sou · GPB3101d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Det medför enligt vår uppfattning tillräckliga garantier för att märkesinnehavarna kommer att behandlas på ett korrekt sätt. innehåller, och kommer även enligt vårt förslag, att innehålla personuppgifter enligt personuppgiftslagen (1998:204). Vårt förslag är anpassat till att renmärkesregistret omfattas av person- uppgiftslagens bestämmelser. Vi föreslår därför att syftet med renmär- kesregistret bör framgå direkt av lagen. Vidare bör framgå vilka upp- gifter som får registreras och när uppgifter som är aktuella skall gallras ut från registret. I övrigt bör personuppgiftslagen tillämpas för behandlingen av personuppgifterna i registret. Det innebär bl.a. att den personuppgiftsansvarige skall se till att personuppgifter alltid be- handlas på ett korrekt sätt och i enlighet med god sed och att alla rimli- ga åtgärder vidtas för att rätta personuppgifter som är felaktiga. För tydlighetens skull bör det framgå att är personuppgifts- ansvarigt för behandlingen av personuppgifter i registret. Renmärkens egenart bör skyddas En av målsättningarna med våra förslag är att så långt som möjligt av- reglera och decentralisera frågor kring rennäringen. För att syftet med tvånget att märka renar skall uppnås anser vi dock att det bör framgå av lagtexten att renmärken inte skall kunna förväxlas. En sådan regel innebär också ett skydd för de värden som renmärket representerar för den enskilde. Märket innebär ett ekonomiskt värde dels genom att det kan överlåtas, dels genom att det identifierar den en- skildes renar. Vidare är renmärkenas utseenden förknippade med olika släkter. Denna tradition kan upprätthållas om personer utanför en viss släkt inte kan registrera ett renmärke som allt för mycket liknar släktens märken. Bruket av släktmärken är fast förankrat inom den samiska kulturen. Det medför att kravet på att ett märke skall särskilja sig från andra märken för att få registreras kan behöva tolkas olika beroende på om märket utgår från ett släktmärke eller inte. Kravet på särskiljande bör inte ställas lika högt om det är fråga om registrering av ett märke som bygger på ett släktmärke. Ett sådant synsätt stämmer enligt vår uppfatt- ning överens med samisk sedvana. Ovan har vi redogjort för att renmärket har ett ekonomiskt värde. Det kan även på ett kulturellt och traditionellt plan anses ha värde för den enskilde. På grund av värdet för den enskilde bör möjligheten att avlysa renmärken, dvs. besluta att de inte får användas , regleras i lag. Vi anser att det bör finnas två grunder för avlysning, dels att ren- märket inte använts , dels att det är förväxlingsbart med annat märke. Motivet för avlysning av ett märke som inte använts är att ett sådant märke inte längre fyller någon funktion. Ett märke som är förväxlingsbart med ett annat bör också kunna avlysas eftersom det annars kan vara svårt att upprätthålla syftet med renmärkesregistret. Vad skall gälla för omärkta eller felaktigt märkta renar? Rennäringslagen innehåller en bestämmelse som innebär att om en omärkt ren anträffas inom en samebys betesområde, skall den tas om hand och slaktas eller säljas levande. Köpeskillingen tillfaller samebyn. Regeln kan uppfattas fylla två funktioner. Dels innebär den ett påtryck- ningsmedel mot renägarna eftersom de riskerar att förlora äganderätt till ren om de inte märker sina renar i rätt tid, dels löser det frågan om vem som skall ha äganderätten till en omärkt ren. Om lagen inte innehåller en regel om ägandet av en omärkt ren efter en viss tidpunkt bör man överväga vad som kan gälla med tillämpning av allmänna civilrättsliga regler. Så länge kalven följer sin mor uppstår det inte något problem för vajans ägare att visa äganderätt till kalven. Det gäller även om kalven tillfälligt skiljs från modern, t.ex. i en hage, men följer henne igen så snart det är möjligt. Ägaren bör således ha rätt att märka kalven med vajans märke. Det är vidare möjligt för envar som ser vajan och kalven