sou · GPB3103d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Inledningsvis bör konstateras att frågan om tillåtande av skriftlig berättelse inte har så stor betydelse i praktiken. Den slutsats som Skiljedomsutred- ningen drog, att en skriftlig berättelse i allmänhet utgör ett så svagt bevis att part avhåller sig från att åberopa den, torde vara berätti- gad. Några principiella skäl att hindra en part från att åberopa en skriftlig berättelse är emellertid svåra att finna under förutsättning att motpartens processuella situation inte försämras. Att parter i tvistemål skall ha det avgörande ansvaret för hur de vill lägga fram sin bevisning ligger också väl i linje med utredningens allmänna uppfattning. Det är parterna som får anses ha de bästa förutsätt- ningarna att bedöma bevisningens betydelse utifrån målets beskaf- fenhet. Ett skäl till att vilja åberopa en skriftlig berättelse i de fall när vittnet faktiskt skulle kunna höras vid huvudförhandling är det processekonomiska. I en del situationer kanske ett mål kunde av- göras utan huvudförhandling, om det gick att åberopa en skriftlig berättelse. Det är parterna som betalar vittnena och parterna får därför, enligt utredningen, också anses mest lämpade att även be- döma kostnadsperspektivet. Utredningen menar således att parter i tvistemål i allmänhet skall kunna få tillåtas att åberopa en skriftlig berättelse enligt 35 kap. 14 § RB. Någon anledning att göra en åtskillnad mellan dispositiva mål och indispositiva tvistemål finns inte. De indispositiva tvistemålen utmärks av att parterna inte kan träffa en bindande överenskommelse om själva saken. När det däremot gäller möjligheten att göra vissa dispositioner under själva rättegången (processföringen) har parterna friare händer. Parter i indispositiva mål bör alltså inte uteslutas från möjligheten att åberopa en skriftlig berättelse. Tvärtom kan det ibland vara särskilt befogat i sådana mål. Ett exempel är vårdnadsmål där ofta ett stort antal personer skall höras som redan har hörts inom ramen för en vårdnadsutredning. Inte sällan berättar dessa personer inför rätten inte mer än vad som redan står antecknat i vårdnadsutredningen. Dessa berättelser är ofta ganska ointressanta för utgången i målet men rätten brukar ändå tillåta förhören, säkert med hänsyn till den infekterade stämning som kan råda i dessa mål, och att det därför av psykologiska skäl är väsentligt att parterna får känna att de tömt sin bevisarsenal. Det har påpekats att en motpart kan komma i ett sämre bevis- läge, om andra parten tillåts att åberopa en skriftlig berättelse. Motparten har ju då inte någon möjlighet att ställa frågor. Ett uttryckligt villkor för att få lägga fram en skriftlig berättelse bör därför vara att motparten godtar detta. Man måste här skilja mellan det fallet att parterna är överens om innehållet i sak vad avser det som berättelsen skall bevisa och det fallet att motparten godtar sättet att lägga fram beviset på. I den förra situationen behövs inte någon bevisning alls. De uppgifter som läggs fram i berättelsen kan ändå läggas till grund för domen såsom ostridiga fakta. Det är självklart så att det förhållandet att en part godtar åberopandet av en skriftlig berättelse inte binder rätten när det gäller själva bevis- värderingen. Som ett ytterligare villkor föreslås att åberopandet av en skriftlig berättelse inte får vara uppenbart olämpligt. Ett exempel på när det kan vara uppenbart olämpligt, trots parternas samtycke, är om en – i processuellt hänseende kanske svagare – part inte kan antas ha förstått att en skriftlig berättelse kan ha ett avsevärt lägre bevis- värde i förhållande till om personen i fråga hörs inför rätten. Rätten bör inom ramen för den materiella processledningen göra parter som processar utan juridiskt ombud uppmärksamma på en skriftlig berättelses bevisvärde när bevisningen diskuteras under förberedelsen och det är aktuellt att åberopa en sådan berättelse. Rätten bör även upplysa om de problem som kan uppstå i