sou · GPB3103d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Där sägs att domstolsorganisationen bör kunna ta till vara och utnyttja de senaste informationstekniska landvinningarna på ett sådant sätt att nackdelarna med större avstånd till domstolarna i huvudsak elimineras. En informationsteknisk landvinning som visserligen inte är purfärsk är möjligheten att föra över bild och ljud från en plats till en annan. har i rapporten i domstolarna (DV rapport 1995:5) redogjort för de tekniska och ekonomiska förut- sättningarna för användning av videoteknik i domstolarna. Av rapporten framgår att det kan finnas användningsområden för videotekniken inom domstolsväsendet. Jag har fått i uppdrag att överväga i vilken utsträckning videoteknik kan användas i stället för eller som en komplettering till telefonförhör med vittnen och parter i mål och ärenden vid allmän domstol och ge de rättsliga förutsättningarna för en sådan användning. Frågor om och när tekniken skall introduceras i domstolarna kommer att behandlas i andra sammanhang. 16.2Nuvarande regler om parts inställelse inför rätten Det finns en mängd paragrafer i som reglerar hur en part skall inställa sig till ett sammanträde inför rätten. För att man skall förstå regelsystemet måste man veta skillnaden mellan att en part inställer sig till ett sammanträde och att han inställer sig person- ligen till sammanträdet. En part som är fysisk person kan inställa sig genom ett befullmäktigat ombud eller – om parten exempelvis är omyndig – genom en behörig ställföreträdare. Men ibland räcker inte detta. Då ålägger domstolen parten att inställa sig personligen. RB:s huvudregel är att en part skall inställa sig till rättens sammanträden. Det framgår bl.a. av för hur parterna skall kallas (se t.ex. 42 kap. l2 och 21 §§, 45 kap. 15 § samt 47 kap. 12 och 23 §§) och för vad som händer när en part uteblir (se t.ex. 44 kap. och 46 kap. 15 §). Dessa regler besvarar inte frågan när parten inte kan nöja sig med att inställa sig genom ombud utan är tvungen att inställa sig personligen. Regler om detta står för tvistemålens del i 11 kap. 5 § RB. För målsäganden i brottmål regleras frågan i 20 kap. 14 § RB och för den misstänktes del i 21 kap. 2 § RB. 16.3Nuvarande regler om när en part får vara närvaran- de per telefon och när bevis får tas upp per telefon I vissa fall behöver en part över huvud taget inte inställa sig till ett sammanträde inför rätten utan kan ha kontakt med sessionssalen genom telefonen. Denna möjlighet finns när det gäller samman- träden för muntlig förberedelse i tingsrätt (42 kap. 10 §, 45 kap. 13 § tredje stycket och 47 kap. 10 § RB). Reglerna om detta är konstruerade så att hela sammanträdet anses ske per telefon, även om det bara är en av flera parter som deltar per telefon medan rätten och de andra parterna sitter i sessionssalen. Det är tillåtet att hålla ett sammanträde per telefon i två situationer. Den första är att det är lämpligt med hänsyn till sammanträdets ändamål och övriga omständigheter att sammanträdet hålls per telefon. Den andra är att ett sammanträde inför rätten skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att sammanträde hålls inför rätten. Om rätten i ett tvistemål har hållit ett förberedelsesammanträde per telefon, får rätten även hålla huvudförhandling i förenklad form per telefon under förutsättning att huvudförhandlingen hålls i samband med förberedelsesammanträdet (42 kap. 20 § tredje stycket RB). I vissa fall kan rätten ta upp vittnesförhör och annan muntlig bevisning per telefon i stället för att låta den hörde inställa sig till rätten för att avge sin berättelse. Regler om detta står i 43 kap. 8 § RB för tvistemål och i 46 kap. 7 § RB för brottmål. Frågan om när det är tillåtet att ta upp bevis per telefon regleras på motsvarande sätt som frågan om när det är tillåtet att hålla ett förberedelse- sammanträde på telefon. Regeringen har i förordningen (1996:272) om användningen av telefon vid domstolssammanträde utfärdat föreskrifter om tillämp- ningen av de bestämmelser som jag nu har redogjort för. Enligt föreskrifterna skall domstolar och andra statliga myndigheter ställa telefon och lokal till förfogande för den som skall delta i ett dom- stolssammanträde på telefon. Tanken är att deltagande per telefon i första hand skall ske från en tingsrätt eller en polisstation. 