att uppfatta att kalven ägs av samma person som äger vajan. Problem uppstår däremot sedan renen slutat följa sin moder. I den situationen har renen fortfarande en ägare, men denne har ingen möj- lighet att visa att han är ägare. Det är vidare omöjligt för andra att dra några slutsatser om vem som äger den omärkta renen. Man skulle kun- na uppfatta det så att ägaren kan anses vara i besittning av renen. En möjlig följd av det är att den som påträffar renen och märker eller tar den till fånga får den i sin besittning och kan göra gällande att han är ägare. Det kan möjligen anses som otillfredsställande att inte helt säkert kunna uttala sig om vad som skall anses gälla för äganderätten till omärkta renar som inte längre följer en vaja. Frågan är om denna osä- kerhet måste lösas genom en regel i lag. En annan möjlighet är att de som gemensamt bedriver renskötsel inom ett område kommer överens om vad som skall gälla genom att ta in en bestämmelse i samebyns En sådan bestämmelse skulle t.ex. kunna innebära att renen tillfaller samebyn eller att den tillfaller den som påträffar den. Vi har dock uppfattat att det hos dagens renägare finns en rädsla för att avsaknaden av en lagregel skulle kunna leda till konflikter. Vidare tycks den lösning som finns i rennäringslagen, dvs. att samebyn skall ta hand om omärkta renar, vara allmänt accepterad som den bästa lösningen. Vi föreslår därför att det av lagen skall framgå att renar som är omärkta och där det inte framgår vem som äger dem skall tillfalla samebyn. Kalvar som följer sin moder kommer således inte att omfattas av den regeln, eftersom de, som diskuterats ovan, måste anses vara i sin ägares besittning. Regeln är således endast avsedd för renar där det är möjligt för ägaren att visa att han är ägare. När det gäller renar som påträffas med förfalskat, förstört eller okänt märke eller med märke som inte är rätt utformat är situationen en annan. I dessa fall kan det vara möjligt att avgöra vilket det korrekta märket är och således vem som är ägaren. Med tillämpning av de regler som gäller för annan upphittad egendom skulle det innebära en skyl- dighet för upphittaren att anmäla fyndet till polisen. Om rätte ägaren inte ger sig till känna tillfaller renen upphittaren. Det kan dock innebära vissa praktiska problem att behandla renar som hittegods. En viktig aspekt är att renar, till skillnad från andra tamdjur, rör sig fritt över stora ytor. Det kan således vara svårt för en renägare att inom rätt tid upptäcka att renen saknas eller att få känne- dom om att den påträffats. Enligt vår mening är det därför lämpligare att det är samebyns ansvar att ta tillvara den påträffade renen. Detta system tillämpas på grund av rennäringslagens regler och tycks vara allmänt accepterat. Ytterligare lagregler är inte nödvändiga Vårt förslag innehåller två paragrafer vars innehåll delvis motsvarar 73, 74, 77, 80 och 84 §§ rennäringslagen. Övriga bestämmelser om ren- märken i rennäringslagen reglerar vem som får ha renmärke, släkt- märken, överlåtelse av renmärke, ommärkning, avbrottsmärkning och tidpunkt när kalvmärkning skall ske. Enligt vår uppfattning är det inte nödvändigt att dessa detaljerade regler framgår av lag. Enligt vårt för- slag framgår att renar skall vara märkta så att ägaren går att identifiera. De övriga bestämmelser som kan behövas för att uppnå detta bör enligt vår mening beslutas av i föreskrifter. Med en sådan metod anser vi att reglerna blir mest ändamålsenliga, eftersom har större möjligheter att utforma reglerna i samverkan med utövarna av näringen, såväl samiska som icke samiska. Sådana föreskrifter kan bl.a. avse sättet för märkning och vilka snitt som bör vara tillåtna. I samband med utformning och eventuell föränd- ring av sådana föreskrifter är det viktigt att djurskyddsfrågan beaktas. Enligt vår uppfattning finns det inte något behov av regler i lag om renar senast skall märkas. Vi anser att den föreslag- na regeln om att renar skall vara märkta så att det framgår vem ägaren är