sou · GPB3101d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Om så visar sig vara fallet skall föreningen avföras ur registret och anses därigenom upplöst. Vi anser att en liknande regel skall gälla för den nya samebyn. Motivet är att det finns ett krav i lagen på att det skall finnas en organi- sation för förvaltningen av renskötselrätten och att det inte är önskvärt med för långa uppehåll i förvaltningen. Konstaterar registreringsmyn- digheten att samebyn har upphört med sin verksamhet måste myndig- heten vidta åtgärder så att förvaltningen återupptas. En första åtgärd bör vara att försöka få i gång verksamheten i den byn. Om det inte är möjligt, t.ex. för att byn belastas av stora skulder, kan myndigheten be- sluta att byn skall avföras från registret. bör myndigheten starta ett förfarande för att förvaltningen av renskötselrätten skall åter- upptas. Det kan gälla att bilda en ny sameby eller kanske att införliva området med ett angränsande byområde. Enligt rennäringslagen får samebyn inte driva annan ekonomisk verk- samhet än renskötsel (9 § tredje stycket). Redan i samband med lagens tillkomst protesterade företrädare för samebyarna mot detta och mena- de att samebyns uppgifter på så sätt blev allt för snävt kringskurna. dess har frågan diskuterats intensivt. Begränsningen motiverades, prop. 1971:51 s. 118, i första hand med farhågor för att en vidare verksamhet skulle innebära stora ekonomiska risker och kanske få ogynnsamma återverkningar på renskötseln. För det andra ansågs samebyns konstruktion med obligatoriskt medlemskap och att samtliga kostnader för verksamheten skulle fördelas mellan medlemmarna i förhållande till deras reninnehav oförenligt med andra ekonomiska aktiviteter som endast engagerar en del. som frågan om samebyns verksamhetsområde tagits upp har från offi- ciellt håll understrukits att medlemmar i en sameby fritt kan bilda bolag eller ekonomiska föreningar för att bedriva annan verksamhet än ren- skötsel, t.ex. prop. 1976/77:80 s. 116 och prop. 1992/93:32 s. 188 Förvaltningen av renskötselrätten Bestämmelsen innebär, förutom att samebyn inte direkt inom same- byn kan bedriva annan verksamhet än renskötsel, att samebyn inte heller kan bedriva sådan verksamhet indirekt genom bildande av bolag eller ekonomisk förening. Vidare är samebyns ändamål begränsat till renskötseln inom byns betesområde. Detta medför praktiska problem när en sameby tillsammans med andra vill starta verksamhet, t.ex. med gemensamma inköp. Att ta bort förbudet för samebyn att bedriva annan verksamhet än renskötsel kan ses ur två aspekter. I detta sammanhang är det viktigt att påpeka att ett borttagande av verksamhetsförbudet inte innebär att ren- skötselrätten utökas. En aspekt är att samebyn, precis som bolag och ekonomiska föreningar, får möjlighet att bedriva vilken verksamhet man vill. Det kan gälla åkeri, en verkstad eller en inköpscentral. Villko- ren för verksamheten är de samma som för andra. För denna typ av verksamhet är det inte fråga om nyttjande av renskötselrätten. Den andra aspekten skulle kunna vara att samebyn får möjlighet att bedriva verksamhet där renskötselrätten nyttjas för andra ändamål än rensköt- sel. Som framgår nedan föreslår vi att det personliga betalningsansvaret för medlemmar i samebyn skall tas bort. Därmed försvinner ett av motiven för verksamhetsbegränsningen. Vidare finns följande skäl som talar mot verksamhetsbegränsningen. Sysselsättnings- och näringsmässiga skäl för att ta bort verksamhetsbegränsningen Rennäringen är en viktig del av den samiska kulturen. Det är således angeläget att rennäring alltjämt bedrivs i åtminstone samma omfattning som . är de ekonomiska villkoren för de enskilda ren- skötselföretagen ofta mycket kärva. Det är endast ett litet antal företag som är sådana att de ger företagaren både sysselsättning på heltid och en inkomst som motsvarar ett heltidsarbete. Detta förhållande innebär att det antal personer som har möjlighet att engagera sig i renskötseln