sou · GPB353d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Då vi i kolumnerna (4) och (5) i Tabell 15 jämför medianvärden för standardiserade löneförändringar, tenderar sektorsskillnaderna att bli mycket större jämfört med de observerade värdena. 21 Standardiseringen utfördes genom att skatta en medianregressionsmodell även kallad least absolute value () model separat för kvinnor och män. I modellen ingick de kontrollvariabler som nämns i texten ovan samt dummy-variabler för tre av de fyra sektorsbytar-/stannargrupperna. På basis av de erhållna estimaten skattades därefter den förväntade medianlöneutvecklingen för anställda i de fyra grupperna med genomsnittliga värden på kontrollvariablerna. tidigt tenderar kvinnornas löneutveckling relativt männens att försämras. Vi ser att anställda som stannat kvar i eller som bytt till privat sektor har haft en mycket större löneökning än anställda som stannat kvar i den offentliga sektorn. De standardiserade skillnaderna mellan kvinnor som bytt till privat sektor och kvinnor som stannat kvar i offentlig sektor är större än då observerade värden jämförs, . Vi ser dessutom att löneökningen för anställda, både kvinnor och män, som byter från privat till offentlig sektor är klart lägre än för dem som stannar kvar i privat sektor. Kolumn (6) visar att män har haft en gynnsammare löneutveckling än kvinnor inom alla de fyra grupperna då vi jämför standardiserade medianvärden. Den standardiserade skillnaden mellan könen är mycket stor för de som byter från offentlig till privat sektor, . Närmare analyser visar att orsaken till att kvinnornas standar- diserade, men inte observerade, löneutveckling är sämre än männens bör sökas dels i att kvinnor hade kortare erfarenhet och lägre löner i utgångsläget , dels i att kvinnor hade mindre arbetslöshetserfarenhet än män – av kvinnorna och männen i vårt urval var arbetslösa mer än 2 månader . Kort erfarenhet och låg lön ten- derar att ge en större löneökning än det omvända. Dessutom tenderar arbetslöshetserfarenhet att medföra en mindre gynnsam löneutveckling. Då vi tar hänsyn till dessa för kvinnor gynnsamma omständigheter för löneförändringen, minskar kvinnornas löne- utvecklingstakt jämfört med männens. Löneförändringar efter sektortillhörighet och sektors- byte 1991–2000. Observerade och standardiserade medianvärden (logaritmiska enheter) Standardiserade värden *) (1) - (2) (4) – (5) Offentlig sektor både 1991 och -0,036 Privat sektor både 1991 och 2000 -0,059 Byte privat -> offentlig sektor -0,001 -0,083 Byte offentlig -> privat sektor -0,132 -0,162 *) Löneförändringen är standardiserad efter genomsnittsvärden för (log) lön, utbildning, antal förvärvsarbetsår, ålder och ålder i kvadrat; efter förändring 1991-2000 för förvärvsarbetsår och utbildning samt arbetslöshetserfarenhet (> 2 månaders arbetslöshet 1991-2000). Not: kolumn 3 = kolumn 1 – kolumn 2; kolumn 6 = kolumn 4 – kolumn 5. I Tabell 16 visas resultaten av en regressionsanalys med förändring i logaritmerad lön 1991–2000 som beroende variabel. Det främsta syftet med denna analys är att utröna betydelsen av chefs- och arbetsledaransvar för löneutvecklingen. Modellen specificeras separat för privat och offentlig sektor. Tre kategorier av chefer anges: de med 1–5, 6–25 och de med fler än 25 underställda 1991. Referensgruppen är anställda utan arbetsledaransvar. För att ta hänsyn till eventuella förändringar i chefsposition ingår även en variabel som mäter förändring i det logarit- merade antalet underställda under denna period.22 Resultaten visar att det ur löneutvecklingssynpunkt var mycket gynnsamt att vara chef 1991, speciellt på en högre nivå. Privatanställda chefer med mer än 25 underställda 1991 hade större löneökning än privatanställda utan några underställda, konstant- hållet för bl.a. lön, utbildningslängd och erfarenhet i utgångsläget . Motsvarande skillnad i offentlig sektor var mycket större: . Löneökningarna var mindre för chefer och arbetsledare med färre underställda. För