räcker. Genom att inte reglera tidpunkten i lag blir det möjligt för att tillsammans med samebyarna utforma regler som gör att kalvmärkningen kan anpassas till olika regionala förhållanden. En möjlighet skulle kunna vara att det överlämnas till samebyarna att i sina stadgar besluta om när kalvmärkning skall äga rum i byn. Enligt vårt förslag kommer de flesta reglerna om renmärken och renmärkning att finnas i föreskrifter som meddelas av . Det bör därför finnas en möjlighet för att meddela de före- lägganden eller förbud som krävs för att reglerna skall efterlevas. Ett föreläggande eller förbud bör kunna förenas med vite. Detta är enligt vår mening tillräckligt för att myndigheten skall ha möjlighet att beva- ka att lagens syfte med renmärkning uppnås. Stöd och ersättningar m.m. 363 8 Stöd och ersättningar m.m. Av direktiven framgår att vi skall kartlägga och redovisa befintliga stöd och ersättningar. En översyn skall ske av möjligheterna att samordna, effektivisera och förenkla stödsystemen. En utgångspunkt skall vara att moderna förvaltningsprinciper med mål och resultatstyrning, avreg- lering och delegering tillämpas i stödgivningen. Vidare skall vi över- väga om administrationen av medel kan flyttas till . Kapitlet inleds därför med en kartläggning av de stöd och ersättningar som genom statsanslag och EU-medel kommer rennäringen och den samiska kulturen till del. Därefter förslår vi förändringar vad gäller regelverk och administration. Slutligen kartlägger vi och lämnar förslag rörande Samefonden och bygdeavgifterna. I tabell 8.1 på nästa sida ges en översikt över de medel som behand- las i avsnitt 8.1. Nationella budgetmedel används till att stödja ren- näringen genom ett pristillägg som utgår per kilo slaktat renkött, genom katastrofskadeskydd vid svåra betesförhållanden, genom stöd till redo- visning av rennäringens markanvändning och genom stöd till olika typer av utvecklingsprojekt. EU-finansierade stöd har utgått till rennäringen eftersom näringen bedrivs inom regioner där stöd kan utgå för olika typer av utvecklings- projekt. De EU-finansierade stöden ersätter till viss del de stöd som tidigare utgick som landsbygdsstöd, regionala utvecklingsmedel och AMS-medel. Vidare kan rennäringen få del av vissa av de EU-finan- sierade stöd som ingår i EU:s jordbrukspolitik. Anledningen är att ren- näringen ses som en del av jordbruket. Stöd har utgått till investeringar i anläggningar, i form av startstöd till unga renskötare och som miljöstöd för bevarande av äldre renvallar. För att EU-stöd skall utgå krävs nationell medfinansiering. Pristillägget har betalts ut till renägarna och katastrofskadeskyddet till drabbade samebyar. Medlen till markanvändningsredovisning har använts av . Utvecklingsprojekten har främst bedrivits av organisationer med anknytning till rennäringen, av samebyar och av grupper av samebyar. Investerings och startstödet samt miljöstödet har betalts ut till enskilda renägare. 364 Stöd och ersättningar m.m. Tabell 8.1 Medel till rennäringen och den samiska kulturen 1993/94 Mål 6/mål 1 program2 1.Medlen /96–2000 är uppskattade av . 2.De sammanlagt beslutade medlen finansierade av EU har slagits ut proportionellt över perioden. Den nationella medfinansieringen redovisas under poster för nationella medel t.ex. under utvecklingsprojekt m.m. 3.I denna post ingår både EU-finansiering och nationell finansiering Stöd och ersättningar m.m. 365 ersättningar för skador orsakade av varg, järv, lo, björn och örn har /96 betalats ut till samebyarna. betaldes ersättningen till renägaren. Ersättningarna på grund av radioaktivt nedfall används främst för att kompensera renägarna för inkomstförluster och merkostnader pga. . En del av ersättningarna avser kostnader för mätningar och analyser av radio- aktivt cesium, underhåll av utfodringsanläggningar m.m. Medel för underhåll av riksgränsstängslen mellan och utgår som en följd av en konvention mellan och . Medlen till har främst använts för att bekosta myndig- hetens arbete. Medlen