sou · GPB387 · 2002-01-01 00:00:00 — Enligt vad utredningen erfarit före- kommer sådant utbyte nästan inte alls vid de större polismyndig- heterna och endast i liten omfattning vid de mindre myndig- heterna. Detta torde totalt sett innebära att, i antalet ärenden räknat, det informella informationsutbytet i liten utsträckning bidrar till att delgivningsuppdragen kan utföras. Behov av registeruppgifter inget hinder mot överföring Ett annat skäl som talar för att stämningsmannaverksamheten bör ankomma på polisen är enligt rapporten det stöd som till- gängligheten till polisens register utgör för stämningsmannen. Ut- redningen delar uppfattningen att en effektiv delgivningsverk- samhet förutsätter tillgång till adressuppgifter. Kronofogdemyn- digheten torde dock på samma sätt som polisen ha tillgång till de Polisens uppgifter – eller inte? offentliga registren såsom centrala bilregistret, allmänna företagsregistret och körkortsregistret. När det gäller de icke offentliga registren såsom belastnings- och misstankeregistret har kronofogdemyndigheten enligt 11 § 14 förordningen (1999:1134) om belastningsregister och 4 § 22 förordningen (1999:1135) om misstankeregister viss tillgång till sådana uppgifter. Även om stämningsmannaverksamheten skulle anses kräva ytter- ligare tillgång till uppgifter i polisens register så bör detta inte utgöra något hinder mot att uppgiften flyttas över till annan myndighet. Inte heller det faktum att polisen är något mer tillgänglig geografiskt sett och att vissa poliskontor har öppet dygnet runt är omständigheter som bör tillmätas någon avgörande betydelse i detta sammanhang. Mot bakgrund av att uppgifterna att förordna stämningsmän och att utföra stämningsmannadelgivningar på uppdrag av myndigheter och enskilda inte har någon polisiär relevans, och att en över- flyttning av dessa inte synes medföra några betydande sam- hällsekonomiska konsekvenser, menar utredningen att det är lämpligt att uppgifterna flyttas över till kronofogdemyndigheten. När det gäller uppgiften att lämna biträde enligt 29 § del- givningslagen bör denna även i fortsättningen ankomma på polisen liksom att utföra husrannsakan enligt 28 kap. 4 § . Med hänsyn till intresset av effektivitet i polisverksamheten bör en polis även vara behörig att utföra stämningsmanna- delgivningar. Polisens stämningsmannaverksamhet är som nämnts avgifts- finansierad. Om uppgiften förs över till kronofogdemyndigheten bör naturligtvis rätten att ta ut avgift följa med. En resursöver- föring, i detta fall i form av avgiftsintäkter, får därför anses äga rum. anmäldes lite drygt 1,2 miljoner brott till polisen. Utöver dessa tar polisen emot och registrerar anmälningar om förlorat gods, dvs. gods som förkommit på annat sätt än genom brottsligt förfarande. Det är om de senare anmälningarna som detta avsnitt handlar. Polisens uppgifter – eller inte? Polisens skyldighet att upprätta en anmälan om brott om an- så begär har understrukits av () . Det finns således inget utrymme för den enskilde polismannen att ta ställning till om ett brott faktiskt har begåtts eller inte och med utgångspunkt i detta bedöma om en brotts- anmälan behöver upprättas. I ett senare skede, efter att en polisman rapporterat till sin förman, kan visserligen ett ställningstagande göras om att inte inleda en förundersökning. Men att ta emot en anmälan om brott är, oaktat att polismannen har en annan uppfattning om det inträffade, en principiell skyldighet. Men är det så att polisen faktiskt också tar emot mängder av anmälningar där det inte ens påstås att det är fråga om brott, nämligen anmälningar om förlorat gods. Ingen skyldighet för polisen JO:s uttalande om polisens skyldighet att ta emot anmälningar om brott har i vissa sammanhang uppfattats som att polisen också har en skyldighet att ta emot anmälningar om förlorat gods. Den allmänna meningen bland de poliser som utredningen varit i kontakt med är dock den att det egentligen inte finns någon lagreglerad skyldighet för