chefer på alla nivåer gäller 22 Eftersom det inte går att beräkna logaritmen av 0, är variabeln konstruerad som ln(antal underställda 2000 + 1) – ln(antal underställda 1991 + 1). att ökningen i chefslönepremierna var större inom offentlig än inom privat sektor. Detta resultat är oväntat eftersom de beskriv- ningar av höga chefers mycket stora löneökningar inom privat sektor som florerat i den offentliga debatten har medfört förvänt- ningar om att chefslönepremien skulle vara speciellt stor där. Koef- ficienten för (log) underställda kan tolkas som att en anställd som ökar antalet underställda (alltså en för- dubbling) kommer att erfara en extra löneökning på 5–. I övrigt visar Tabell 16 att anställda med lång utbildning har erfarit en större löneökning än dem med kort utbildning, att genomgången utbildning ger en extra löneökning, att personer som inte förvärvsarbetat hela perioden har haft en sämre löneutveckling om de jobbade i privat sektor 1991, men inte om de arbetade i offentlig sektor. Vidare framgår, som vi tidigare sett, att kvinnor har haft en sämre löneutveckling än män. Denna könsskillnad är nästan dubbelt så stor inom offentlig som inom privat sektor, 0,083 jämfört med 0,044. Vi kunde också i den tidigare tvärsnittsanalysen konstatera (se Tabell 9) att relativlönerna bland kvinnor i privat sektor har ökat klart mer än bland kvinnor i offentlig sektor. har, som förväntat, de som varit arbetslösa en klart sämre löneutveckling än andra. Den negativa effekten av att ha varit arbetslös är dubbelt så stor om personen var anställd inom privat än inom offentlig sektor 1991. Sammanfattningsvis visar dessa resultat att löneutvecklingen skilde sig starkt åt mellan privat- och offentlig- anställda, mellan kvinnor och män, mellan samhällsklasser, mellan åldersgrupper samt mellan anställda med och utan arbets- ledaransvar. SOU 2001:53 Lönestrukturens förändring i Regressionsanalys () av log(timlön) 2000 och 1991 (ostandardiserade koefficienter) (log) Timlön 1991 -0,439* -0,519* Erfarenhet 1991 (år) -0,010* -0,009* Erfarenhet 1991 i kvadrat 0,0002* 0,0002* 0,009* -0,004 0,029* 0,020* 0,015* 0,019* -0,044* -0,083* 0,059* 0,096* 0,114* 0,177* 0,250* 0,331* (log) underställda 2000-1991 0,053* 0,063* Arbetslös > 2 mån. -0,131* -0,066* * koefficienten är significant på 95%-nivån. Efter den ekonomiska krisen erhöll de allra flesta löntagare i en stor reallöneökning fram . Ökningen var betydande på samtliga nivåer av löneskalan. Detta är en dramatisk, positiv förändring jämfört med utvecklingen då reallönerna knappast ökade alls för majoriteten av arbetskraften. har anställda med höga relativlöner erhållit en något större procentuell reallöneökning än alla anställda i genomsnitt, och därmed en betydligt större löneökning i antal kronor, medan utvecklingen för lågavlönade anställda ligger nära det genomsnittliga förloppet. Reallönerna ökade alltså kraftigt i för huvuddelen av alla anställda, som sysselsättningen föll första del utan att senare helt återhämta sig. Även om reallöneutvecklingen har varit mycket positiv, har fördelningen av lönerna blivit mer ojämn. Det förtjänar att diskuteras vilka de politiska och ekonomiska implikationerna av detta är, vilket dock faller utanför ramen för detta kapitel. Vi kan emellertid konstatera att förändringsmönstret i skiljer sig markant från t.ex. utvecklingen i , där timlöneersättningen har fallit eller stagnerat till långt in på 1990- talet för alla grupper av anställda utom de allra högst avlönade. Utbildningspremien har ökat och ligger nära den nivå som gällde . tycks dock matchningsprocesserna på arbetsmarknaden ha försämrats. Förklaringsvärdet av traditionella humankapitalmodeller har sjunkit påtagligt . En orsak kan vara att utbudet av väl- utbildade personer har ökat mer än arbetsgivarnas efterfrågan. Tvärtemot den populära föreställningen om att IT-samhällets framväxt tillsammans med den ökande globaliseringen skulle ha inneburit att efterfrågan på okvalificerad