händelse av att domen överklagas och parten vill att vittnet skall höras i den högre rätten. När rätten tillåtit en part att lägga fram en skriftlig berättelse kan det tänkas att parten av något skäl ändrar sig och också vill höra den som avgett berättelsen. Målet kan också komma att utveckla sig på ett sådant sätt att den skriftliga berättelsen ger upphov till ytterligare frågor. Det kan vidare komma att visa sig att vittnet har större betydelse för utgången i målet än vad parten inledningsvis hade trott. I sådan situationer är det naturligtvis inte uteslutet att kalla den som avgett berättelsen till huvudförhand- lingen. Som framgått kan inte ett förhör inför rätten inledas med uppläsning, uppspelning eller hänvisning till en tidigare lämnad berättelse i annat fall än om det har lämnats inför rätta.15 Detta innebär att, om en skriftlig berättelse åberopas men den som lämnat berättelsen därefter ändå skall höras, den skriftliga berättelsen tappar sin ursprungliga betydelse som särskilt bevis. Förhöret ersätter helt den skriftliga berättelsen. Det får också till följd att den hörde personen uttalar sig under ett strängare straffansvar (mened) än vad som gällde beträffande den skriftliga berättelsen (osant intygande). Utredningen förutser inte någon avsevärd ökning av åberopande av skriftliga berättelser, video etc. Huvudregeln, såväl för disposi- tiva som indispositiva mål, är och skall också vara, att muntligt för- hör vid eller utom huvudförhandling är det normala sättet att ta del av vad ett vittne eller annan har att berätta. Avslutningsvis bör nämnas att utredningen anser termen åberopa något missvisande. Åberopandet kan ju ske redan i en stämningsansökan och det lär förbudet i 35 kap. 14 § RB inte kunna hindra. Vad det egentligen handlar om är ett förbud att lägga fram bevisning på ett viss sätt. Utredningen menar därför att ordet åberopa i lagtexten bör utgå och ersättas med läggas fram. 15 Domstolssakkunniga och partssakkunniga utgör dock ett undantag, se 40 kap. 10 § tredje stycket och 19 § andra stycket RB. 9 Ansvaret för bevisningen Detta kapitel behandlar främst frågan om ansvaret för bevisningen i ett mål. I vilken mån bör rätten tillåtas få föra in bevisning i ett mål trots att parterna inte har begärt det eller till och med motsätter sig det? Huvudregeln är att det ankommer på parterna att sörja för bevisningen, 35 kap. 6 § RB. Rätten får emellertid om det behövs föranstalta om bevisning. I dispositiva tvistemål och i mål om an- svar för brott som inte hör under allmänt åtal får rätten dock inte utan begäran av part höra vittne som inte redan förut har hörts på begäran av part eller meddela s.k. editionsföreläggande. Vad skall rätten göra när vittnen eller andra som skall höras inte kan anträffas inom rimlig tid? Ett vanligt förekommande skäl till att en rättegång drar ut är att en part åberopar bevisning som sedan av någon anledning inte kan läggas fram när målet skall avgöras. I utredningens direktiv exemplifieras detta med att en part åberopar förhör med sig själv och sedan gör sig oanträffbar. Men problemet uppstår även när vittnen inte går att få tag på och när skriftlig bevisning inte kan påträffas. 9.2Europakonventionen och parternas rätt att lägga fram bevisning Enligt skall den som har blivit anklagad för brott ha rätt att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas mot honom samt att själv få vittnen inkallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen som åberopas mot honom. Denna grundläggande rättighet anses däremot inte innebära att den tilltalade skall ha rätt att kalla in vittnen utan begränsning. Nationell lagstiftning får uppställa villkor för inkallande och Ansvaret för bevisningen SOU 2001:103 hörande av vittnen, förutsatt att villkoren är desamma för båda parter i rättegången. Det är främst en fråga för inhemsk domstol att avgöra vilken bevisning som skall tillåtas, och det är bara i undantagsfall som de europeiska organen har anledning att med tillämpning av konventionen