sou · GPB3103d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Godkännandet är också utan verkan om det lämnas sedan strafföreläggande utfärdats, om inte åklagaren förklarar att det skall gälla och återkallar straff- föreläggandet. Ett godkänt föreläggande av någotdera slaget gäller enligt 48 kap. 3 § andra stycket RB som en lagakraftvunnen dom. Med godkänt föreläggande menas även de fall då åklagaren har förklarat att ett godkänt ordningsbotsföreläggande skall gälla trots att strafföre- läggande redan utfärdats. Av den redovisade lagstiftningen framgår att det finns en gräns för när ett godkännande måste ske om det inte skall bli utan verkan. Överträds den gränsen blir följden att den sak som gett upphov till strafföreläggandet och som skulle få sin lösning genom detta i stället måste prövas vid en huvudförhandling i brottmål. 4.5.1Sammanträden under förberedelsen av tvistemål 4.5.1.1Behovet av nya typer av sammanträden Utredningens bedömning: Utredningen har övervägt om det efter mönster från förvaltningsprocessen behöver skapas en uttrycklig möjlighet att hålla sammanträde för behandling av endast en del av målet. Utredningens bedömning är att det redan enligt gällande rätt går att låta en viss del av ett tvistemål 54 Fram till gällde att ett godkännande var utan verkan endast om åklagaren utfärdat stämning eller stämningsansökan. Paragrafen har därefter ändrats så att ett god- kännande blir utan verkan oavsett vilket slags beslut som åklagaren har fattat, se prop. 1999/2000:67. behandlas muntligt vid ett sammanträde under förberedelsen varefter målet sedan kan avgöras utan en formell huvudför- handling. Om det som sagts vid sammanträdet har doku- menterats skriftligt kan det läggas till grund för avgörandet. Längre fram, i kapitel 6, föreslås att reglerna om bevisupptag- ning utom huvudförhandling mjukas upp bl.a. så att ett förhör med ett vittne eller part skall kunna ske även om huvud- förhandling inte beräknas hållas i målet. Utredningen föreslår mot bakgrund härav inte några regler om någon ny typ av sammanträde. I utredningens direktiv påpekas att det kan vara så att även om endast en liten del av saken i ett mål eller kanske bara en viss fråga behöver muntlighet för att avgöras, måste hela saken behandlas i alla sina delar vid en huvudförhandling, i den mån inte särskild dom kan ges över något. Att en part vill ha sammanträde bara för att få argumentera muntligen i viss fråga får, enligt direktiven, samma konsekvenser. Direktiven anvisar därför en närmare utredning för att undersöka om man för sådana fall där bevisfrågorna är föga framträdande bör öppna en möjlighet att avgöra målet efter ett sammanträde som begränsats till vissa frågor i målet eller att man helt enkelt bör låta ett sammanträde i vissa fall utgöra endast ett komplement till den skriftliga handläggningen. Denna typ av sammanträde skulle därmed kunna få samma betydelse som sammanträdet har inom förvaltningsprocessen. Den fråga som skall diskuteras här är i vilken mån ett sammanträde redan enligt gällan- de regler kan utnyttjas på de sätt som anges i direktiven. Uppläggningen av ett sammanträde under förberedelsen kan i stor utsträckning anpassas till förhållandena i det enskilda målet. Rätten kan således, enligt 42 kap. 8 § tredje stycket RB, bestämma att olika frågor eller delar av målet skall behandlas var för sig vid förberedelsen. Även om det ofta är lämpligt behöver således inte alla frågor i ett mål gås igenom vid ett sammanträde. Olika former av förberedelse (skriftlig, muntlig och annan) kan också, enligt 42 kap. 9 § första stycket RB, förenas. Paragrafen syftar på att det i vissa fall kan vara lämpligast att använda sig av olika handläggnings- former för olika delar av ett mål. Det förutsätts således att en fråga kan behöva utvecklas närmare i en skrift medan det beträffande målet i övrigt kan vara lämpligast att direkt hålla sammanträde.55 1986/87:89 s. 196 f. Det som framkommer vid sammanträdet skall dokumenteras. Reglerna om dokumentation