arbetskraft sjunkit mer än vad utbudet gjort, finner vi alltså att efterfrågan på välutbildad arbetskraft inte ökat lika snabbt som utbudet. Resultatet är därför överutbildning, vilket medför att en allt större andel personer tvingas att ta arbeten som kräver mindre utbildning än vad hon/han har. Därmed har spelrummet för andra bestämningsfaktorer till lön än individens egna kvalifikationer vidgats. Mått på arbetets egen- skaper har blivit viktigare för att förklara variationen i löner, efter- som utbildning är ett tillräckligt villkor för att erhålla ett kvalificerat och välbetalt arbete. Den ökade betydelsen av förhållanden utanför den enskilde individens egenskaper framgår även av de stigande löneeffekterna av ledningsansvar och av bransch- och sektortillhörighet. Orsaken till att bransch och sektor har fått en större betydelse för löne- spridningen i bör rimligtvis sökas i den offentliga sektorns finansieringsproblem och i det förändrade förhandlingssystemet. Löneförhandlingarna har alltmer koncentrerats till branschnivå och till enheter under dessa, medan den nationella nivån har förlorat i betydelse. Detta har inneburit ökade skillnader mellan anställda med liknande kvalifikationer och med liknande jobb, dvs. genomslaget av den solidariska lönepolitikens huvudprincip – lika lön för samma slags arbete – har minskat. Förklaringen till de ökade lönepremierna för chefs- och arbets- ledaransvar är inte lika uppenbar. Till skillnad mot den gängse föreställningen att har rivits inom svenska arbets- organisationer, finner vi att andelen som innehar chefsbefattningar på olika nivåer har varit . Men däremot har chefernas relativlöner jämfört med andra anställda ökat starkt. Chefer med fler än 25 underställda hade 1991 högre lön än anställda utan ledningsansvar, givet individuella kvalifikationer, utbildnings- och upplärningskrav i arbetet och bransch. Denna lönepremie hade ökat till . Även på lägre chefsnivåer har lönepremien vuxit påtagligt. Kanske är det de uppdrivna belöningsnivåerna på arbetslivets allra högsta positioner som har fått följdverkningar nedåt i ledningsstrukturerna. Det är dock intressant att notera att chefslönepremien även har ökat starkt i offentlig sektor. Löneskillnaderna mellan kvinnor och män har minskat något inom den privata sektorn, medan den har ökat något bland offentligt anställda. Mot bakgrund av den starkt uttalade politiska målsättningen om jämställdhet mellan könen, måste det faktum att trenden mot en utjämning av kvinnors relativlöner har avstannat, och i viss mån även vänt, ses som uppseendeväckande. Att könslönegapet i den politiskt styrda sektorn har närmat sig gapet i den privata sektorn kan uppfattas som särskilt proble- matiskt. Kvinnor som grupp har missgynnats av lönestrukturens förändring under . har det skett en tydlig utjämning mellan könen i fråga om utbildningslängd och arbetslivserfarenhet, vilket borde ha medfört en avsevärd minskning i könslönegapet. Trots detta har de genom- snittliga löneskillnaderna mellan kvinnor och män varit relativt oförändrade. Orsaken till att så är fallet bör, enligt resultaten av våra analyser, sökas i den ökning av löneskillnaderna mellan personer med samma utbildningslängd och erfarenhet som skett . Eftersom kvinnor tenderar att erhålla de lägsta lönerna, givet utbildningslängd och erfarenhet, kommer deras relativa löner att försämras då löneskillnaderna inom utbildnings- och erfarenhetsgrupper ökar. Det är en viktig uppgift för framtida forskning att mer ingående undersöka dessa orsakssammanhang. En annan viktig förändring som skett i den svenska löne- strukturen är de kraftigt försämrade relativlönerna för anställda i den offentliga sektorn. Denna försämring är en fortsättning på en process som fortgått åtminstone , men löneskillnaderna mellan privat- och offentlig- anställda har blivit dramatiska: En offentliganställd tjänade i genomsnitt mindre än en privatanställd med samma utbildningslängd och arbetslivserfarenhet. denna skillnad och 1991 