sou · GPB341d1 · 2002-01-01 00:00:00 — En informell kommission träffas för att bedöma varje händelse. Kommissionen består av representanter för DSC, finans- och miljöministerierna. Kommittén gör en rekommendation som kan transformeras till en officiell katastrofdeklaration. Om detta sker blir deklarationen föremål för en inter- ministeriell order. Inte sällan ger händelserna upphov till flera tolkningar. I fall där implementering skett skall kompensation betalas ut . Prefekten spelar en nyckelroll i kompensationsprocessen i och med att denne har ansvaret för att koordinera efterkrisrapporteringen enligt ett dekret av . Försäkrings- proceduren omfattar enbart dem som är försäkrade och villkoren för kompensation är att skadan är en direkt följd av händelsen. Det finns ingen relation mellan premien som bestämts av myndigheterna och riskexposition. Detta är anledningen till att kompensation i vissa fall ansetts vara otillräcklig i relation till skadan. 145 Direction de la Sécurité Civile Detta försäkringssystem fungerade relativt bra fram till . Försäkrings- bolagen gjorde ständigt vinster eftersom premierna översteg ersättningsanspråken. En annan indikation på att det hela fungerat väl är att försäkringsbolagen dittills inte åberopat statliga försäkringsgarantier. I början av 90 talet förekom dock enstaka fall där försäkringsgivare villkorat försäkringstagare i högriskområdet, t ex krävt att försäkringstagaren skulle vidta förebyggande åtgärder för att bli omförsäkrad. Lag av begränsar ersättning för sådana kostnader som en kommun ådragit sig i direkt anslutning till räddningsoperationer. Teoretiskt ålägger också lagen förmåns- kommunen att ersätta staten och andra myndigheter för de kostnader som dessa myndigheter ådragit sig när de utfört räddningsoperationer. I fall där ORSEC-planen satts i verket betalar förmånstagarkommunen ingenting så länge som de myndigheter som står för hjälpinsatser tillhör samma försvarszon eller tillhör en region som löper risk att drabbas av liknande händelser. Återbetalningsprincipen har egentligen aldrig tillämpats i praktiken och de undantag som lagen föreskriver har förstärkts i praktiken. Trots detta tycks det som om staten och till och med den operativa verksamheten av solidaritetsskäl undantar förmånstagarkommunen från sådan betalning. Dessutom kan staten skjuta till extramedel. Detta kompensationssystem utesluter inte andra former av hjälp och understöd från kommuner, departement, regioner och nationell nivå eller EU-nivå. Även om kompensation snabbt betalas ut så behövs ofta extra insatser för enskilda individer. Under översvämningarna 1993 gick en rundskrivelse ut till alla invånare i Charleville- Mézières som påminde dem om nödvändiga formaliteter. Handelskammaren gav en av sina medlemmar juridiska befogenheter att agera som flood czar för att hjälpa och vägleda drabbade butiksägare och andra näringsidkare att hantera betalningssituationen. Tretusen personer drabbades av översvämningarna och c:a ettusen bostäder förstördes, ett stort antal vägar och tjugo broar skadades mer eller mindre. Den kompensationsprocess som deklarationen av naturkatastrof medgav, sattes här snabbt i rörelse. Den interministeriella begäran undertecknades . Den totala kostnaden för översvämningen uppgick till och av dessa täcktes 500 miljoner av försäkringsbolag som utgick till enskilda och näringsverksamhet. Vissa problem med otillräckligt försäkringsskydd inträffade i några fall och gällde främst låginkomsttagare och vissa näringsföretag. Socialtjänst och välgörenhetsorganisationer sörjde för viss insatsverksamhet. Departementet Ardennes erhöll statsfinansierat stöd för uppbygg- naden av infrastrukturen. händelser förstärkte den politiska debatten rörande infrastruktursatsningar längs Meuses dalgång, framför allt att förstärka . genomfördes demonstrationer av aktionsgrupper som hävdade att det vore bättre att sluta skövla skogsområden i flodnära områden. Under händelserna 1995 utsattes befolkningen för extremt