polisen att ta emot anmälningar som uppenbart endast rör sig om förlorat gods. I ett beredningsunderlag från rättssekretariatet vid med synpunkter på ROPA-gruppens förslag om renodling av polisens arbetsuppgifter, underströks att uppfattningen att polisen är skyldig att ta emot anmälningar om förlorat gods, är felaktig. Som exempel nämns i promemorian det fall där en person vill förlustanmäla en klocka, som han eller hon tappat i sjön under en fisketur, för att försäkringsbolaget kräver detta. I sådana fall, när det är uppenbart för både anmälaren och polismannen att något brott inte begåtts, är polisen inte skyldig att ta emot anmälan. Men trots detta tar polisen emot rena anmälningar om förlorat gods. Händelsen har också tilldelats en egen kod (9990) i polisens anmälanrutin (RAR). Förlustanmälningar registreras även i Riks- polisstyrelsens godsregister. Anledningen till att polisen tar emot sådana anmälningar är främst att man uppfattar det som en del av serviceverksamheten gentemot allmänheten och att man av hävd alltid gjort så. Polisens uppgifter – eller inte? Denna serviceverksamhet är mycket omfattande. I t.ex. ROPA- gruppens rapport gjordes vissa överslagsberäkningar med avseende på hur stora resurser som polisen lägger ned på hanteringen av förlustanmälningar. Inledningsvis pekade man i rapporten på att förlustanmälningar är den i särklass mest frekventa koden i RAR- statistiken för i , med nästan 51 000 anmälningar . Det kan jämföras med den näst mest förekommande koden som gäller stöld ur eller från motor- drivet fordon, där antalet anmälningar uppgick till ca 45 000 under . Arbetsgruppen uppskattade den genomsnittliga handläggningstiden för en förlustanmälan till , vilket uppräknat till antalet årsarbetskrafter innebär att ca 13 hel- årstjänster är sysselsatta med denna verksamhet vid Polismyn- digheten i . En uppräkning utifrån dessa siffror skulle innebära att förlustanmälningar upptar arbetstiden för närmare 50 personer av landets anställda inom polisen. Anledningen till att allmänheten anmäler förlorat gods till polisen kan enkelt uttryckt delas in i tre delar. En är att försäkringsbolagen inte sällan ställer som villkor för en eventuell ersättning av det förlorade godset, att en polisanmälan gjorts. Att försäkrings- bolagen ställer detta krav satte ROPA-gruppen, och många av de poliser som utredningen varit i kontakt med, i samband med att en polisanmälan uppfattas som en garanti för riktigheten i de upp- gifter som försäkringstagaren lämnar till bolaget. En polisanmälan kan således, enligt detta sätt att resonera, ses som en brottsföre- byggande åtgärd. Kravet på polisanmälan anses ha en avskräckande effekt på dem som annars skulle ange för högt värde på det för- lorade godset i anmälan till försäkringsbolaget, eller bedra bolaget genom att falskeligen anmäla att han eller hon förlorat värdefullt gods. Ett andra skäl som anförs är att en anmälan till polisen, som registrerar händelsen med beskrivningar av det förlorade godset, skulle kunna innebära en ökad chans att den som förlorat godset får det tillbaka. Anmälningar om förlorat gods registreras nämligen i godsregister. Ett tredje skäl som förts fram – bl.a. av ROPA-gruppen - är att vid anmälan om t.ex. en förlorad Polisens uppgifter – eller inte? handväska eller plånbok, så kan polisen vara behjälplig med att ordna så att konton och identitetshandlingar spärras. Arbets- gruppen fann dock att detta i sig inte var något skäl för att just polisen ska ta emot anmälningar om förlorat gods. Ansvaret att spärra sådana handlingar borde, skriver arbetsgruppen, ligga på den enskilde personen eller det företag som utfärdat sådan handlingar. ROPA-gruppen har, som nämnts i kapitel 4, redovisat sina resultat och synpunkter i olika rapporter och promemorior. Beträffande anmälningsupptagning av förlorat gods föreslogs i en första rapport egentligen inte att någon annan än polisen ska ansvara för för- lustanmälningar. I stället argumenterade arbetsgruppen för en