rikta invändningar mot de sätt på vil- ket de fullgjort denna uppgift. När det gäller tvistemål finns det inte några särskilda regler i konventionstexten avseende möjligheten att åberopa vittnen. Den grundläggande rätten att lägga fram sin sak muntligt innebär emellertid också en rätt för personen i fråga att försöka påvisa att hans ståndpunkt är välgrundad.2 Det måste dock finnas en spärr mot parter som vill lägga fram meningslös eller irrelevant bevis- ning. En domstol har därför regelmässigt möjlighet att avvisa erbjuden bevisning. Den möjligheten får naturligtvis inte missbru- kas så att det uppstår en konflikt med konventionens princip att en part skall ha rätt att försöka övertyga domstolen om vad parten påstår är sant.3 9.3De allmänna reglerna om vittnes närvaro vid förhandling Vittnesplikten är av central betydelse för parters möjligheter att lägga fram bevisning i ett mål. Att vittna i en rättegång är en allmän medborgerlig skyldighet.4 Vore det inte på det viset skulle det i många fall vara tämligen svårt att motivera någon att delta i en rättegång som vittne. En part behöver alltså inte formellt fråga en person om lov eller på annat sätt påkalla hans eller hennes upp- märksamhet innan parten begär att någon skall höras som vittne. En annan sak är att det ändå kan vara bra att göra det. Man försäkrar sig då om att vittnet verkligen kan närvara vid bevisupptagningen. I tvistemål skall käranden redan i stämningsansökan lämna upp- gift om de bevis som åberopas. Käranden skall även ange vad som skall styrkas med beviset, det s.k. bevistemat.5 Utfärdas stämning 1Danelius a.a. s. 211. 4Ekelöf, Fjärde häftet s. 130. 5Omfattningen av de uppgifter som skall lämnas enligt punkten har varit diskuterad. ansåg att om en kärande inte kunde vänta sig att svaranden skulle lämna de till stöd för käromålet lämnade uppgifterna obestridda, var det i regel till gagn för målets fortsatta handläggning att käranden om möjligt redan i stämningsansökan uppgav skall förberedelse i målet ske. Vid denna är det svarandens tur att avge svaromål. Ett sådant, som i och för sig inte behöver vara skriftligt, skall innehålla samma uppgifter om bevisningen som en stämningsansökan, se 42 kap. 7 § RB. Ett av de uttryckligen angiv- na syftena med förberedelsen är att klarlägga vilka bevis som parterna åberopar. Har parterna inte i stämningsansökan respektive svaromålet tillräckligt tydligt redogjort för den bevisning som åberopas skall det alltså ske under förberedelsen, se 42 kap. 7–8 §§ RB. För brottmålens del gäller, enligt 45 kap. 4 § och 47 kap. 2 § RB, att åklagaren eller målsägande som väckt enskilt åtal skall ange samma uppgifter som käranden har att göra i tvistemålet. I den stämning som utfärdas skall den tilltalade uppmanas att lämna lik- nande bevisuppgift. Det gäller emellertid inte om det på grund av den tilltalades erkännande eller andra omständigheter kan antas att uppgift om bevisning inte behövs, se 45 kap. 10 § RB. Det är domstolen som ansvarar för att ett av part åberopat vittne inställer sig till en förhandling. Enligt 36 kap. 7 § RB skall den som skall höras som vittne kallas att vid vite inställa sig till förhandling inför rätten. I kallelsen skall lämnas bl.a. behövliga uppgifter om parterna och målet samt i korthet anges vad förhöret gäller. Den part som önskar åberopa ett vittne behöver alltså i princip inte själv kontakta vittnet. Vittnets första kännedom om att han eller hon skall höras inför rätten utgörs också ibland av kallelsen till förhandling. Det finns emellertid inte något som hindrar att parten själv tar med ett vittne till domstolen. För att domstolen skall kunna kalla ett åberopat vittne är parten, enligt 33 kap. 1 § RB, skyldig att i stämningsansökan ange bl.a. vittnens namn, personnummer och adress. Även om det inte följer direkt av någon författning brukar vittnen regelmässigt delges kallelsen till förhandlingen. Anledning- en är att domstolen normalt måste få reda på om vittnet verkligen nåtts av kallelsen