har minskat även för dem i åldrarna 35 . har en ökning skett för befolkningen i högre åldrar. 9 Klasskillnaderna i Tabell 1:7 avser enbart förvärvsarbetande personer i åldrarna 20 . Detta innebär att de redovisade inkomsterna för olika klasser är betydligt högre än om även icke förvärvsarbetande hade inkluderats (jfr 2000:70). Inkomster och kontantmarginal. Disponibel inkomst per kostenheta, medianinkomster prisnivå, andel med låga disponibla inkomsterb samt andelen utan kontantmarginalc bland befolkningen d. Inkomster , kontantmarginal åren 1990 91 respektive 1998 99 Låg inkomst (andel median(tkr) aDisponibel inkomst per kostenhet utgår från hushållets sammanlagda inkomster efter transfereringar och skatter. För att göra inkomsterna jämförbara mellan hushåll med storlek och sammansättning justeras inkomsten med en faktor som beror på kosthushållets utseende (se vidare 2000). Datakälla: SCB:s inkomstfördelningsundersökningar. bAndelen personer som lever i kosthushåll där den disponibla inkomsten per kostenhet understiger av medianinkomsten respektive år. Datakälla SCB:s inkomstfördelningsundersökningar. cAndelen som ej inom kan få fram en summa pengar (1999). Datakälla: SCB:s ULF-undersökningar. dInkomsterna för olika sociala klasser baseras enbart på förvärvsarbetande i åldrarna 20 , medan uppgifterna om kontantmarginal baseras på hela befolkningen i åldrarna 16 . Ur ett socialpolitiskt perspektiv är det framförallt förekomsten av låga inkomster som är av intresse. Det har skett en viss ökning av andelen av befolkningen som har mycket låga inkomster. Den avgränsning av låga inkomster som används i Tabell 1:7 är relativ i och med att den utgår från av medianinkomsten.