var den . Detta bör rimligen ses som ett allvarligt samhällsproblem, speciellt som högstressjobben ökat starkt inom offentlig sektor under 1990- talet (se kapitel 3). Arbetsvillkoren inom vård, omsorg och utbildning försämras alltså som också relativlönerna försämras där. Den svenska välfärdssektorn riskerar därmed att utvecklas till en sekundär arbetsmarknadssektor, med klart sämre jobb och sämre löner än inom andra delar av arbetsmarknaden. Akuta rekryteringsproblem är en tänkbar konsekvens, med potentiella skadeverkningar på hela det svenska välfärdssystemet. , L-G., R. . Wärneryd, 1981. "Att beskriva den sociala strukturen", , 19:113–136. Is rising inequality inevitable? A critique of the transatlantic consensus, 3. , A., P-A. , B. , 2000. Andra reviderade upplagan. Blossfeld, H-P. & Y. Shavit (red. ), 1993. Persistent Inequality: Changing Educational Attainment in Thirteen Countries. , : Westview Press. Borjas, G. J., R. B. . F. , 1997. How much do immigration and trade affect labor market outcomes?, Brookings Papers on Economic Activity:1–67. Alla lika olika – expertbilagor. Economics of , 2000. Special Issue on Overschooling. 19:129–227. & B. , 1995. The Swedish wage structure: The rise and fall of solidarity wage policy, i R. B. . F. (red. ), Differences and Changes in Wage Structures. & K. , 2001. Swimming with the tide: Solidarity wage policy and the gender earnings gap. & R. Topel, 1997. Wage policy and restructuring: The Swedish labor market since 1960, i R. B. , R. Topel & B. (red. ), The in Transition. Reforming the Swedish Model. J. , 1995. Why the Few at the Top Get So Much the Rest of Us. Fat and Mean: The Corporate Squeeze of Working Americans and the Myth of Managerial Downsizing. Wage dispersion and trade union action in , i I. (red. ), Generating Equality in the Welfare State: The Swedish Experience. Gender Differences in Workplace Authority: Discrimination and the Role of Organizational Leaders, Acta Sociologica, vol 41. , C., K. M. . , 1991. Accounting for the slowdown in black-white wage convergence, i M. H. Kosters (red. ), Workers and Their Wages: Changing Patterns in the . , L. F. & D. H. Autor, 1999. Changes in the Wage Structure and Earnings Inequality, i (red. ), Handbook of Labor Economics, Volume 3. Krugman, P. Growing world trade: Causes and conse- quences, Brookings Papers on Economic Activity:327–77. le Grand, C. Löneskillnaderna i : Förändring och nuvarande struktur, i J. (red. ), Var- dagens villkor – Levnadsförhållanden i under tre decen- nier. , F. & R. J. Murnane, 1992. Earnings Levels and Earnings Inequality. A Review of Recent Trends and Proposed Explanations". J. Snower, 2000. Multitask learning and the reorganization of work: From tayloristic to holistic organization, 18:353–76. LO, 2001. Löneutvecklingen de två senaste avtalsrörelserna . Rapport (/ loekonom/pdf/loner2000.pdf). Mincer, J. Schooling, Experience and Earnings. Mishel, L., J. . , 1997. on the Growth of Wage Inequality in the 1980s and 1990s? Western, 1999. Inequality in earnings at the close of the twentieth century, , 25:623–657. Education at a Glance. Essays on Family and Labor Economics. Skill-education mismatch and employment possibilities for the less educated, opublicerat manuskript, , . – sambandet mellan tillgång till resurser och välfärdsproblem 1991–2000 5.1Alla bär vi något med oss1 Livet förser oss med en aldrig sinande ström av positiva och nega- tiva erfarenheter. Vi får vänner, skaffar utbildning, förlorar vänner, skaffar arbete, bildar familj, köper hus och bil, gör karriär, köper sommarstuga, blir arbetslösa, skiljer oss osv. Genom livet samlar vi därmed på oss ägodelar, kunskaper och erfarenheter som fungerar som resurser. Vissa resurser är dock av sådan art att de inte enkelt låter sig undersökas av kvantitativt orienterade samhällsvetare – exempelvis vishet eller mognad. Men en hel del resurser består av materiella tillgångar som hus och bil, eller av immateriella tillgångar som utbildning