vid sammanträde finns i 6 kap. RB. Av dessa framgår bl.a. att vid ett sammanträde som hålls under för- beredelsen av ett mål (och inte endast avser bevisupptagning) skall i korthet antecknas de omständigheter som parterna åberopar, mot- partens yttrande över dessa omständigheter och det som i övrigt behövs till ledning för en huvudförhandling, se 6 kap. 4 § RB. Före ändringar som trädde i kraft fanns ett förbud att dokumentera parts utveckling i rättsligt hänseende. Med motive- ringen att det i vissa fall kunde finnas anledning att anteckna parternas ståndpunkter i sådana frågor togs förbudet bort.56 Likaså slopades en annan bestämmelse som begränsade omfattningen av det som tidigare skulle dokumenteras genom protokoll. Ett sammanträde kan således redan enligt gällande regler ägnas åt en enskild fråga i målet. Parterna förutsätts också kunna argumen- tera i rättsligt hänseende, något som tidigare kunnat ske endast vid slutanföranden vid en huvudförhandling.57 De uppgifter som parterna på detta vis tillför målet skall också dokumenteras i akten. Om man utgår från att övriga delar av målet inte behöver behandlas muntligt blir frågan på vilket sätt ett mål kan avgöras efter ett sammanträde under förberedelsen. För det första kan naturligtvis målet avgöras efter huvud- förhandling. Sådan förhandling är normalt det lämpligaste om det finns muntlig bevisning. Hålls en huvudförhandling måste enligt gällande regler det som parterna angett i en viss fråga vid samman- trädet under förberedelsen upprepas muntligen för att få läggas till grund för domen.58 För det andra kan målet avgöras efter huvudförhandling i förenk- lad form enligt 42 kap. 20 § RB. Hålls huvudförhandlingen i direkt anslutning till förberedelsesammanträdet skall vad som har sagts 1999/2000 :26 s. 80. Regeringen ansåg att det i många förberedelsefall av process- ekonomiska skäl kunde vara viktigt att domstolarna antecknade den rättsliga argumente- ringen. 57 Slutanföranden (pläderingar) enligt 43 kap. 9 § och 46 kap. 10 § är tänkta att innefatta så- väl parternas synpunkter på bevisningens värdering som rättslig argumentering, se Fitger 43:22. När det gäller möjligheten att lämna synpunkter på bevisningens värdering torde det i vart fall vara möjligt såvitt avser skriftlig bevisning vid ett sammanträde under förberedelsen. Om muntlig bevisning tagits upp vid ett sammanträde enligt reglerna för bevisupptagning utom huvudförhandling torde det likaså vara möjligt att efter förhöret lämna synpunkter på detta förhör om tanken är att målet sedan skall avgöras utan huvudförhandling. Detta är en ganska opraktisk situation med hänsyn till reglerna om förenklad huvudförhandling. Men den kan ändå förekomma, se närmare härom i avsnitt 6.3.1.1. 58 Utredningen har i ett annat sammanhang i betänkandet föreslagit lättnader vad beträffar muntlighetsprincipen. vid detta anses ha ägt rum även vid huvudförhandlingen utan att det behöver upprepas vid denna. Men om nu sammanträdet ägnats åt endast någon eller några frågor måste allt annat som utgör processmaterial gås igenom muntligt för att det skall få läggas till grund för domen.59 Det innebär således att avgörandet inte direkt får grundas på delvis muntligt material och delvis skriftligt. För det tredje kan målet avgöras utan huvudförhandling. Domen skall då grundas på vad handlingarna innehåller och vad som i övrigt har förekommit i målet. Handlingarna kommer i detta fall förutom parternas inledande skrifter även att utgöras av parternas kompletteringar av dessa i form av vad de sagt vid sammanträdet och som har dokumenterats i vederbörlig ordning. Som framgått kan således en parts argumentering i rättsligt hänseende på detta sätt komma att inlemmas i handlingarna. De delar av målet som inte har krävt annat än skriftlighet kommer att avgöras på grundval av dessa skrifter och i den eller de delar av målet där muntliga inslag har förekommit kommer även dessa inslag att ligga till grund för domen i form av dokumentationen från sammanträdet. Utredningen menar mot bakgrund av det sagda att det redan enligt gällande rätt är möjligt att låta en viss del av saken eller en särskild fråga behandlas muntligt medan övriga delar behandlas rent 59 Även om inte alla handlingar måste gås igenom muntligt i sin helhet torde en rimlig stånd- punkt vara att det material som man vid en vanlig huvudförhandling kunnat göra till process- material utan muntlig genomgång, även vid en huvudförhandling i förenklad form kan flyta in som processmaterialet utan muntlig genomgång. Denna fråga behandlas mer utförligt i kapitel 5. 