för att kunna bedöma om förhandling kan hållas. Ett annat skäl till delgivning av vittne är att domstolen inte får eller vilka bevismedel, t.ex. vittnen eller skriftliga bevis han ville åberopa för att styrka dessa upp- gifter, se SOU 1926:33 s. 36. Processlagberedningen konstaterade att vad kommissionen sagt tydligt främjade snabbheten i målets handläggning. Å andra sidan, menade beredningen, att ett tvång för käranden att redan i stämningsansökan ange bevisen kunna medföra att kärandens ställning försvagades. Beredningen föreslog kompromissvis att käranden borde vara skyldig att ange vilka skriftliga bevis som åberopades, se SOU 1938:44 s. 429. På förslag av kom bevisskyldigheten att även omfatta muntliga bevis och bevistema, se SOU 1982:26 s. 468 f. och prop. 1986/87:89 s. 190. bör vidta någon åtgärd mot någon som bevisligen inte delgetts och därigenom beretts tillfälle att ta tillvara sina rättigheter. En konsekvens av att ett vittne som skall höras inte inställt sig till huvudförhandlingen är, enligt 43 kap. 2 § första stycket 2 och 46 kap. 2 § första stycket 4 RB, i allmänhet att denna ställs in. 9.4De allmänna reglerna om parts närvaro vid förhandling En part eller en ställföreträde för part skall enligt 11 kap. 5 § RB infinna sig personligen vid huvudförhandling om inte närvaron kan antas vara utan betydelse för utredningen. Kan det antas främja syftet med sammanträdet är en part eller ställföreträdare skyldig att infinna sig personligen även vid ett sammanträde för förberedelse och vid annan förhandling (20 kap. 14 § första stycket sista i meningen RB). Det finns alltså en presumtion för personlig instäl- lelse. Alternativet till en personlig inställelse är att en part inställer sig genom ombud. I dispositiva mål skall parter alltid kallas att inställa sig vid påföljd av tredskodom. Skall de dessutom inställa sig personligen skall också vite föreläggas, se 42 kap. 12 § RB. I indispositiva mål skall käranden föreläggas att inställa sig vid påföljd att hans eller hennes talan i målet annars förfaller. Skall han eller hon inställa sig personligen skall vite föreläggas. Svaranden i sådana mål skall alltid föreläggas vite. Skall han dessutom komma personligen omfattar vitet också detta. Det kan här påpekas att utredningen i en annan del av betänkandet föreslår vissa ändringar när det gäller kallelser, se avsnitt 4.5.1.2. En part som har åberopat förhör med sig själv såsom bevis skall naturligtvis kallas att inställa sig personligen vid huvudförhand- lingen. Om en part i ett dispositivt mål inte inställer sig till huvud- förhandling kan i regel tredskodom utdömas. Detta förutsätter alltså att han eller hon varken inställer sig personligen eller genom ombud. Har parten inställt sig genom ett ombud kan det aldrig bli fråga om tredskodom. Har parten däremot kallats att inställa sig 6 Fitger 33:8 f. personligen men endast inställt sig genom ombud kan det åsatta vitet dömas ut. Om käranden i ett indispositivt mål inte inställer sig till huvud- förhandlingen förfaller i regel käromålet, varpå målet avskrivs. Kommer käranden endast genom ombud trots kallelse att inställa sig personligen, får rätten förordna att han eller hon skall hämtas. Är det svaranden som inte inställer sig kan rätten döma ut vite eller besluta om hämtning. Rätten får emellertid inte tillgripa någon av de processuella sank- tionerna om det är sannolikt att den som inte inställt sig hade laga förfall för detta. Laga förfall är då någon genom avbrott i de allmänna kommunikationerna, sjukdom eller annan omständighet som han eller hon inte borde ha förutsett eller rätten annars finner utgöra en giltig ursäkt, hindrats att fullgöra vad som ålegat honom eller henne, se 32 kap. 6–8 §§ RB. Reglerna om laga förfall omfattar således även vittnen och andra som skall delta i ett sammanträde. Om nu en part i ett tvistemål som inte inställer sig till huvud- förhandlingen och inte bedöms ha laga förfall skall kunna drabbas av en tredskodom eller av att käromålet förfaller