till Sameskolstyrelsen har bl.a. använts. för att driva sameskolor, utveckla utbildningsmaterial och stödja Samernas utbildningscentrum. Under övrigt ingår medel som har utgått till samisk kultur. Medels- användningen har beslutats av kulturråd. EU-finansierade stöd har utgått till samisk kultur eftersom näringen bedrivs inom regioner där stöd kan utgå för olika typer av utvecklings- projekt. För att få EU-stöd krävs nationell medfinansiering. Utveck- lingsprojekten har bedrivits av organisationer med samisk anknytning, av samebyar och av grupper av samebyar 8.1Kartläggning av medel till rennäringen och den samiska kulturen I detta avsnitt ges en närmare beskrivning av stöd och ersättningar till rennäringen och den samiska kulturen. För att både ge en god överblick och en bild av den komplexitet som präglar flertalet av stöden och ersättningarna redovisas medlens historia, syfte och regelsystemet rela- tivt detaljerat. 8.1.1Anslaget Främjande av rennäringen Medel till rennäringen anvisas över anslaget Främjande av rennäringen. Prisstöd till rennäringen enligt förordningen (1986:255) anvisas över anslaget. Över samma anslag anvisas ersättning till följd av Tjernobyl- olyckan enligt förordningen (1994:246) som kan lämnas till jordbruks- företag, renskötselföretag och till den som helt eller delvis försörjer sig på att fiska. Vidare anvisas medel vars användning inte är författningsreglerade såsom medel för underhåll av riksgränsstängsel, statens del av kostna- den för redovisning av rennäringens markanvändning, riksintressen 366 Stöd och ersättningar m.m. m.m., medel för renbetesinventeringar samt övriga medel till åtgärder för att främja rennäringen. Dessa övriga medel beslutas efter överlägg- ningar mellan staten och . Regeringen föreslog i prop. 1973:96 att ett pristillägg till rennäringen skulle införas. Bakgrunden var att riskdagen tidigare hade beslutat att införa ett pristillägg för nöt-, får- och svinkött i norra . Stöden till jordbruket var bl.a. kopplade till inkomstmål. Inkomsterna från rennäringen jämfördes därför med inkomsterna från jordbruket i norra och målsättningen angavs vara att de borde vara lika stora. Pristillägget för renkött föreslogs följa utvecklingen av stödet till nöt- kött i norra . Tillägget infördes och nivån var då per slaktad ren. Pristilläggets syfte var också att främja en ökad avkastning genom en bättre köns- och ålderssammansättning av renhjorden samt ett ratio- nellare slaktuttag. Eftersom renslakten utfördes under varierande för- hållanden och man förutsåg svårigheter med att få underlag till att kunna betala ut ett pristillägg som baserades på slaktvikt, föreslogs att pristillägget skulle utgå per slaktat djur. Detta skulle också premiera slakt av yngre djur, vilket bedömdes som positivt ur rationaliserings- synpunkt. Man befarade dock att bidraget skulle främja slakt av djur med låga slaktvikter, vilket man såg som negativt. För att främja hygie- nisk slakt föreslogs att endast veterinärbesiktigade djur skulle berättiga till pristillägg. Pristilläggets utformning har diskuterats i flera rennäringspolitiska utredningar . I Rennäringens ekonomi (SOU 1983:67) betonades att stödet borde främja en rationalisering inom näringen, öka slakten för att uppnå balans mellan renantal och betestillgång samt främja en jämnare företagsstruktur. Utredningen föreslog att det statliga pristillägget även i fortsättningen skulle utgå per slaktad ren samt att ett förhöjt prisstöd borde utgå för slakt av djur med slaktvikter under . Det förhöjda prisstödet antogs både gynna kalvslakt och en utslaktning av lätta vajor. Pristilläggets storlek skulle bestämmas i överläggningar mellan staten och rennäringen med mål- sättningen att de sysselsatta i rennäringen borde ha en likvärdig in- komstutveckling som andra grupper i samhället. Utredningen resulte- rade dock inte i någon förändring av stödets konstruktion. 