60 Man kan fråga sig vad som egentligen är den praktiska skillnaden mellan en huvudförhand- ling i förenklad form efter ett sammanträde under förberedelsen och att målet avgörs på handlingarna sedan ett sammanträde har hållits? En klar gräns går genom att ett samman- träde för muntlig förberedelse får hållas dagar från sammanträdet för muntlig för- beredelse. En annan skillnad är att det inte behöver vara samma domare som varit med vid sammanträdet under förberedelsen som dömer i målet om det avgörs på handlingarna. En ytterligare annan skillnad är, som framgått, hur man ser på processmaterialet. Det som gör huvudförhandlingen förenklad är främst att det som har ägt rum vid sammanträdet för muntlig förberedelse även skall anses ha ägt rum vid huvudförhandlingen utan att det behö- ver upprepas vid denna. Men det är åter att märka att detta endast gäller det som ägt rum vid det första sammanträdet. När förberedelsesammanträdets möjligheter diskuterats ovan har det avsett situationer då kanske endast en fråga i målet har tagits upp vid sammanträdet. Resterande frågor finns i aktens handlingar. Om dessa frågor inte har berörts vid det för- beredande sammanträdet måste de tas upp i muntlig form precis som vid vilken huvudför- handling som helst. Detta följer av omedelbarhetsprincipen och 43 kap. 5 § RB där det anges att det som förekommer vid huvudförhandlingen skall förekomma muntligt. Om däremot parterna efter förberedelsesammanträdet anser att målet kan avgöras på handlingarna och rätten delar denna uppfattning, behövs inte någon muntlig genomgång av processmaterialet inför rätten. I sådana fall skall ju domen grundas på vad handlingarna innehåller och vad som i övrigt har förekommit (17 kap. 2 § andra stycket RB). Det skall sägas att utredningen i ett annat sammanhang föreslår att hänvisning till skriftliga handlingar skall kunna ske i stället för att innehållet i dem refereras eller läses upp. skriftligt.61 Sammanträdet kan därmed – precis som inom förvalt- ningsprocessen – tjäna som komplement till den i övrigt skriftliga handläggningen. Parterna kan vid sammanträdet närmare redogöra för hur de ser på en viss fråga. De kan också utveckla sin talan rörande en eller flera frågor i rättsligt hänseende. I den nu förda diskussionen har frågan om bevisningens betydel- se för valet av sätt att avgöra målet inte berörts. Förekommer muntlig bevisning medför detta en presumtion för huvudförhand- ling. Det kan emellertid nämnas att utredningen i ett annat avsnitt föreslår en uppmjukning av reglerna om när muntliga bevis får tas upp utom huvudförhandling. Det föreslås bl.a. kunna ske om det kan antas att målet kan avgöras utan huvudförhandling. Syftet är att tydligare peka på möjligheten att i en del fall underlåta att hålla huvudförhandling om det visserligen förekommer muntlig bevis- ning men denna inte är särskilt omfattande. Även reglerna om bevisupptagning utom huvudförhandling innebär således att vissa muntliga inslag kan förekomma trots att målet avgörs utan huvud- förhandling (se kapitel 6 och särskilt avsnitt 6.3.1.1). Det har nämnts att den skriftliga dokumentationen vid samman- träde under förberedelsen av ett mål bl.a. skall innehålla det som i övrigt behövs för en huvudförhandling (6 kap. 4 § 3 RB). Den regeln behöver justeras. 