svåra påfrestningar. Många av invånarna, såväl individer som näringsidkare, förlorade allt . Några av dem hade just slutfört reparationerna av sina skadade hem och verksamheter. De nya skadorna blev omfattande. Husväggar var t ex blöta eller fuktiga i månader efteråt. Assistansteam upp- rättades in enlighet med den utarbetade lokala understödsplanen. Återigen utsåg handels- kammaren en flood czar och köpmannaorganisationer gav understöd till näringsidkare. inrättade försäkringsbolagen en katastrofkommitté. Med hjälp av olika sammanslutningar, röjde invånare och näringsidkare upp efter händel- serna. Det fanns en stor vilja att hjälpa och media blev en avsevärd resurs i sammanhanget. bidrog med specialsändningar liksom regional press med special- utgåvor. Bankkonton öppnades för att ta emot frivilliga bidrag. drabbades ungefär tolvtusen personer och flera tusen bostäder. Ett drygt tusental företag och över tiotusen anställda drabbades. För de företag som drabbades 1993 var skadorna två till större. Den interministeriella order som deklarerade naturkatastroftillstånd för tvåhundratrettiosex kommuner signerades . Till skillnad frön 1993 så reagerade försäk- ringsbolagen snabbt och sände värderingsmän från hela landet. Kompensationen från försäk- ringsbolagen beräknades till . Förutom denna kompensation så utgick annan hjälp till företag som drabbats hårt på grund av närheten i tiden till det första skadetillfället. Conseil Général bidrog med att inrätta system för lån och andra bidrag speciellt för förlorad utrustning och materialinvesteringar samt täckte upp för skatteinbetalningar och sociala åtagande. Departementet Ardennes erhöll bidrag på omkring tjugotvå miljoner francs från inrikes- ministeriet för reparation av oförsäkrad infrastruktur. Staten bidrog med till väghållning och femtiofem miljoner francs för att göra Meuse och Aisne seglings- bara. Ansvaret för rekonstruktion och återställande åvilar även detta den lokala nivån. Enbart i fall av exceptionella skadeverkningar går såväl de delstatliga som federala fackministerierna in med skattelindringar eller genom direkt ekonomisk kompensation och låga räntelån. Sådana delstatliga och federala understödsåtgärder bidrar väsentligen till rekonstruktionen, eftersom inga allmänna eller privata försäkringar mot naturkatastrofer finns i annat än i delstaten . Distrikten eller kommunerna har det omedelbara ansvaret för hjälp till drabbade så länge som de anser att de kan hantera det hela, samt att ingen proklama- tion av naturkatastroftillstånd har utfärdats för hela delstaten. Kompensation för förluster och rekonstruktion i den privata sektorn överstiger i allmänhet de flesta distrikts och kommuners budget. Generellt sett finns således inget försäkringsskydd för översvämningar i som täcker hushåll och näringsverksamhet. Förlustbördan får primärt bäras av ägare till privata närings- företag och näringsverksamhet. Den kompensation som utbetalas till privatpersoner för skada och förluster är bara en liten del av den totala förlusten. Allmänheten får lita till sig själv och till anhöriga eller grannar för att reparera skador. Förlusterna i de delstater som drabbades 1993 uppskattades sammanlagt till 1.3 miljarder D- mark mot femhundra miljoner 1995. I och med att invånarna hade lärt sig av översväm- ningarna 1993 och tog rapporter på större allvar, utrymde de sina bostäder tidigare i samband med händelserna 1995 och agerade förebyggande, vilket ledde till att förlusterna blev mindre . De olika delstaterna medger i allmänhet skatteavdrag för de som drabbats av naturkatastrofer men det förekommer ingen skattereduktion för privata beredskapsinitiativ. Tilläggas bör att krediter för rekonstruktion gavs till låg ränta med återbetalning i samband med översvämningarna. I drabbades den privata sektorn av de största skadorna och förlusterna som man här hade de lägsta ersättningsanspråken. års händelser hade ekonomisk kompensation för sådana skador som orsakas av naturkatastrofer inte blivit