riskerar att minska. Det finns således ett behov av kompletterande sys- selsättning och inkomstmöjligheter. En annan aspekt är att renskötsel typiskt sett bedrivs av små företag eller enskilda näringsidkare i utpräglad glesbygd. Det är således av regionalpolitisk betydelse att skapa så goda förutsättningar som möjligt för deras verksamhet. En åtgärd för att uppnå detta skulle enligt vår bedömning kunna vara att avskaffa verksamhetsförbudet. Som påpekats tidigare i diskussionerna om samebyns verksamhets- område är det naturligtvis möjligt för samebyns medlemmar att åstad- Förvaltningen av renskötselrätten 189 komma komplement genom att ensamma eller tillsammans starta före- tag eller ekonomiska föreningar utanför samebyn. Vi anser dock att det kan finnas ett värde i att även samebyn kan engagera sig i annan verk- samhet. Ett sådant engagemang skulle både direkt och indirekt kunna innebära ett stöd för rennäringen inom byn. Direkt sådant stöd skulle kunna skapas om samebyn ensam eller till- sammans med andra, både samebyar och andra aktörer, kan starta bolag eller ekonomiska föreningar för inköp, marknadsföring eller förädling. Ett indirekt stöd skulle uppstå om samebyn genom att engagera sig i annan verksamhet kan få inkomster som kan användas för att stödja renskötseln inom byn. Jämställdhet som skäl för att ta bort verksamhetsbegränsningen Ytterligare ett förhållande som talar mot verksamhetsförbudet är att det, enligt vår uppfattning, kan anses motverka jämställdheten inom samebyn. Renskötseln domineras av män. Det kan finnas flera or- saker till det. Renskötselarbetet är rent fysiskt ett tungt arbete. Vidare innebär den svaga ekonomin i renskötseln att en familj där mannen ar- betar i renskötseln ofta har behov av att kvinnan heltidsarbetar utanför renskötseln. Det förhållandet att renskötseln domineras av män innebär också att kvinnor i liten utsträckning är representerade i samebyarnas styrelser. Mot bakgrund av den betydelse samebyn har för den samiska kulturen och det samiska samhället kan detta inte anses som tillfredsställande. För att representationen av kvinnor i samebyarnas styrelser skall öka måste frågan angripas på flera olika sätt. De viktiga attitydföränd- ringar som krävs kan bara skapas inom det samiska samhället. Ansvaret för det arbetet ligger i första hand på samiska organisationer och insti- tutioner. Lagstiftaren kan bidra med att se över lagstiftningen så att regler som medför olika förutsättningar för kvinnor och män tas bort. Ett exempel på en sådan regel kan vara begränsningen av samebyns verksamhet. Om förbudet för samebyarna att bedriva annan verksamhet än ren- skötsel tas bort innebär det en möjlighet för samebyn att delta i verk- samhet som i större utsträckning än renskötseln engagerar kvinnor. När sådana verksamheter blir en del av samebyns ekonomi är det också naturligt att en del av styrelseledamöterna hämtas därifrån. Det skulle kunna innebära att representationen av kvinnor i samebyarnas styrelser ökar. En sådan utveckling måste mot bakgrund av strävandena mot jämställdhet i samhället i övrigt anses som viktig i sig själv. Enligt vår bedömning bör det också vara viktigt för den samiska kulturens 190 Förvaltningen av renskötselrätten fortlevnad och utveckling att fler kvinnor deltar i förvaltningen av en av det samiska samhällets viktigaste resurser, renskötselrätten. 5.4.3Ansvaret för samebyns skulder Enligt rennäringslagen fördelas kostnaderna för renskötseln mellan de renskötande medlemmarna efter reninnehavet (40 §). Med renskötande medlem avses medlem som själv eller genom sitt husfolk driver ren- skötsel med egna renar inom byns betesområde. Renar som tillhör ren- skötande medlems husfolk anses i rennäringslagen tillhöra den renskö- tande medlemmen (13 §). Begreppet renskötande medlem har införts för att det ansetts lämp- ligt att ha en särskild benämning på de medlemmar som bedriver egen rennäringsrörelse (prop. 1971:51 s. 162). Bestämmelsen om att renar som tillhör