1992/93:32 konstaterades att man med det gamla prisstöds- systemet inte hade uppnått någon rationalisering inom rennäringen. Stödet per slaktad ren innebar att kalvar och vuxna djur med låg vikt Stöd och ersättningar m.m. 367 fick ett särskilt högt stöd omräknat per kilo medan tunga djur med hög köttkvalitet missgynnades. Ett kilorelaterat stöd skulle i större utsträck- ning främja produktion av stora djur med hög köttkvalitet. Ett diffe- rentierat kilorelaterat prisstöd med högre stöd för kalv än vuxna djur skulle dessutom ge renägaren motiv för att slakta en högre andel kalvar. Stödet borde dessutom motivera renägaren att sänka renantalet för att få ett lägre betestryck och därmed slaktdjur av bättre kvalitet. I propositionen föreslogs också att prisstöd inte borde lämnas till ren- ägare med färre än 50 djur. Propositionen resulterade i att fick i uppdrag att redovisa konsekvenserna av de föreslagna förändringarna. Verket föreslog att pristillägget skulle vara kilorelaterat, samt att nivån på pristillägget skulle vara högre för kalvar än för vuxna djur. Kon- sekvensen av att undanta renägare med färre än 50 djur bedömdes som kostsam och krånglig att administrera i förhållande till syftet med stödet. Stöd borde därför, liksom tidigare, utgå till samtliga renägare. bedömde att en del av stödet liksom tidigare borde användas för marknadsfrämjande åtgärder. Regeringen beslutade i enlighet med Statens jordbruksverks förslag. svarar för administrationen av pristillägget. Utbetalningarna sker från myndigheten efter fastställda rapporterings- perioder som i allmänhet omfattar . Efter då pristillägget blev kilorelaterat har slakterierna varit skyldiga att rappor- tera renägarens namn och personnummer, slaktdatum och slaktvikt på djuren, samt om djurslag (vaja, sarv eller kalv). utvecklades ett nytt administrationssystem hos slakterierna. Systemet har gjort det möjligt för att betala ut pristillägget direkt till renägaren. /96 har samtliga slakterier redovisat på ett sådant sätt att tillägget kunnat betalas ut direkt från myndigheten till renägaren. /94 har samlat in statistik om antal slaktade renar, vikt och klassning. Denna information har sedan vidarebefordrats till länsstyrelserna och berörda samebyar. Tabell 8.2 visar pristillägget mellan /90 och . Av dessa medel avsattes per kilo för marknadsfrämjande åtgärder. Det totala pristillägget har med mindre avvikelser följt omfattningen av renslakten. 368 Stöd och ersättningar m.m. Pristillägg mellan åren 1989/90 och 2000 Utvärdering av pristilläggets konsekvenser Utvärderingen bygger på slaktstatistik på samebynivå som erhållits från samt på uppgifter hämtade ur publikationen Svensk rennäring(SCB m.fl.1999). Pristillägget har utvärderats med avseende på regionala skillnader i utbetalda pristillägg, slaktuttagets betydelse för pristilläggets storlek, huruvida pristillägget främjar slakt av tunga djur och av kalvar samt stödets betydelse för de totala intäk- terna av renkött. Regionala skillnader i utbetalade pristillägg Tabell 8.3 visar antalet renar i vinterhjorden, antalet slaktade renar och pristilläggets omfattning. Dessutom visas hur stor andel respektive re- gion har av renar i livhjorden, slaktade renar och pristillägg i förhållan- de till hela landet. Av tabellen framgår att pristillägget 1997/1998 totalt var . En jämförelse mellan olika regioner visar att sju miljoner eller drygt hälften av pristillägget utgick till och . Pristilläggets storlek följer i stort slaktens storlek, vilket innebär att i förhållande till antalet renar i vinterhjorden är slakten och därmed pristillägget lägst i läns fjällsamebyar och högst i . Stöd och ersättningar m.m. 369 Såväl antalet renar per renägare som antalet renar per företag är minst i läns fjällsamebyar. Underlagsmaterialet kan dock inte svara på frågan om skillnaderna i slaktens andel beror på ägar- strukturen eller på regionala förhållanden. Av tabell 8.4 framgår att ut- slaget per renägare var pristillägget i genomsnitt . Det fanns dock stora regionala skillnader. Tabell 8.3 Antal renar, antal slaktade renar som pristillägg fördelade