föremål för formell reglering i . The Disaster Act reglerar endast kostnader för kommunernas katastrofhjälp. Diskussion om försäkringar mot naturkatastrofer inleddes efter översvämningarna 1953. Samhällsskadorna uppgick då till etthundrafemtiotvå miljoner för återställande av byggnader, vilket enbart till del täcktes av försäkringar. Denna händelse ökade medvetenheten i samhället om risker förknippade med översvämningar och dess ekonomiska konsekvenser. En studie som genomfördes av försäkringsbranschen visade att om en katastrof av samma omfattning som den som inträffade skulle upprepa sig, skulle detta innebära en ekono- misk katastrof för berörda försäkringsbolag. Resultatet blev att försäkringsbolagens bransch- organisation förbjöd sina medlemmar att försäkra mot översvämningsskador. Ett av argumen- ten var att boende i högriskområden tillhörde en begränsad försäkringstagargrupp och att riskspridning inte skulle kunna göras till andra försäkringstagare med påföljden att premierna för försäkringstagarna skulle bli orimligt höga. Låginkomsttagare skulle överhuvudtaget inte kunna försäkra sig. Kostnaderna för översvämningarna uppgick till 254 miljoner . De skador som uppstod 1993 var mestadels egendomsskador medan den tunga posten 1995 var kostnaderna för evakuering och förflyttning av egendom. Händelsen 1995 var också mer storskalig och hade ett mer utdraget förlopp, vilket förde med sig att producenter av varor och tjänster drabbades av ett avsevärt ekonomiskt bortfall p g a det utdragna förloppet. Trots detta uppgick kostnaderna 1995 endast till trehundrafemtio miljoner till detta var dels att man hade erfarenheterna i minnet, dels att varningssystemet fungerade tidigare och bättre. I översvämningens efterförlopp 1993 uppkom ett rykte om att översvämningarna drivit många näringsidkare till randen av konkurs, vilket föranledde den holländske ekonomiministern att uttala sig, mycket tack vare de allmänna opinionsyttringarna. Han förklarade att ingen näringsidkare skulle behöva drabbas av konkurs på grund av översvämningarna. Till följd av detta inrättades en skadekompensationsfond för drabbade näringsidkare. Då uppstod två problem. Det ena hade att göra med relationen mellan privata och allmänna medel som behövde tillskjutas för att reglera skadorna. Ministern föreslog en delning men fick sedan höja den statliga insatsen på grund av att opinionen svängde till fördel för näringsidkarna. Det andra problemet hängde samman med indirekta skador, bland annat den uteblivna julkommer- sen. Kompensationsproceduren översvämningarna hade knappast avslutats när över- svämningarna 1995 slog till. Även vände sig de drabbade till centralregeringen för att få skadekompensation. De förhandlingar som hade förts mellan regering och försäk- ringsbolag hade ännu inte resulterat i något avtal. Premiärminister lovade därför att regeringen skulle kompensera de skador som uppstått till följd av översvämningarna 1995. hade förslaget lagts av försäkringsbolagen att de tillsammans med regeringen skulle skapa en försäkringspool för att täcka skador vid naturkatastrofer, men förhandlingarna strandade. 1995 återupptog regeringen förhandlingarna med försäkringsbolagen. förhandlingarna blev ett förslag att inrätta en katastroffond som skulle finansieras genom en höjning av på brandförsäkringar. Fonden fick också ett tak med en gräns för hur mycket fonden kunde betala ut i ersättning . Förslaget avslogs dock av rättsinstanser som ansåg att det var orättvist att alla medborgare skulle vara med och betala för en risk som endast drabbar ett mindra antal. Detta innebar i realiteten att regeringen skickades tillbaka till ritbordet och utverkandet av ett nytt förslag var fortfarande på väg . Kommunikationen mellan ministeriet, katastroffonden och företagen var inte friktionsfri i den process som skulle leda fram till avtal om kompensation översvämningar. Förhandlingarna mellan ministeriet och fonden stördes och fördröjdes till exempel av uttalanden som Handelskammaren