den renskötande medlemmens husfolk skall anses tillhöra den renskötande medlemmen har införts för att förenkla debiteringen av renägarnas bidrag till samebyns kostnader. Den har även betydelse vid utövandet av rösträtt vid bystämma. Samebyns kostnader för renskötseln fördelas slutligt mellan de ren- skötande medlemmarna för varje räkenskapsår. Vid fördelningen till- godoräknas renskötande medlem betalt förskott och värdet av arbete som han och hans husfolk utfört för byn (44 §). Principen för fördelningen bygger således på att samebyns inkoms- ter och utgifter under ett visst räkenskapsår skall balansera varandra. Det underskott eller överskott som uppkommer överförs till de renskötande medlemmarna. Ett motiv för denna ordning var att det skulle göra det möjligt att förenkla kontrollsystemet i jämförelse med vad som t.ex. gäller för ekonomiska föreningar (prop. 1971:51 s. 176). Om en renskötande medlem inte kan betala det han är skyldig same- byn fördelas beloppet mellan de övriga renskötande medlemmarna i förhållande till deras betalningsskyldighet i övrigt (45 §). Samebymedlemmarnas betalningsansvar är obegränsat men inte solidariskt med samebyn. Den som vill kräva pengar av samebyn kan således inte välja att i stället vända sig direkt till medlemmarna för att få betalt. Det obegränsade betalningsansvaret diskuterades i förarbetena till rennäringslagen (prop. 1971:51 s. 120). Där hänvisades till att det var en allmän uppfattning att samebyn som driftsenhet hade förutsättningar att bestå som självständig rationell enhet. Vidare påpekades att det hade utgått ett betydande ekonomiskt stöd till näringen Förvaltningen av renskötselrätten 191 och att avsikten var att det skulle öka. Förarbetena framhöll att det stod samebyarna fritt att bilda fonder för att stärka sin ställning både inåt och utåt. Mot denna bakgrund ansågs frågan om ansvaret mera vara en principfråga än ett praktiskt problem under förutsättning att samebyns verksamhet begränsades till att endast avse renskötsel. Vidare skulle en begränsning av det personliga ansvaret av hänsyn till borgenärerna framtvinga regler om obligatorisk fondbildning och man ville inte tynga samebyns förvaltning med detta. Det obegränsade personliga betalningsansvaret bör tas bort I samband med våra förslag kring bildande och upplösning av samebyn har vi konstaterat att samebyarna, trots att verksamhetsbegränsningen ansågs kunna förhindra det, i vissa fall har en svår ekonomisk situation. Det innebär att enskilda företag och företagarnas familjer på grund av det obegränsade betalningsansvaret riskerar att hamna i ekonomiska svårigheter. Som framgått ovan föreslår vi att förbudet för samebyn att bedriva annan verksamhet än renskötsel skall tas bort. För att en sådan föränd- ring skall få genomslag i praktiken krävs enligt vår uppfattning att det personliga betalningsansvaret tas bort. Det är enligt vår mening inte heller rimligt att motivera en viss ordning för betalningsansvar med att den verksamhet som bedrivs åtnjuter statligt stöd. Även andra verk- samheter i landet får statligt stöd och det är ett förhållande som kan förändras medan betalningsansvaret består. Vi föreslår således att det personliga betalningsansvaret tas bort. Det innebär att samebyn ensam med sin egen förmögenhet svarar för sina skulder. Av hänsyn till samebyns borgenärer förutsätter detta att det finns regler om att samebyn skall bygga upp en viss förmögenhet. Vi anser att reglerna för samebyn i den delen skall motsvara de som gäller för ekonomiska föreningar. Det innebär att det skall finnas regler för hur samebyn får förfara med en eventuell vinst samt regler om obli- gatorisk fondbildning. Det saknas enligt vår mening skäl att anse att detta skulle vara mera betungande för den verksamhet som bedrivs av samer inom samebyn än för annan verksamhet som bedrivs inom eko- nomiska föreningar. En annan följd av att vi föreslår att förbudet mot att bedriva annan verksamhet än renskötsel skall tas bort är att rennäringslagens princip för kostnadsfördelning inte kan vara kvar. Den är konstruerad för en verksamhet av mycket begränsad ekonomisk omfattning och måste anses otidsenlig. 