16.4Allmänt om videoteknik i domstolarna används videotekniken i domstolarna i någon utsträckning när det gäller att förebringa bevis, i första hand i brottmål. Av 35 kap. 14 § RB framgår att det i princip är förbjudet att i en rättegång spela upp ljudband eller videoband med förhör som hållits under förundersökning i brottmål. Men i vissa undantagsfall kan det vara tillåtet. Och i domstolarna förekommer det framför allt i mål om ansvar för sexualbrott mot barn att förhör med unga brottsoffer förebringas i rättegången genom uppspelning av videoband från förundersökningen. har övervägt frågor om bevisupp- tagning i hovrätt. För att det skall bli möjligt att i ökad utsträck- ning undvika omförhör med vittnen i hovrätt, har utredningen föreslagit att videoinspelning av vittnesförhör i tingsrätt skall kunna tillåtas under vissa förutsättningar (SOU 1995:124 s. 243). beskriver hur ett system där en person som befinner sig på annan ort än domstolen kan delta i en förhand- ling med hjälp av videoteknik. Systemet bygger på att kameror och mikrofoner monteras i domstolens sessionssal. Utrustningen skulle bestå av tre fast monterade kameror, en fjärde flyttbar kamera och mikrofonutrustning. Denna apparatur skulle ta upp vad som händer i sessionssalen och visa det i en mottagare på annat håll. Mottagaren skulle sannolikt finnas på en polisstation och visa en fyrdelad bild från sessionssalen, en del för varje kamera. På denna polisstation skulle dessutom finnas kamera och mikrofon för upptagning av vad den person som sitter där säger. Detta förmedlas till sessionssalen som förses med tre eller fyra mottagare så att alla som sitter där kan uppfatta vad som sker på skärmarna. Om sessionssalarna är utrustade med persondatorer, skall man dessutom kunna använda de skärmarna för mottagning. 16.5Utgångspunkter för de fortsatta övervägandena Förutsättningarna för att tekniken skall vara intressant för dom- stolarna är att kvaliteten på det som överförs är bra och att utrust- ningen är sådan att det överförda kan uppfattas av alla som sitter i en sessionssal (alltså även åhörarna). När det gäller kvaliteten på det som överförs sägs i Domstols- verkets rapport att bildkvaliteten är godtagbar och att det finns en fördröjning på mellan överföring av ljud och bild vilket inte anses vara någon förhindrande faktor. Hur det förhåller sig med detta är det svårt att ha någon uppfattning om utan att ha sett någon överföring. Men jag utgår från att kvaliteten på de överföringar som går att åstadkomma är så bra att systemet är användbart för domstolsändamål. Utrustningen har jag redogjort för i det föregående. Såvitt kan bedömas av är det fråga om en utrustning som ger goda möjligheter för alla i sessionssalen att uppfatta både bild och ljud. Dessutom ger det den som hörs en bra blick över alla aktörer i sessionssalen. 16.5.2 Närvaro i sessionssalen skall vara huvudregel Reglerna om telefonanvändning i rättegångar bygger på att de som skall delta i en förhandling skall vara i rättens förhandlingssal och att telefonreglerna är undantag härifrån. Det är självklart att det skall vara så; telefonen kan aldrig bli en fullgod ersättare för den personliga närvaron annat än i mycket enkla fall. Men frågan är hur man skall se på videokonferensen. Skall vi låta alla som vill delta i rättegången sätta sig framför närmaste kamera, trycka på anslutningen till sessionssalen och sedan börja tala för sin sak? För min del tror jag inte på en sådan utveckling inom överskådlig tid. De saker som prövas i våra domstolar är i allmänhet oerhört viktiga för de inblandade. Förfarandet måste därför vara utformat så att det garanterar en