och arbetslivserfarenhet, vanligtvis benämnt humankapital (1964). Resurser som dessa är individuella och kan relativt enkelt skattas i kvantitativa undersökningar. speglar våra erfarenheter att människan är en social varelse. De flesta av oss färdas helst genom livet tillsammans med andra. Kanske inte alltid, och kanske inte med vem som helst. Men det är inte svårt att tänka sig livets färd som ganska torftig om den sker utan relationer med familj, nära vänner, arbetskamrater eller intressefränder. Dessa relationer ger oss tillgång till ytterligare en form av resurser som brukar sammanfattas som individens sociala kapital (1990). Den avgörande skillnaden mellan sociala och individuella resurser är att de förra tillgängliggörs en individ via sociala relationer och existerar endast via relationen till andra. Soci- ala resurser tillhör därför inte individen på samma uppenbara sätt som materiella tillgångar och humankapital. Individen äger med andra ord sina materiella tillgångar och sitt humankapital, men inte sina relationer (1990:315; Portes 1998:7; och 2000:873). 1 Vi vill rikta ett särskilt tack till , , redaktörerna samt övriga deltagare vid Kommittén Välfärdsboksluts seminarium för värdefulla kommentarer och kritiska synpunkter på en tidigare version av detta kapitel. 5.2Fokus på två relativt grundläggande dimensioner av välfärd En individs samlade tillgång till ovan nämnda resurser varierar . En så pass omvälvande period som nittiotalet är därför intres- sant för att studera förändringar i resurstillgång i stort. Men också om och i så fall hur dessa resurser inverkar på människors grund- läggande välfärd i andra avseenden. Sambanden mellan tillgång till olika typer av resurser och ett mångdimensionellt begrepp som välfärd är dock inte självklara. En orsak är att individers definition av det goda livet inte alltid är densamma. Det är däremot betydligt lättare att enas om vad som är ofärd (jfr ). De väl- färds- eller snarare ofärdsdimensioner som vi valt att undersöka är dock, som vi ser det, relativt generella och grundläggande, nämligen hälsoproblem och ekonomiska svårigheter. Dessa dimensioner av välfärd kan givetvis studeras med en mängd indikatorer. När det gäller hälsoproblem används här två delvis överlappande indikatorer. Den första baseras på individens egen bedömning av sin hälsa,2 vilket kan ses som en summering av den relevanta information en individ har om sin egen fysiska och mentala hälsa (se Tissue 1972; Idler och 1990).3 Den andra indikatorn på hälsa betonar mer tydligt den psykologiska aspekten, i termer av allmän trötthet, sömnproblem, nervositet, över- ansträngning och depression. Liksom i fallet med individers hälsa används även två delvis överlappande indikatorer på en potentiellt problematisk ekonomisk situation. Den första av dessa är om individen har tillgång till en större summa pengar vid behov, dvs. tillgång till en så kallad kon- tantmarginal. Den andra indikatorn på ekonomiska svårigheter är om individen upplever sig ha haft svårt att, , få sina inkomster att täcka de löpande utgifterna. Tanken här är att den otrygghet det innebär att inte själv ha tillgång till en större summa pengar vid behov eller att uppleva att budgeten inte räcker till påverkar individens livsprojekt negativt oavsett hur livs- projektet ser ut. 2Tidigare undersökningar visar dock att självskattad hälsa är en god indikator på fysisk hälsa och ger goda skattningar av t.ex. mortalitet (Idler och Benyamini 1997 i Veenstra ). Självskattad hälsa har också visat sig vara ett pålitligt mått på hälsa jämfört med andra indikatorer (och 1996). 