192 Förvaltningen av renskötselrätten Samebyns verksamhet kommer i ett viktigt hänseende alltid att skilja sig från den i en ekonomisk förening. Medlemskap är nödvändigt för att kunna bedriva renskötsel. Vidare innebär renskötseln att en del arbeten måste utföras gemensamt. Mot den bakgrunden skulle ett bort- tagande av regeln om kostnadsfördelning efter renantal kunna utnyttjas av medlemmar med stort reninnehav för att övervältra kostnader på medlemmar med få renar. Vi anser att redan bestämmelserna i lagen om ekonomiska föreningar innehåller tillräckliga skyddsmekanismer mot sådana förfaranden. Vi föreslår därför inte att lagen bör innehålla någon tvingande regel om kostnadsfördelning. Enligt vårt förslag skall samebymedlemmarnas ekonomiska skyl- digheter och rättigheter framgå av stadgarna. Detsamma gäller i eko- nomiska föreningar. Ett sätt att hantera olikheter i renantal i förhållan- de till kostnaderna är att fatta beslut om att insatser och/eller avgifter skall vara beroende av medlemmens renantal. På motsvarande sätt kan samebyn, om den bedriver annan verksamhet än renskötsel, göra för dessa verksamheter. Som ett ytterligare skydd för den enskilde gäl- ler att samebyn inte får fatta beslut som är ägnade att bereda en med- lem otillbörlig fördel på bekostnad av samebyn eller någon annan medlem. Vi föreslår sammanfattningsvis att samebyn, precis som en ekono- misk förening, skall finansiera sin verksamhet genom insatser och av- gifter från medlemmarna samt genom lån eller andra inkomster efter vad som är lämpligt. Det innebär att samma regler för revision och års- redovisning skall gälla för samebyn som för ekonomiska föreningar. Enligt vår uppfattning saknas det skäl att, som äldre förarbeten anger, förenkla kontrollsystemet för den verksamhet som bedrivs inom samebyn. Sådan regler måste ofelbart leda till begränsningar i same- byns handlingsutrymme som är både omotiverade och olämpliga. Sär- skilt meningslöst framstår det eftersom samebyn numera anses vara ett skattesubjekt enligt lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt och så- ledes måste ha en ekonomisk redovisning som lever upp till skattemyn- digheternas krav. Förvaltningen av renskötselrätten 193 Vi föreslår att samebyn som medlemmar skall anta alla samer som kan härleda sitt ursprung från samebyn. Det bör dock inte vara möj- ligt att vara medlem i mer än en sameby. Kravet på att medlem skall vara same gäller inte make eller sambo till medlem. skall kunna pröva frågan om en sökande är same eller har sitt ursprung i samebyn om det uppstår oenighet. Vid bystämman skall röstning, som huvudregel, ske så att varje myndig medlem har en röst. Om minst en medlem begär det skall i frågor som rör renskötseln, jakt och fiske varje medlem ha en röst för varje ren han eller hon inne- har. Medlemskap i samebyn regleras i 11 och 12 §§ rennäringslagen. Med- lem i sameby är same som deltar eller har deltagit i renskötseln inom byns betesområde. För att den som är aktiv skall kunna vara medlem krävs att han haft renskötseln som stadigvarande yrke och inte övergått till annat huvudsakligt förvärvsarbete. Medlem i sameby är även make eller hemmavarande barn till ovan nämnd medlem eller den som är efterlevande make eller underårigt barn till avliden sådan med- lem. En sameby kan som medlem anta annan same än som anges i 11 §, om han avser att med egna renar driva renskötsel inom byns betesom- råde. Vägras sökanden inträde som medlem, kan medge honom inträde, om det finns särskilda skäl. Denna bestämmelse skall tillämpas med stor försiktighet eftersom risken för att det nödvändiga samarbetet i en by försvåras om en sökande vinner inträde mot majori- tetens önskan är påtaglig (prop. Rennäringslagen innehåller inte någon definition av vem som skall anses vara same. 5.5.2Medlemmarna skall