gjorde i media om den slutliga kostnaden av katastrofen och som kom långt innan förhandlingarna var klara. Det visade sig även att olika organisationer tillämpade olika definitioner av t ex uppröjningskostnader och evakuerings- kostnader. Dessa problem blev allt mer pressande då det visade sig att även katastroffonden använde egna kriterier för att bestämma nivån på kompensationen. och översvämningar startade en allmän debatt om skadekompensation. Eftersom privata alternativ saknades var de som drabbats angelägna att få klart för sig hur kompensation skulle ges. De flesta skadeståndsanspråken riktades mot centralregeringen, eftersom några andra alternativ inte fanns och dessa stöddes av ett flertal parlamentsledamöter vilket ledde fram till utfästelser att översvämningsskador skulle regleras av centralregeringen. I samråd med företrädare för drabbade provinser, holländska Röda Korset, finans- och inrikesministeriet beslöts att endast privatpersoners icke försäkringsbara skador skulle beaktas. En kvällstidning genomförde en undersökning över hur olika försäkringsbolag hanterat ersättningen till de drabbade husägarna i södra 146 . Det visade sig att det rådde stora skillnader i ersättningspraxis mellan de undersökta försäkringsbolagen. Vissa bolag ger ingen ersättning alls, medan andra bolag generellt ersätter skador på hus, garage och lösöre men ej på bryggor växthus och tomtmark. I vissa fall finns tilläggsförsäkringar som håller den drabbade skadefri även om tomten sköljs bort. Villkoren för självrisk är ungefär desamma för samtliga bolag, motsvarande av skadevärdet, men detta kan innebära stora skillnader i faktisk kompensation beroende på skadornas omfattning. Frågor om kompensation från det allmänna för skador som orsakats av översvämningarna fördes fram i olika såväl direkta som indirekta sammanhang. Den ersättning som utgår till kommuner i samband med räddningstjänstaktioner avser inte ersättning till enskild. På i fick man exempelvis ta emot ett stort antal förfrågningar från enskilda personer som gällde återställandet efteröversvämningarna : En man ringde till mig och sa: "Jag har ungefär 300 billass grus på pärlandet mitt, och så finns det två tvättstugor. Vem fan ska hämta de här?" Ja, det kom ju med ån. Vilka juridiska knäcknötter. Och granar med rotsystem, "Jag vet att de stod däruppe, men nu ligger de här. Ska ägaren hämta dem? Eller ska jag göra ved av dem?" Det här är ett problem 147. 147Länsstyrelsen i intervju, . Enligt samma kvällstidning beräknades notan för regnkatastrofen i södra uppgå till minst en halv miljard kronor148. En lokaltidning uppgav dock att regeringen avsatt till de kommuner som drabbats av översvämningarna. Pengarna skulle tas från redan anslagna medel i den s k kommunakuten149. Efter insatserna i samband med incidenten i när en privatägd strandnära träfastighet fick offras för att förhindra att omfattande infrastrukturella skador uppstod i närheten av fastigheten, har debatten om ersättning i samband med ingrepp i enskild rätt vid räddningstjänstinsatser intensifierats. Eftersom räddningsinsatser är kostsamma och avvägningarna svåra, uppstod gråzoner vad gällde ersättningsfrågorna i samband med händelserna i . kommun kan ha rätt att erhålla sjutton till arton miljoner från SRV som kompensation för genomförd räddnings- tjänst. SRV kan dock komma att ifrågasätta att vissa åtgärder klassas och debiteras som räddningstjänst, trots att insatsernas räddningstjänststatus ej ifrågasatts när de genom fördes i samband med översvämningarna. Ett exempel på en insats som befinner sig i gråzonen mellan räddningstjänst och annan typ av insats var den som genomfördes när drygt tvåhundrafemtio fastigheter hotades av bakåtströmmande avloppsvatten. Eftersom skadorna kunde förväntas bli stora, klassades insatserna som räddningstjänst. SRVs ifrågasättande kan här gälla huruvida det är en kommuns skyldighet att ha ett fungerande VA-system och att akuta åtgärder i detta system i samband med översvämningar