4.5.1.2Enhetliga regler för sammanträden under förberedelsen Utredningens förslag: Reglerna om sammanträden under målets förberedelse görs mera enhetliga. Inom ramen för en en- hetlig sammanträdesform bör samtliga aktuella frågor kunna handläggas. En och samma sammanträdesform skall alltså gälla för utredning av parternas ståndpunkter i sakfrågorna, bevis- upptagning och prövningen av rättegångsfrågor. Samma regler för kallelser och utevaropåföljder skall i princip gälla, oavsett vilka typer av frågor som skall behandlas vid sammanträdet. Ett undantag utgör sammanträden då endast en fråga om rätte- gångshinder skall prövas. Parterna skall då kallas i enlighet med reglerna för kallelser till sammanträden i indispositiva mål. 61 Det bör åter påpekas att vad som här sägs gäller endast sammanträden under förberedel- sen. Formerna för huvudförhandlingen – och särskilt vad gäller avvägningen mellan skriftliga och muntliga inslag – behandlas i kapitel 5. Det har framgått att det, förutom huvudförhandling, finns olika sorters sammanträden enligt RB. Med sammanträden avses här formellt reglerade sammanträden. Vid sidan av dessa förekommer diskussioner som förs inom ramen för annan handläggning. Några vattentäta skott mellan olika sorters sammanträden finns inte alltid och olika kombinationer är möjliga. Huvuddragen för tvistemål ser ut så här. 1.Sammanträde för förberedelse (42 kap. 9 § RB). 2.Sammanträde för bevisupptagning (35 kap. 9 § RB). Skiljer sig från sammanträde enligt 1 bl.a. genom att annan handläggning än själva bevisupptagningen endast får förekomma om det finns synnerliga skäl för detta (36 kap. 19 § andra stycket RB) och genom reglerna för kallelser (35 kap. 9 § RB). 3.Sammanträde för behandling av en rättegångsfråga i allmänhet. Skiljer sig bl.a. från sammanträde enligt 1 genom reglerna för kallelser (42 kap. 12 § tredje stycket RB). Handläggningen av en rättegångsfråga kan ske vid huvudförhandling rörande just denna fråga (42 kap. 20 § RB). Då gäller de vanliga reglerna om kallelser till huvudförhandling (NJA 1974 s. 184). Den vanligaste formen för sammanträde är den som regleras i 42 kap. 9 § RB. Den formen utgör det traditionella sammanträdet under förberedelsen och kallas ofta för sammanträde för muntlig förberedelse. Eftersom förberedelsen rent allmänt har till syfte att klargöra de flesta tänkbara frågor i målet har givetvis även ett sådant sammanträde detta som mål. Efter sammanträdet bör om möjligt målet vara så förberett att det är klart för att avgöras, oav- sett om detta skall ske vid huvudförhandlingen eller inte.62 Detta kan sägas vara själva poängen med denna sortens sammanträden. Motsatt gäller i hög grad att sammanträden för bevisupptagning utom huvudförhandling förutsätts avse just bevisupptagning och alltså inte de materiella eller processuella frågorna i målet. Det framgår t.ex. av bestämmelsen i 36 kap. 19 § sista stycket RB, i vilken anges att annan handläggning63 får äga rum vid sammanträde för bevisupptagning utom huvudförhandling endast i de fall då synnerliga skäl föreligger. 62Förberedelsen skall dock om möjligt avslutas vid ett sammanträde om ett sådant hålls, se 9 fjärde stycket RB. 63Med annan handläggning avses här all handläggning som inte avser själva bevisupptag- ningen. Uttrycker har alltså här en annan betydelse än i 42 kap. 9 § RB. Även när det gäller sammanträden för prövning av en rättegångs- fråga förutsätts att denna fråga kan vara den enda som skall behan- dlas vid sammanträdet. På grund härav är reglerna om kallelser till sådana sammanträden utformade annorlunda i förhållande till de traditionella sammanträdena. är det i praktiken emellertid så att rättegångsfrågor ofta behandlas inom ramen för vad som här har kallats för ett traditionellt sammanträde. Till exempel anses interimistiska frågor i ett vårdnadsmål vara rättegångsfrågor.64 Ett sammanträde skall i linje med vad som angetts i föregående avsnitt kunna begränsas till att avse endast någon fråga – oavsett vilken – som kommer upp i ett mål. Utredningen anser bl.a. mot bakgrund härav att de nuvarande reglerna om sammanträden under förberedelsen i möjligaste mån bör