vara samer Renskötselrätten är en särskild rätt till fast egendom som tillkommer den samiska befolkningen och grundas på urminnes hävd. Denna rät- tighet förvaltas av samebyn. Det innebär att lagstiftningen måste ställa upp krav på de som skall bli medlemmar. Ett sådant krav är att med- lemmen måste vara same. Eftersom renskötselrätten är en rättigheter 194 Förvaltningen av renskötselrätten SOU 2001:101 som enbart tillkommer samer skall förvaltningen vara förbehållen samer. I ett fall bör även den som inte är same kunna bli medlem i same- byn. Det gäller make till den som är medlem. Enligt rennäringslagen är även make till medlem som deltar eller har deltagit i renskötseln med- lem. Motivet för att makar skall vara medlemmar är att det annars finns risk för att de ställs utanför delaktigheten i samebyn (prop. 1992/93:32 s. 183). Detta motiv kan i och för sig anses gälla även om en medlem inte är gift med sin partner. presenterade sitt betänkande Nya samboregler (SOU 1999:104). Kommitténs uppdrag var bl.a. att göra en utvärdering av lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem (sambolagen). Sambolagens övergripande syfte är att ge den svagare parten i förhållandet ett minimiskydd när förhållan- det avslutas. I det sammanhanget diskuterade kommittén principerna bakom vilken egendom som skall (s. 197). Kommittén gör bedömningen att sambandet mellan vad som skall delas och vad som skall anses vara gemensamt är väl avvägt i sambolagen. Vidare kon- staterar kommittén att lagen endast rör det som ur praktisk synvinkel är absolut nödvändigt och att det gör att reglerna kan avgränsas på ett sätt som är lätt att förstå. betänkande har remissbe- handlats. Det bereds i . Vid en bodelning i samband med skilsmässa eller dödsfall omfattas för ett gift par, enligt huvudregeln, all makarnas egendom. En bodel- ning mellan sambor innefattar däremot, som huvudregel, endast deras gemensamma bostad och bohag. Det innebär bl.a. att egendom, t.ex. renar, som den ene äger i egenskap av näringsidkare omfattas av bodelningen om det gäller äkta makar men inte om det gäller sambor. Det finns således redan på grund av dessa regler en skillnad i behand- lingen av gifta par respektive sambor. Men frågan är om makes eller sambos ställning i samebyn enbart skall ses ur detta näringsmässiga perspektiv. Barn till medlemmar i samebyn kan bli medlemmar oavsett om deras föräldrar är gifta eller sammanboende. Den nuvarande ordning innebär att en icke samisk för- älder ställs utanför denna gemenskap mellan den samiske föräldern och barnen om det rör sig om ett samboförhållande. För det fall förhållandet avslutas skulle det inte bli någon skillnad mellan om medlemmarna är gifta eller sammanboende. I båda fallen måste den icke samiske medlemmen avsluta sitt medlemskap, eftersom förutsättningarna för det inte längre finns kvar. Det innebär således att om samboförhållandet avslutas på något annat sätt än genom dödsfall, så kan den icke samiske medlemmen inte längre vara medlem. Efter- som vi nedan föreslår att medlemskap skall inträda först sedan det be- Förvaltningen av renskötselrätten 195 viljats av samebyn, skulle en utvidgning av medlemskretsen till sam- manboende inte innebära att personer som inte vill vara medlemmar blir det ofrivilligt. Sammanfattningsvis anser vi således att undantaget från att medlemmar skall vara samer bör jämställa gifta och samman- boende par. Vem är same? Den nuvarande rennäringslagen innehåller inte någon definition av vem som skall anses vara same. I 1 § rennäringslagen anges som subjekt för renskötselrätten den som är av samisk härkomst. Detta begrepp ut- vecklas dock inte närmare. Enligt gällande rätt skulle frågan kunna komma att bli aktuell för i vissa typer av ärenden, bl.a. när det gäller den som vill bli medlem med stöd av 12 § rennäringsla- gen och i koncessionsärenden. Den norska motsvarigheten till rennä- ringslagen, reindriftsloven, har inte heller någon definition av vem som skall anses vara