3Det verkar också som att självskattad hälsa är en summering som tar hänsyn till en referensgrupp bestående av andra i samma ålder (se Manderbacka och 1996 för en diskussion om referensgrupper och Manderbacka 1998 om konsten att mäta hälsa). Tillsammans utgör en upplevd dålig hälsa, frånvaron av en kon- tantmarginal och problem med löpande utgifter indikatorer på väl- färdsproblem som oavsett hur våra individuella värderingar av det goda livet ser ut är förhållanden som de flesta försöker att undvika. välfärdsforskning har etablerat skillnader i olika dimen- sioner av välfärd mellan män och kvinnor, svenskar och invandrare, unga och gamla, arbetare och tjänstemän, ensamstående och sam- manboende (se t.ex. och 2000). Men eftersom sociodemografiska faktorer i sig inte kan anses förklara skillnader exempelvis mellan kvinnors och mäns ekonomiska förhållanden, om vi inte antar att skillnaden är biologiskt betingad, måste vi finna bakomliggande faktorer som kan bidra till förståelsen av dylika skillnader.4 Ett sätt att motivera ett fokus på resurser är sålunda att skillnader i resurser kan vara en sådan bakomliggande faktor som kan bidra till vår förståelse av skillnader mellan sociodemografiska grupper. Kapitlets syfte är således att studera huruvida tillgång till olika former av resurser och förändringar av dessa är relaterade till hälso- problem respektive ekonomiska svårigheter, givet sociodemogra- fiska faktorer. Kapitlet innehåller dessutom en översikt av föränd- ringar i såväl resurser som välfärdsproblem, definierade enligt ovan, . Denna historiska översikt syftar dels till att studera hur tillgången till resurser och förekomsten av hälsopro- blem och ekonomiska svårigheter förändrats , dels till att sätta in eventuella förändringar i ett längre perspektiv. 5.3Individuella resurser och välfärd5 Det är självklart att en god tillgång till materiella resurser ger indi- viden större möjlighet att tillgodose materiella behov. Vad gäller individens hälsa visar det sig att individuella resurser inverkar på den vård hon efterfrågar, vilket torde påverka hennes förutsätt- 4Sociodemografiska faktorer används här som samlingsnamn för faktorer som beskriver individen och hennes arbets- och familjesituation (se Appendix). 5Det är ibland uppenbart att individuella resurser påverkar de välfärdsproblem vi valt att studera. Det kan med andra ord förefalla onödigt att ens diskutera deras inverkan på välfärdsproblem. är det problematiskt att utesluta individuella resurser och endast diskutera sociala resurser, eftersom förhållandet mellan dessa inte är självklart. Diskussionen blir i en mening ofullständig utan de individuella resurserna. Vi har därför valt att inkludera en kortfattad diskussion av förhållandet mellan individuella resurser och välfärd, medan kapitlets huvudsakliga intresse ligger på betydelsen av sociala resurser. ningar att må bra (jfr 2001). Goda materiella resurser innebär också att man har tillgång till en ekonomisk buffert i hän- delse av en större utgift, och dessutom är sannolikheten större att man har råd att betala löpande utgifter. God tillgång på humankapital, som en hög utbildning eller lång erfarenhet på arbetsmarknaden, sammanfaller till viss del med god tillgång till materiella resurser. Exempelvis har en hög utbildning ofta ett samband med hög inkomst, vilket i sin tur ger bättre förut- sättningar för att investera i fast egendom. Likaså föreligger ett samband mellan löneökningar och lång arbetslivserfarenhet (se le Grand, Szulkin och , kapitel 4 i denna volym). Skillnader i utbildning har också visat sig ha ett samband med skillnader i hälsorelaterad livsstil, på så vis att högutbildade i högre utsträckning är rökfria och tränar regelbundet.6 Visserligen uttrycker en livsstil personliga preferenser om det goda livet, men det går inte att komma ifrån att humankapitalrelaterade livsstilsval av detta slag långsiktigt påverkar individers fysiska hälsa. Sammantaget kan man säga att bristande individuella resurser, oavsett om resurser mäts i termer av inkomst, utbildning, typ av anställning eller boende, tenderar att ha ett samband med sämre hälsa (m.fl. 1982; ; och 2000). Detta betyder att 1990-talets välfärdsresa antagligen var mer be- haglig för dem med god tillgång till både materiella och immateri- ella individuella resurser. 5.4Skillnaden mellan individuella och sociala resurser