vara enhetliga. Det enklaste är om det – i formellt hänseende – bara finns en sorts sammanträde. Det bör vid detta sammanträdestillfälle vara möjligt att behandla dels de materiella frågorna i målet, dels pröva rättegångsfrågor och, i händelse av att det är lämpligt, dels formellt ta upp bevisning enligt de särskilda reglerna för bevisupptagning utom huvud- förhandling. Detta ökar handläggningens smidighet och enhetliga regler – så långt det är möjligt – kan också antas underlätta för domstolen när det gäller att tillämpa reglerna. En första åtgärd för att åstadkomma en utjämning mellan olika sorters sammanträden är att slopa de regler som anger vad ett sammanträde får behandla. Enligt gällande lagstiftning får, som nämnts, annan handläggning äga rum i samband med bevis- upptagning utom huvudförhandling endast om det finns synnerliga skäl. Det kan i många fall finnas skäl för parterna att vid sidan av bevisupptagningen diskutera andra frågor i målet. Motsatt bör en bevisupptagning kunna ske inom ramen för ett traditionellt sammanträde.65 Kravet på synnerliga skäl medför ett onödigt hinder för en smidig handläggning. Utredningen föreslår därför att regeln därom slopas. Ett annat steg mot en mer enhetlig och flexibel ordning är att göra reglerna för kallelser och påföljder för dem som inte efter- kommer kallelserna mer enhetliga. Till en början bör reglerna för kallelser till sammanträde för bevisupptagning utom huvudför- handling – här såvitt gäller tvistemål - föras över från 35 kap. 9 § till 64Se avsnitt 6.3.1.3. 65Reglerna finns i 36 kap. 19 §, 38 kap. 6 §, 39 kap. 2 § 43 kap. 3 § och 46 kap. 3 § RB och rör således både tvistemål och brottmål. Reglerna avser bevisupptagning främst under för- beredelsen men likalydande regler finns för den situationen att bevisupptagning sker i sam- band med att en huvudförhandling har ställts in. 42 kap. 12 § RB. Om det i ett dispositivt tvistemål kallas till ett sammanträde under förberedelsen bör parterna i så stor utsträck- ning som möjligt alltid kallas att inställa sig vid påföljd av att tredskodom annars kan komma att meddelas. Detta bör gälla som huvudregel oavsett vad som primärt skall avhandlas vid samman- trädet. Genom att reglerna för kallelser till bevisupptagning utom huvudförhandling66 flyttas över till de allmänna reglerna om kallel- ser till sammanträde under förberedelsen kommer parterna i dispositiva tvistemål att underkastas ett tredskodomsansvar även i dessa fall.67 Likaså kommer parterna i indispositiva mål att under- kastas de särskilda regler för kallelser som gäller generellt för så- dana sammanträden, dvs. hot om att käromålet kan förfalla och vite. Det starkare trycket på parter att medverka till att samman- träden kommer till stånd bidrar till handläggningens snabbhet och effektivitet. Motsvarande synsätt bör gälla sammanträden som endast skall behandla en rättegångsfråga. är det så att om ett sammanträde endast skall behandla en rättegångsfråga skall parter- na inte kallas vid påföljd av tredskodom eller att käromålet annars förfaller. Parterna skall istället föreläggas vite. Skälet till denna sär- behandling torde vara att RB förutsätter att i vart fall vissa rättegångsfrågor alltid skall avgöras innan målet prövas i materiellt hänseende. Detta gäller emellertid inte generellt, särskilt inte efter- som de frågor i ett mål som benämns rättegångsfrågor också blivit fler. Frågor om rättegångshinder bör däremot i allmänhet alltid av- göras innan någon materiell prövning av målet sker. Ett exempel är om svaranden gör invändning om att en skiljeklausul finns mellan käranden och svaranden angående den i målet aktuella frågan. Enligt 4 § lagen (1999:116) om skiljeförfarande får en domstol mot en parts bestridande inte pröva en fråga som enligt ett skiljeavtal skall prövas av skiljemän. Om rätten kallar till ett sammanträde för att pröva behörighetsfrågan – kanske skall vittnen höras – och svaranden inte kommer, måste rätten ändå ta ställning till den frågan. Om svaranden i