same. Vid våra kontakter med samerna i frågor om den interna organisa- tionen har framkommit önskemål om en definition i rennäringslagen av vem som är same. Önskemålet motiveras med att vissa samebyar kom- mer att möta ett stort intresse från ortsbefolkningen av att bli medlem- mar. De upplever att det i den situationen finns en uppenbar risk för att byarna inte kan upprätthålla strikta medlemskriterier. Samebyarnas centrala betydelse för det samiska samhället och den samiska kulturen skulle därigenom kunna äventyras. Även samer som inte är medlemmar i samebyarna har framfört synpunkten att det behövs en definition i lag av vem som är same. Motivet i deras fall är att man anser att det finns en risk för att samebyarna tolkar begreppet same så snävt att det blir en ännu mindre krets än som kan bli medlemmar i samebyn. Det rimligaste när det gäller att avgöra vem som skall anses tillhöra ett ursprungsfolk borde vara att folket själv avgör detta. Eftersom medlemskap skall vara förbehållet samer och det är samebyarna som beviljar medlemskap innebär det att det är samebyarna som avgör vem som är same. konvention nr 169 om ursprungsfolk och stamfolk i självsty- rande länder innehåller en beskrivning av vilka grupper som konven- tionen skall tillämpas på. Av denna framgår det att det är ett grundläg- gande kriterium att ett folk själv identifierar sig som ursprungsfolk el- ler stamfolk. Vidare skall folket ha behållit en del eller alla sina egna sociala, ekonomiska, kulturella och politiska institutioner. Det kan t.ex. innebära att man behållit ett eget språk, en speciell näringsverksamhet eller religion. Eftersom konventionens definition är formulerad för att 196 Förvaltningen av renskötselrätten beskriva den grupp av människor som artiklarna är avsedda att skydda, kan det vara svårt att utifrån den avgöra vilka enskilda individer som skall anses ingå i gruppen. I betänkande SOU 1997:193 finns en redogörelse för diskussionerna inom internationell rätt kring definitio- ner av minoriteter (s. En gemensam nämnare för samtliga förslag är att de anger dels objektiva kriterier, t.ex. ett eget språk eller egna religiösa föreställningar, dels subjektiva kriterier, t.ex. en vilja att beva- ra sin språkliga eller religiösa särart. Kommittén föreslog en definition av begreppet nationell minoritet som ett underlag för ratificering av konvention för skydd av nationella minoriteter (s. Enligt denna skall en minoritets- grupp, för att betraktas som nationell minoritet, uppfylla fyra kriterier: grupp med uttalad samhörighet som till antalet i förhållande till resten av befolkningen har en icke dominerande ställning religiös, språklig, traditionell och/eller kulturell särart historiska eller långvariga band med självidentifikation – den enskilde såväl som gruppen skall ha en vilja och strävan att behålla sin identitet Regeringen utgick från kommitténs förslag till definition av nationella minoriteter och angav att i är samer, sverigefinnar, torne- dalingar, romer och judar nationella minoriteter (prop. 1998/99:143 s. 32-33). hade inte någon avvikande uppfattning (bet. 1999/2000:KU6 s. 23, rskr. 1999/2000:69). Sametingslagen innehåller en definition av vem som skall anses va- ra same i lagens mening. Den innebär att med same avses den som an- ser sig vara same och 1.gör sannolikt att han har eller har haft samiska som språk i hemmet, eller 2.gör sannolikt att någon av hans föräldrar, far- eller morföräldrar har eller har haft samiska som språk i hemmet, eller 3.har en förälder som är eller har varit upptagen i röstlängd till Same- tinget. Om sametingslagens definition skall tillämpas i samband med frågan om medlemskap i sameby kan det eventuellt leda till oönskade konse- kvenser. Möjligen skulle inte alla aktiva renskötare kunna upp- fylla språkkriteriet. Särskilt stor risk för detta kan det vara i den södra delen av renskötselområdet. Det finns även risk för att det problemet ökar i nästa generation. Förvaltningen av renskötselrätten 197