effektivisering av sådana anmälningsupptagningar genom att det inrättas en för polismyndigheten i gemensam enhet för sådana ärenden. I en senare rapport föreslogs dock att hante- ringen av förlustanmälningar i första hand borde vara en uppgift för primärintressenterna på området, dvs. I det tidigare nämnda beredningsunderlaget från Rikspolis- styrelsen med synpunkter på ROPA-gruppens förslag, gavs stöd för en renodling såvitt avser förlustanmälningar. Där påpekades att det inte behövs någon lagändring på området för att polisen ska kunna upphöra med att ta emot uppenbara förlustanmälningar, men att det finns skäl att i författning införa bestämmelser om möjlighet för medborgare att registrera borttappat gods. Denna registrering bör dock enligt inte utföras av polisen. Enligt utredningen har handläggningen av förlustanmälningar inte något med polisens kärnverksamhet att göra. Verksamheten kan inte motiveras av intresset att upprätthålla allmän ordning och säkerhet, inte av polisens särskilda utbildning och kompetens och den har självfallet inget att göra med polisens befogenheter att bruka våld. Verksamheten har således ingen polisiär relevans. Ett skäl som framförts för att polisen ska ta emot förlust- anmälningar är uppfattningen att försäkringstagarens kontakt med polisen minskar risken för försäkringsbedrägerier. Polisens uppgifter – eller inte? görs ibland till en utvärdering av försöksverksamheten med ändrade anmälningsrutiner för vissa bilrelaterade brott6. Verksam- heten innebar att en bil som varit föremål för inbrott, måste besiktigas vid en särskild station av personal både från polis och försäkringsbolag innan anmälan upprättades. Syftet var bl.a. att försöka förhindra försäkringsbedrägerier i samband med sådana brott, dvs. att försäkringstagaren överdrev antalet stulna objekt eller värdet av det stulna. Utvärderingen visade att försäkrings- bedrägerierna minskade i antal och att det genomsnittliga värdet av det som uppgavs som stulet minskade. Resultaten från utvärderingen av försöksverksamheten med besiktningsstationer visar således att verksamheten hade en brotts- förebyggande effekt. Det finns dock en väsentlig skillnad mellan den typen av verksamhet som bedrivs vid besiktningsstationerna och den som handlar om att ta upp anmälningar om förlorat gods. I det förra fallet handlar det om en insats från polisens sida med anledning av att ett brott har begåtts, vilket inte är fallet när det gäller anmälningar om förlorat gods. Inget empiriskt eller annat stöd finns som talar för att polisen har en brottsförebyggande uppgift när de tar emot anmälningar om förlorat gods. Bedömning: Polisen bör upphöra med denna service Utredningen menar att det på goda grunder kan ifrågasättas om möjligheten att registrera förlorat gods ska tillhandahållas av polismyndigheten. Med utgångspunkt i de principer som utred- ningen menar bör styra om en arbetsuppgift ska ankomma på polisen eller inte, är det uppenbart att anmälningsupptagningar av förlorat gods är en verksamhet som inte bör vara en angelägenhet för polisen. Eftersom det inte finns någon polisiär relevans i uppgiften och heller ingen reglering som säger att polisen ska ta emot anmäl- ningar om förlorat gods utan uppgiften är mer eller mindre själv- påtagen, anser utredningen att polisen bör upphöra med detta. Vi anser inte heller att möjligheten att registrera förlorat gods är en sådan kollektiv nyttighet som motiverar att någon annan skatte- finansierad verksamhet tar ansvar för uppgiften. Utredningen vill i detta sammanhang understryka att det enligt vad vi erfar, finns en mycket bred enighet bland landets poliser att 6 BRÅ Pm 1994:1: Nya anmälningsrutiner vid bilbrott. Polisens uppgifter – eller inte? anmälningsupptagning av förlorat gods är en verksamhet som hör till de uppgifter som polisen bör upphöra med. Enligt de beräk- ningar om vilka personalresurser som polisen avsätter för denna typ av verksamhet, torde i storleksordningen 40–50 års- arbetskrafter (varav civilanställda) kunna frigöras för annan polisiärt relevant verksamhet. Försäkringsbolagen eller annan privat intressent Det kan dock hos vissa privata organisationer, t.ex. försäkrings- bolag, finnas intresse av att registrera i vart fall visst förlorat gods. Incitamentet för bolagen torde ligga i möjligheten att följa försäkringstagarnas historia beträffande sådana anmälningar. En motsvarighet finns för skadeanmälningar. Sedan mitten av finns ett gemensamt skadeanmälningsregister (GSR) där fyra av de största försäkringsbolagen är involverade. Registret ger information om vilka skadeanmälningar som försäkringstagaren tidigare gjort och som blivit registrerade. Syftet med registret är att förhindra utbetalningar av ersättningar som grundar sig på oriktiga uppgifter. Den som påträffar borttappat gods är inte skyldig att ta befattning med det, men om så sker är upphittaren enligt lagen (1938:121) om hittegods skyldig att utan dröjsmål anmäla detta till polismyndig- heten. Syftet med hittegodslagstiftningen är helt enkelt att reglera förhållandet mellan den som hittar ett föremål och den som är ägare och därmed att bidra till en friktionsfri samvaro mellan medborgarna. Lagen kräver inte att upphittaren också ska överlämna godset till polisen, utan han eller hon kan välja att förvara det själv. Väljer upphittaren att överlämna godset till polisen ska polismyndigheten ta hand om det. Skyldighet för upphittaren att överlämna godset till polismyndigheten föreligger dock om polisen beslutar att omhänderta godset, t.ex. för att man av någon anledning anser att det är olämpligt att upphittaren förvarar godset eller för att kunna identifiera godset i fråga. Den som omhändertar godset är enligt lagen skyldig att vårda det väl. I annat fall kan ägaren, eller Polisens uppgifter – eller inte? upphittaren i de fall ingen ägare ger sig till känna, kräva skadestånd. Lagen är dock inte tillämplig på samliga upphittade föremål. Bortkastade och frivilligt övergivna saker anses t.ex. inte som hittegods utan tillfaller upphittaren. Är ägaren känd av upphittaren får denne underrätta honom eller henne om fyndet. Annars ska polisen underrätta ägaren. Om ägaren däremot inte är känd kan polismyndigheten kungöra fyndet på lämpligt sätt. Någon laglig skyldighet att göra detta föreligger dock inte. När ägaren underrättats om fyndet har han eller hon en månad på sig att lösa godset. Ägarens rätt att få tillbaka godset är villkorat. För att ägaren ska få tillbaka godset ska han eller hon betala polismyndigheten eller upphittaren skäliga kostnader med anledning av fyndet och för- varingen av detta, samt skälig hittelön. Några lagregler om hitte- lönens storlek finns inte. Det enda som sägs är att den ska vara skälig. Uppstår tvist om lösesummans belopp ska frågan avgöras av allmän domstol. Om ingen ägare till godset gör sig känd från det fyndet anmäldes till polismyndigheten anses ägaren ha uppgivit sin rätt till det förlorade godset. Godset tillfaller då upphittaren som ska ersätta polismyndigheten för de kostnader man haft för förvaring. Hittegods kan också tillfalla staten. Det sker då upphittaren ej löser ut godset inom föreskriven tid, eller gått sedan anmälan inkommit till polisen och ingen, vare sig ägare eller upphittare, gör anspråk på fyndet. Normalt ska godset då säljas. Särskilda regler gäller om föremålet upphittas på vissa fort- skaffningsmedel i allmän trafik eller inom ett järnvägs-, buss-, eller tunnelbaneområde. Hittegodset ska i dessa fall överlämnas till trafikföretaget som i sin tur ska anmäla fyndet till polismyndig- heten. Tappar någon ett föremål i annans bostad eller i lokal där allmänheten har tillträde (t.ex. sjukhus, varuhus, skola eller biograf) betraktas bostadsinnehavaren respektive institutionen som upp- hittare, oavsett vem som egentligen hittat godset. Någon laglig skyldighet för ägaren att betala ut hittelön föreligger då inte. Polisen har ålagts omfattande uppgifter beträffande hittegods. Polisen ska ta emot