stället skulle få en tredskodom mot sig har 66 Enligt 35 kap. 9 § RB skall parterna kallas till bevisupptagning utom huvudförhandling. Några bestämmelser om att kallelsen skall förenas med ett hot om tredskodom eller ens vite finns inte. 67 I en annan del av betänkandet föreslås också att en part som skall höras i bevissyfte vid ett sammanträde under förberedelsen eller vid en huvudförhandling, skall kallas personligen vid äventyr av tredskodom. ju rätten avgjort målet i materiellt hänseende och får därmed anses ha gjort sig skyldig till rättegångsfel. Utredningen anser att remediet mot en kärande som inte in- ställer sig till ett sammanträde för prövning av en fråga om rätte- gångshinder bör skärpas. Sett ur svarandens synvinkel kan ju en sådan underlåtenhet av käranden innebära ett lika stort förtret som om käranden inte kommit till ett vanligt sammanträde under för- beredelsen. Men käranden kan i denna situationen inte drabbas av något annat än att få betala vite. Utredningen menar att samma sanktion i dessa fall borde kunna drabba käranden som den som kan drabba en kärande i ett indispositivt mål om han eller hon inte inställer sig till ett sammanträde, nämligen att käromålet förfaller. Detta är följdriktigt då frågor om rättegångshinder har en klart indispositiv karaktär. Det nu sagda gäller alltså frågor om rättegångshinder. Om endast andra sorters rättegångsfrågor skall prövas vid ett sammanträde är det däremot sakligt sett rimligt att parterna kallas enligt de vanliga reglerna. Ett exempel är om käranden i ett vårdnadsmål har begärt ett interimistiskt beslut om vårdnaden av ett barn. Om frågan (endast denna fråga) sätts ut för att behandlas vid ett sammanträde och käranden inte inställer sig bör talan förklaras förfallen med tillämpning av 42 kap. 12 § RB.69 Mot bakgrund av det sagda föreslås att reglerna om kallelser till sammanträden för prövning av endast rättegångsfrågor (42 kap. 12 § tredje stycket RB) ändras på så vis att kallelser till samman- träden som skall behandla annat än frågor om rättegångshinder skall omfattas av de vanliga reglerna. Om en fråga som endast avser rättegångshinder skall behandlas föreslås att kallelsen utformas i enlighet med vad som gäller för kallelser i indispositiva tvistemål. Som framgått kan det uppkomma situationer då parts utevaro från ett sammanträde för prövning av en rättegångsfråga inte bör medföra att frågan inte prövas. Enligt 44 kap. 7 § RB får rätte- gångsfrågor prövas trots att båda eller någon av parterna uteblivit från sammanträdet. Denna bestämmelse bör finnas kvar men tillämpas mot bakgrund av de föreslagna reglerna i 42 kap. 12 § RB. I 35 kap. 9 § RB finns en regel om att bevisupptagning utom huvudförhandling får ske trots att en part uteblivit från samman- 68Häremot kan möjligen sägas att t.ex. en tredskodom inte är en materiell prövning av saken men däremot får den till följd att den materiella frågan inte kan prövas på nytt sedan domen vunnit laga kraft, eller mer korrekt fått rättskraft. 69Exemplet är möjligen opraktiskt då parterna i vårdnadsmål oftast företräds av ombud som inställer sig till utlysta sammanträden. Denna regel föreslås överflyttad till 44 kap. 7 § RB. I linje med vad som föreslagits om tredskodomsansvar etc. vad beträffar sammanträden för bevisupptagning kommer tillämpningen – lik- som fallet är vad beträffar rättegångsfrågor – av bestämmelsen att bli mer inskränkt. Ett exempel på när regeln kan tillämpas är om en svarande i ett indispositivt mål inte kommer till ett sammanträde för bevisupptagning utom huvudförhandling. Utredningens förslag i detta avsnitt syftar till att förenkla till- lämpningen av regelverket och göra det mer smidigt men också till att rättegången blir effektivare genom att parternas ansvar för att medverka i rättegången ökar. Ofta kan ett sammanträde omfatta olika komponenter såsom parternas ståndpunkter vad beträffar saken och behandlingen av en rättegångsfråga och vissa frågor kanske ibland uppkommer först vid sammanträdet.