skall betraktas som en ansvarsuppgift snarare än en räddningstjänstuppgift, för vilken SRV är ersättningsskyldig utöver den kommunala självrisken 150. Franska staten garanterar sina medborgare ett grundläggande skydd och kompensation för utgifter som orsakats av samhällsstörningar. Detta är inskrivet i författningen och bygger på franska principer om jämlikhet och solidaritet. Detta grundläggande skydd täcker primärt skador på egendom, men täcker också till viss del lokala organisationer och företag. Begreppet naturkatastrof, som skall täckas av denna grundförsäkring, har man valt att inte definiera mer exakt, utan varje enskild kritisk situation bedöms utifrån risk och intensitet. För att försäkringsproceduren ska kunna tillämpas och utnyttjas, krävs beslut från flera instanser tillsammans med ett formellt deklarerande av katastroftillstånd i en strikt hierarkisk ordning med betydande inbyggda tidsfördröjningar. De drabbade kommunerna skall bära en stor del av kostnaden som utgörs av andra myndigheters arbete och resursassistans vid katastrofer. Med stöd av informell solidaritetspraxis hålls kommunerna sällan ansvariga för detta av andra myndigheter I liksom i , men däremot inte , har den centrala regerings- nivån inget formellt ansvar för att kompensera förluster vid översvämningar. Det finns inte heller något privat alternativ till översvämningsförsäkringar utan den enskilde drabbade får nästan helt stå för egna förluster. Den största förlustbördan betalar privata näringsidkare medan en liten del av den förlust privatpersoner drabbas av, täcks av det allmänna. Endast ett fåtal offentliga kompensationsåtaganden existerar och dessa avser endast skatteavdrag och krediter till relativt låg ränta för återuppbyggnad och rekonstruktion. Dessa riktar sig till offentliga aktörer och ej till enskilda drabbade. Den berörda bidrog vid 149Dagbladet lördag () 150Intervju med företrädare för räddningstjänsten, . sidan av allmänna skatteavdrag i ringa grad med kompensation och andra garantier. Eftersom det inte förekom försäkringar mot översvämningsskador, vilade bördan tungt på dem som drabbades. Man kan säga att i betalade de drabbade för skadegörelsen. I , där ingen egentlig överenskommelse mellan försäkringsbolag och central- regering kunnat slutas (), har regeringen kommit att ta ett stort ansvar vad gäller kompensation för översvämningskostnader. Det ansvar som regeringen tagit på sig, har delvis drivits på av trycket från folkopinionen, men det har även varit politiskt korrekt att inta en generös hållning. Det faktum att regeringen, trots ansträngningar, inte lyckats träffa en överenskommelse med de privata aktörerna, har gjort att allmänheten lagt huvudansvaret på och riktat sina krav på skadersättning mot centralregeringen. De drabbades belägenhet fick också ett flertal riksdagsledarmöters stöd. De ersättningsnivåer som beviljades i samband med översvämningarna 1993 och 1995 kan tyckas generösa. Detta var dock generositet med politiska förtecken som hade sin grund i att en stor del av allmänheten ansåg att regeringen hade försummat underhållet av fördämningssystemet, som omgärder floderna i landet. Att visa generositet gentemot översvämningsoffren blev därför en viktig punkt på den politiska dagordningen. I drabbades av ett 500 årsflöde. I södra var de flöden som drabbade regionen inte lika omfattande. Det har dock visat sig att överraskningsmoment vid höga flöden i reglerade vattendrag är större än i oreglerade och att detta troligtvis beror på den övertro som man har till vattenreglering som garant mot översvämningar. Eftersom länsstyrelser har tillsynsansvar för såväl fysisk planering som för dammsäkerheten sin region. innebär detta att länsstyrelser måste göra säkerhetsbedömningar som påtryckningar från allmänheten att bevilja bygglov för strandnära fastigheter inte sällan förekommer. Detta skapar konfliktsituationer. Den slutsats som kan dras i efterförloppet av översvämningarna 1993, 1995 och 2000 har givit upphov till är