och vårda hittegods, underrätta kända ägare, Polisens uppgifter – eller inte? söka ägare som inte är kända, beräkna lösen om ägare gör anspråk på godset m.m. Vanligast förekommande är att upphittaren själv anmäler och överlämnar det upphittade godset på polisstationen. Inte sällan sker dock anmälan per telefon, vilket är vanligt när det gäller stort och otympligt gods som exempelvis båtar, släpvagnar, flytbryggor och lekstugor, för att ge några exempel på vad som kan anmälas som hittegods. Den vanligaste typen av hittegods är annars nycklar, plånböcker, cyklar och mobiltelefoner. Efter det att godset anmälts som upphittat och/eller lämnats in till polisen antecknas detta i ett register. På flera håll i landet använder man sig av kortregister, men i somliga län har man datoriserade register. Ett nationellt dataregister för hantering av hittegods är under spridning. I hittegodslagen finns inga bestämmelser om skyldighet för polisen att efterforska okända ägare till anmält hittegods. Det anses dock ligga inom ramen för polisens hjälpande verksamhet att vidta sådana åtgärder för att finna ägaren om det är motiverat av godsets värde. Om däremot ägaren är känd föreligger en skyldighet för polisen att underrätta denne enligt kungörelsen 1938:677 med vissa föreskrifter rörande polismyndighets befattning med hittegods. Sökning efter ägare kan göras i olika register, bland annat mot anmälningar av förlorat respektive stulet gods. sökningar kan också göras, vilket ibland sker när det är fråga om särskilt värdefullt gods. Annonsering i press förekommer också. Olika hantering vid olika polismyndigheter Vid vissa myndigheter tar polisen emot allt hittegods, oavsett värdet av det upphittade, dvs. även saker som hårspännen och liknande, och förvarar det i de stipulerade tre månaderna förutsatt att man inte tidigare funnit ägaren. I andra myndigheter har man satt en gräns för vilka typer av varor och föremål man förvarar under en så som . som har lågt eller inget värde och heller inte har uppenbart affektionsvärde eller är sökbart med hjälp av någon typ av märkning, tas generellt emot för korttidshantering, vilket normalt rör sig . Det gäller exempelvis paraplyer, handskar, halsdukar, handdukar och liknande. Hittegodset kan således vara av mycket olika karaktär. Cyklar är det vanligast förekommande hittegodset. En ny typ av gods som Polisens uppgifter – eller inte? lämnas in som hittegods i allt större utsträckning är miljöfarliga varor eller föremål. Fynd som vållar polisen visst besvär och ibland relativt stora kostnader är kylskåp, spisar, mikrovågsugnar, tv- apparater och liknande. Hur vanligt förekommande det är att sådant lämnas in som hittegods, sätter de polismyndigheter som utredningen talat med i samband med hur hög deponeringsavgiften är på sopstationerna i området. Polisen får också ta hand om mycket explosiva och pyrotekniska varor. Skälig ersättning för omhändertagandet När det gäller djur som exempelvis hundar har polisen ofta kontakt med ett eller liknande där djuret placeras. Kostnaderna för att förvara hundar och katter som kan bli mycket höga, varför man normalt låter sälja eller avliva djuret än så. En förvaringstid är inte ovanligt när det gäller djur. För hemdjur (dvs. häst, nötkreatur, får get, svin eller fjäderfä) har polisen att följa särskilda regler. Om ägaren till ett föremål hittas underrättas denne oftast per post. En kallelse per post skickas ut med ett mottagarbevis som skickas tillbaka till polisen i ett svarskuvert. Ägaren underrättas också om de eventuella kostnader som han eller hon har att betala till polisen för hantering och förvaring av godset samt hittelön till upphittaren. Avgifterna betalas på polisstationen vid uthämtandet av godset. Hur stora dessa avgifter är varierar mellan olika platser i landet. Principen är att såväl polismyndigheten som upphittaren har rätt att få skälig ersättning för sina kostnader för godsets omhänder- tagande. När det gäller polismyndighetens förvaringskostnader