förutsätter det också att han eller hon verkligen delgivits kallelsen till förhand- lingen. När det gäller parter är detta emellertid ett mindre problem än vad beträffar vittnen, eftersom parter ofta delges genom för- enklad delgivning. När en part som skall vara personligen närvarande vid huvud- förhandlingen i ett tvistemål, t.ex. för att höras i bevissyfte, inte inställer sig på annat sätt än genom ombud, skall förhandlingen, enligt 43 kap. 2 § första stycket 1 RB, ställas in. En konsekvens av den gällande lagstiftningen är således att en part i tvistemål alltid kan undgå en tredskodom eller att käromålet förfaller genom att först åberopa förhör med sig själv som bevis, och sedan inställa sig endast genom ett ombud. Förutom åklagaren kan i mål om allmänt åtal den misstänkte/ tilltalade och målsäganden vara parter. Den misstänkte är, enligt 21 kap. 2 § första stycket RB skyldig att infinna sig personligen vid huvudförhandling i tingsrätt och hovrätt. Det gäller dock inte, om målet kan avgöras även om han eller hon inte infinner sig vid huvudförhandlingen och närvaron kan antas vara utan betydelse för utredningen. Vid ett sammanträde för förberedelse och vid annan förhandling är den misstänkte skyldig att infinna sig personligen, om närvaron kan antas främja syftet med sammanträdet. En målsägande skall – oavsett om han eller hon för talan eller inte – infinna sig personligen vid en huvudförhandling i tingsrätt eller hovrätt, om inte hans eller hennes närvaro kan antas vara utan betydelse för utredningen. Kan det antas främja syftet med sam- manträdet är en målsägande skyldig att infinna sig personligen även vid ett sammanträde för förberedelse och vid annan förhandling (20 kap. 14 § första stycket sista meningen RB med hänvisningar). Den tilltalade skall kallas till huvudförhandling i stämningen eller genom särskild kallelse. Skall den tilltalade infinna sig personligen eller krävs det på annat sätt att han eller hon är närvarande, skall rätten förelägga vite. Om det finns anledning att anta att den tilltalade inte skulle iaktta ett sådan föreläggande får rätten förordna att han eller hon skall hämtas till huvudförhand- lingen. Kan målet enligt 46 kap. 15 a § RB komma att avgöras trots att den tilltalade endast har inställt sig genom ombud eller uteblivit, skall rätten upplysa om detta i kallelsen (45 kap. 15 § RB). Ett mål kan således komma att avgöras trots att den tilltalade inte är personligen närvarande eller närvarande endast genom om- bud. En grundförutsättning är dock att saken skall kunna utredas tillfredsställande. Utrymmet för utevarohandläggning när den till- talade har förnekat gärningen är mycket begränsat.7 Förhör med tilltalad räknas som ett förhör i bevissyfte. Till skill- nad mot vad som anses gälla för parter i brottmål behöver den tilltalade emellertid inte uttryckligen åberopa förhör i bevissyfte med sig själv. Enligt 46 kap. 6 § RB skall den tilltalade höras under förhandlingen. En intressant men nog ganska teoretisk fråga är om ett mål någonsin, enligt gällande lagstiftning, kan avgöras utan den tilltalades personliga närvaro om han skriftli- gen åberopat förhör med sig själv men sedan inte inställer sig till huvudförhandlingen. Om en målsägande biträder åtalet eller annars för talan i målet eller om förhör i bevissyfte skall hållas med målsäganden på begä- ran av åklagaren, skall målsäganden kallas till huvudförhandlingen. Skall målsäganden kallas personligen skall vite föreläggas (45 kap. 15 RB). 