följande: Om hundraårsflödet skulle drabba vart och och om regeringar och myndigheter inte ändrar sin kompensationspolitik, är det tänkbart att översvämningar kommer att förstöra tillvaron för många som lever och arbetar i flodnära områden. Man kan också med stor sannolikhet förvänta sig ett ökande gap mellan det politiska förhållningssättet till och allmänhetens upplevelse av orsakerna till översvämningar. Myndigheternas hantering av översvämningsskador har potential att tilldra sig ökad uppmärksamhet. Särskilt myndigheternas agerande kommer att följas intensivt av både media och allmänhet. I drogs ett antal lärdomar av översvämningar. En ny prefekt hade tillträtt och man hade beslutat att göra varningssystemet mer förståeligt och prognosmakandet hade förbättrats. Detta initiativ hade understötts av den som utrett om- ständigheterna 1993. De flesta aktörer som stod för hanteringen hade varit med 1993, med undantag av prefekten som installerats kort efter översvämningen. Efter händelserna 1993 hade räddningstjänsten, och särskilt brandsidan, kunna testa sin utrustning och göra nödvändiga justeringar. Man hade också tagit fram en ny beredskapsplan i Charleville- Mézières. hade inventerat de vägar som skurits av 1993 och tagit fram nya vägskyltar för att snabbt kunna leda trafiken förbi kritiska ställen och man hade säkrat tillfarterna till stadens centrala delar. Gendarmeriets roll hade klargjorts och energi- producenter151 hade flyttat vissa installationer från riskområden och omstrukturerat elnätet och uppgraderat sin katastrofberedskap. SAC omorganiserades 1995 och underställdes den regionala myndighet som ansvarade för hela Meuseområdet. SAC utrustades även med mätapparatur som gjorde det möjligt att mäta flöden i realtid. Det nya datasystem som infördes skulle även upp med hjälp av observatörer. Det bestämdes också att SAC skulle förse lokala myndigheter, departements- styrelse och media med meteorologiska och hydrologiska data. Även guvernören i den angränsande belgiska provinsen skulle få tillgång till dessa. Det ingick även i systemet att regionala meteorologiska centra i och skulle bidra med prognoser. Detta nya system var implementerat 1995 och förstärktes genom att många informella aktörer deltog. Planeringen för hanteringen av översvämningar i de tyska städer (och ) som drabbades av översvämningarna, hade baserats på de senaste 10 årens erfarenheter. hade inga allvarliga översvämningar drabbat området och de som inträffat hade alla följt samma mönster, d v s haft en långsam utveckling Julfloden visade sig dock vara helt annorlunda. Det snabba förloppet gav en förberedelsetid på endast . Efter översvämningen 1995 gjordes inga egentliga ändringar i den generella strukturen för hantering av översvämningar. Emellertid övades personalen för snabb hantering av höga flöden. En översyn av såväl kommunikationsinfrastrukturen som samverkansformerna gjordes och decentraliseringen av ledningsfunktioner stärktes, vilket innebar att områdesvisa och lokala centra fick större autonomi för att på plats kunna ta självständiga taktiska beslut. Syftet med denna utökade decentralisering var att ge den lokala nivån utrymme att agera snabbt och . En annan fördel som man såg med dessa arrangemang var att decentralisering även minskar risken för informationsöverbelastning på den strategiska nivån och på så sätt bidra till att minska risken för missförstånd i ledningskedjan. Sammanfattningsvis anpassades kris- hanteringsstrukturen till följd av erfarenheterna till att på ett betydligt smidigare sätt än tidigare kunna hantera lokala problem och behov. Kommunikationerna förbättrades också avsevärt vad gäller tillgång på radiokommunikation och samordning av frekvenser. Under händelserna 1995 inrättades också ett presshögkvarter för att skona operativ personal från den typ av journalistinvasion som hade orsakat stor oreda för räddningspersonalen 1993. Man försökte dessutom, visserligen på ett valhänt sätt, organisera formerna för disastertourism .