rekommenderas att avgifter för hantering och förvaring tas ut av ägaren om marknadsvärdet för godset överstiger . I inget fall bör avgiften uppgå till mer än en fjärdedel av det beräknade marknadsvärdet för godset. kan också underlåta att ta ut avgift om det i ett enskilt fall framstår som uppenbart oskäligt. Hur man i praktiken hanterar frågor om avgift varierar mellan olika polismyndigheter. Polisens uppgifter – eller inte? Den hittelön som upphittaren har rätt till uppgår enligt praxis i normalfallet till av godsets marknadsvärde. Polismyn- digheten fastställer skälig hittelön, vilket ibland kan röra sig om ett standardbelopp, t.ex. rekommenderas att hittelönen för en användbar cykel sätts till och för en användbar moped till . Anvisningar om beräkning av skälig hittelön gavs ut av (FAP 650-2). När hittegods tillfaller staten ska det, enligt lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m., normalt säljas. Försäljningen ska ske på affärsmässiga grunder, vilket innebär att polisen inte har rätt att skänka bort hittegods eller sälja det till underpris. Hur polisen i praktiken löser frågan om avyttring av hittegods varierar mellan och inom olika myndigheter. Flera polismyndigheter har träffat avtal med företag som handlar med begagnat gods. säljer polisen varor på rot och begär anbud från företag på exempelvis ett parti om 200 cyklar. När det är fråga om gods som polisen endast förvarar , förekommer det, när har förflutit och ingen ägare har kunnat spåras, att godset i stället för att slängas, skänks bort, t.ex. till någon hjälporganisation. För sjöfynd, dvs. övergivna fartyg, skeppsvrak, redskap eller gods från fartyg m.m., finns särskilda regler i lagen (1918:163) med vissa bestämmelser om sjöfynd. Andra lagar som angränsar till frågor om hittegods är bl.a. lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. och lagen (1919:426) om flottning i allmän flottled. Polisens hantering av hittegods är relativt omfattande, men inne- håller vanligtvis inte några frågor av mer komplicerad natur. Visserligen kan enstaka ärenden vara sådana att det krävs överväganden av inte minst juridisk natur, men i normalfallet sker hanteringen enligt fastlagda och förhållandevis enkla rutiner. Eftersom det ännu inte finns något centralt register över hittegodsärenden och flera polismyndigheter fortfarande använder sig av kartoteksystem för registrering av inkomna ärenden, är det svårt att närmare ange hur många sådana ärenden som polisen har att hantera . Antalet är dock mycket stort. Bara vid hittegodsenheten vid City polismästardistriktet, som Polisens uppgifter – eller inte? utgör en av nio hittegodsenheter inom i , hanterades drygt 12 500 hittegodsärenden och i polisområde , vilket omfattar ungefär hälften av befolkningen inom i , uppskattas antalet ärenden till över 80 000. Med enkätundersökningen som underlag, kompletterat med intervjuer som gjorts med anställda vid hittegodsenheter runt om i landet, har antalet årsarbetskrafter som polisen använder för att hantera hittegods, uppskattats till mellan 200 och 250 personer. Någon närmare skattning än så är inte möjlig, bl.a. beroende på att hantering av hittegods ingår som en del av receptionstjänsten. Hittegodshanteringen är en uppgift främst för civilanställda. Av det totala antalet årsarbetskrafter uppskattas utgöras av polisutbildad personal vilket innebär att mellan 40 och 50 poliser sysselsätter sig med hittegodsärenden. I den enkät som polisutredning lät polisstyrelser besvara fanns förslag om att hanteringen av hittegods skulle lämnas över till kommunerna i landet. Utredningen fann dock att detta, utöver att vara förenat med praktiska svårigheter vilka man dock inte närmare specificerar, inte var lämpligt eftersom hittegods har ett samband med förfarandet med förverkad egendom liksom med egendom som har tagits i förvar enligt lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m. Utredningens slutsats var därför att uppgifterna bör falla på samma myndighet.