7 Fitger 46:29-34. När en målsägande som för talan om enskilt anspråk inte kommer till huvudförhandlingen, finns inte några möjligheter att utdöma en tredskodom. Är en målsägande som bör höras i målet inte på plats när huvud- förhandlingen ropas på leder detta normalt till att förhandlingen ställs in.8 Reglerna om rättegångsförfarandet måste vara så utformade att de såvitt möjligt motverkar förhalanden från parternas sida. Reglerna bör alltså skapa så goda förutsättningar som möjligt för att den som anser sig ha ett anspråk och för den skull vänder sig till dom- stol får sin sak prövad inom rimlig tid och att den som utsätts för ett oberättigat krav så snabbt som möjligt kommer undan den press som en rättegång ofta innebär. Särskilt i de fall där den ena parten vill förhala förfarandet förekommer det att en utsatt huvudförhandling i målet måste ställas in därför att det uppstår ett sådant hinder för dess genomförande som har avseende på möjligheterna att ta upp åberopad bevisning. För den skull behandlar utredningen i detta avsnitt frågan om parterna i ökad utsträckning kan åläggas ett ansvar för att den bevisning som de åberopar finns tillgänglig när målet skall avgöras. I det närmast följande avsnittet kommer utredningen att ta upp frågan om parters ansvar för att ett mål kan avgöras inom rimlig tid särskilt avseende tidsplaners funktion. Därefter kommer frågan om parterna i vissa slags mål kan ges ett mer generellt ansvar för frågor om vilken bevisning som skall föras in i målet och rätten i motsvarande mån avlastas ett ansvar att diskuteras. I det avsnitt som avslutar kapitlet överväger utredningen frågan om sådan bevisning som inte kan läggas fram inom rimlig tid under vissa förutsättningar skall kunna avvisas. 8 Ett mål där det förekommer en målsägande kan i en del fall avgöras trots att målsäganden inte inställt sig. Enligt 46 kap. 6 § tredje stycket RB skall, när en huvudförhandlig hålls trots att målsäganden eller den tilltalade inte är närvarande, rätten i den mån det behövs se till att ur handlingarna lägga fram vad han eller hon anfört. Regeln är alltså ett undantag från för- budet att åberopa skriftliga berättelser i 35 kap. 14 § RB. 9.5.1Parters ansvar för att ett mål kan avgöras inom rimlig tid – tidsplan Utredningens förslag: Om en tidsplan, enligt 42 kap. 6 § RB, upprättas skall parterna fortlöpande kontrollera att denna kan hållas såvitt gäller dem och deras bevisning. Uppstår svårigheter att hålla tidsplanen skall det genast anmälas till domstolen. Om domstolen finner att tidsplanen inte kan hållas, skall parterna underrättas om detta. En målsättning bör vara att varje rättegång är snabb, säker och billig. Snabbheten har en särskild betydelse. Går rättegången att genomföra snabbt uppfylls nämligen ofta även de båda andra önskemålen. Utgången i målet blir i allmänhet osäkrare ju går, eftersom bevisningen blir skralare ju längre från den ifrågasatta händelsen man kommer. Även parternas kostnader kan hållas nere om målet handläggs snabbt. Det finns i regel två parter i en rättegång – kärande och svarande eller åklagare och tilltalad. Beroende på vilken position parten intar kan han eller hon ha intresse av att målet avgörs snabbt eller att det drar ut . De parter som oftast torde ha intresse av att på ett eller annat sätt förhala målets avgörande är svaranden och den till- talade. Detta gäller emellertid inte generellt. Det kan i stället kännas särskilt angeläget just för dem att den rättsliga processen når sin ände. Likaså kan det förekomma att det ligger i en kärandes intresse att tvisten drar ut sedan han eller hon väl ansökt om stämning. Kanske är saken inte så stark men käranden vill genom rättegången sätta press på svaranden. I vårt land har det tagits för givet att det är rätten som har att se till att de personer som skall höras vid en huvud- förhandling också inställer sig. Det är rätten som skall kalla och se till att kallelserna blir delgivna. Det är också rätten som har att vidta åtgärder när någon anmäler förhinder och som har att i före- kommande fall se till att alla nås av en underrättelse om att huvud- förhandlingen inställs. Systemet har många fördelar med tanke inte minst på att det är rätten som kan sägas ha det yttersta ansvaret när det gäller att avgöra vilka som skall vara närvarande och hur de skall vara närvarande. Det är vidare endast rätten som kan föreskriva påföljder för en underlåtenhet att följa en kallelse. Det är ändå ingen självklarhet att det är domstolen som måste svara för