efter region för /98 Andelen kontrollslaktade renar i förhållande till renantalet var lägst i läns norra fjällsamebyar och högst i . Detta framgår också av tabell 8.4. Pristilläggets storlek samt antal slaktade renar 1997/98 livren (kr) renägare (kr) livren (procent) renägare (st) 370 Stöd och ersättningar m.m. I utgjorde andelen slaktade renar av antalet renar i vinterhjorden. I läns norra fjällsamebyar var mot- svarande andel . Antalet slaktade renar påverkas också av slakten för egen konsumtion och rovdjursförekomst. Slakten för egen konsumtion kan antas vara högre per livren i fjällsamebyarna län än i övrig områden eftersom antalet renar per företag är färre i läns fjällsamebyar. I tabell 8.4 beräknas också pristillägget per ren i vinterhjorden. Pris- tillägget var endast per livren i läns norra fjällsame- byar jämfört med per livren i . Pristilläggets nu- varande konstruktion gynnar alltså de renägare som kan ta ut ett högt slaktuttag ur renhjorden. Främjande av tyngre djur Då pristillägget utgår per kilo kött i stället för per slaktad ren blir stödet högre för tyngre djur. En studie av medelslaktvikterna /94 till 1998/99 visar dock att vikterna inte har ökat, vilket fram- går av tabell 8.5. Istället förefaller medelslaktvikterna variera år . Pristilläggets förändrade utformning förefaller alltså inte ha inneburit slakt av tyngre djur. Tabell 8.5 Medelslaktvikter mellan 1993/94 och 1998/99 Gynnas kalvslakt i det nya systemet jämfört med det gamla systemet? I tabell 8.6 har det kilorelaterade pristillägget fördelats per kontroll- slaktat djur. /99 var det genomsnittliga pristillägget per djur. Det genomsnittliga pristillägget för kalv var dock endast /slaktad kalv. Detta innebär att vid en jämförelse mellan det gamla och nya systemet missgynnar det nya systemet kalvslakt. I själva verket stöds en konsekvent genomförd sarvslakt i högre utsträckning än kalv- slakt. Detta strider mot intentionerna med förändringen från ett pris- tillägg per djur till ett pristillägg per kilo slaktat kött. För att få önskad effekt borde skillnaden i pristillägg ha varit högre mellan vuxna djur och kalvar. Stöd och ersättningar m.m. 371 Antalet vuxna djur som slaktats har sjunkit från 50 000 djur 1993/94 till 20 000 djur 1998/99. har varit cirka 30 000 djur. Det innebär att andelen kalv- slakt har ökat från till . Antalet slaktade djur har främst minskat I läns fjällsamebyar. Dessa samebyar har tidigare haft en mindre andel kalvslakt än övriga samebyar. Det är såle- des svårt att förklara den ökande andelen kalvslakt med det nya sys- temet för pristillägg. Tabell 8.6 Pristillägg per kontrollslaktade djur1 1993/94 till 1998/99 Pristillägg per kilo kött Pristillägg per kontrollslaktat djur 10,5/8,5 16,5/14,0 1.Förutom de pristillägg per kilo kött som redovisas ovan har per kilo använts för marknadsfrämjande åtgärder. Främjande av hygienisk slakt Pristillägg utgår endast för kontrollslaktade djur, vilket innebär att stödet endast avser kött som godkänts som livsmedel. Stödets betydelse för de totala intäkterna /98 utgjorde pristillägget av de totala in- täkterna från renkött. Pristilläggets andel var högst i början av 1990- talet då pristillägget utgjorde mellan och av intäkterna. var pristilläggets andel av intäkterna mellan och . Sammanfattningsvis konstaterar vi att det är svårt att se några effekter på renslakten av pristillägget per kilo kött jämfört med pristillägget per slaktad ren. Detta beror troligen på att förändringen mellan de två sys- temen var liten. Båda systemen har gynnat de renägare som tar ut ett 372 Stöd och ersättningar m.m. högt slaktuttag per betesresurs. Då systemet varit likadant är det svårt att avgöra i vad mån pristillägget har påverkat slaktuttaget. Ersättningar på grund av radioaktivt nedfall Delar av renskötselområdet drabbades 1986 av radioaktivt nedfall från kärnkraftsolyckan i Tjernobyl. De värst drabbade områdena fanns i södra och norra . Av renens betesväxter är det främst lav och svamp som innehåller cesium.