omsorgsfull prövning. Den som skall redogöra för sin sak kommer mycket bättre till sin rätt om han finns i samma rum som åhörarna. Den som vill försöka göra upp i godo med sin motpart har stora svårigheter att göra det om han är hänvisad till att se och tala med honom via en TV-skärm. Och den som skall förhöra någon i bevissyfte har mycket lättare att ställa de relevanta frågorna om den hörde finns i rummet än om han bara syns i TV-rutan. Jag menar alltså att vi bör behandla videotekniken lika försiktigt som vi har behandlat telefonen. Domstolarna skall inte bli någon sorts banbrytare när det gäller videokonferenser. Det normala sättet att hålla en domstolsförhandling skall vara det som vi är vana vid: med alla inblandade närvarande i samma rum. Videon är visserligen ett mycket bättre redskap än telefonen men det skall ändå ses som ett undantag att videon ersätter den personliga närvaron i sessionssalen. Det är med den utgångspunkten som jag har utformat mina förslag till författningsändringar. 16.5.3 Partens rätt att själv välja hur han vill inställa sig Våra nuvarande regler om hur parter skall inställa sig till rättens förhandlingar bygger på att parten alltid har rätt att komma personligen. De möjligheter som finns att helt utebli, att komma genom ombud eller att delta genom telefon är just möjligheter för parten att genomföra rättegången på ett enklare sätt. Men det har aldrig varit aktuellt att tumma på partens rätt att komma till domstolen när han själv vill det. Frågan kommer emellertid i ett nytt läge om vi skall införa möjligheter till närvaro genom förmedling av tekniska anordningar. Det finns stora besparingar att göra om personer som är berövade sin frihet kan delta i rättegångar genom att sitta framför en kamera på den plats där de förvaras i stället för att transporteras till de domstolar där det hålls rättegångar. Skall man alltså av besparingsskäl införa regler som kan innebära att den som är berövad sin frihet inte får föra talan om att återfå denna frihet under samma villkor som andra medborgare får processa om kanske avsevärt mindre viktiga saker? Enligt min mening kan det inte bli aktuellt att i några mål eller ärenden i domstol inskränka partens rätt att själv – oavsett om han är berövad sin frihet eller ej – välja hur han vill inställa sig till en domstolsförhandling. I många fall skulle sådana inskränkningar sannolikt strida mot våra åtaganden enligt konventionen (d. 1950) angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () som gäller som lag här i landet (SFS 1994:1219). Och – lika viktigt – är att sådana inskränkningar skulle strida mot vad som rimligen är en allmän uppfattning i vårt land om hur en rättvis rättegång bör vara anordnad. En annan sak är att personer som inte är parter i rättegångar utan skall höras i bevissyfte inte kan göra anspråk på att bli transporterade till rättegångar om de kan höras på billigare sätt. Till detta återkommer jag i avsnittet om bevisupptagning. 16.5.4En parts inflytande på frågan hur motparten skall inställa sig En förutsättning för att en part skall inställa sig genom bild- och ljudöverföring bör alltså vara att han vill det själv. Men vilket inflytande bör en part ha på frågan om motparten skall få vara närvarande genom bild- och ljudöverföring eller om bevis skall tas upp på det sättet? Enligt min uppfattning bör det vara rätten som bestämmer i dessa frågor. Ingen av parterna bör ha någon vetorätt. Men självfallet bör rätten normalt inhämta parternas uppfattning innan beslut fattas. 16.5.5 Kallelser och påföljder för utevaro Reglerna om telefonanvändning vid rättegången bygger helt och hållet på frivillighet. Rätten kan alltså inte i sina kallelser hota den som inte vill medverka med någon påföljd och det går inte heller att döma ut någon påföljd exempelvis om ett vittne som skall höras per telefon inte svarar när rätten ringer upp. Såvitt jag känner till har detta system inte medfört några praktiska nackdelar av betydel- se. Till detta har förstås bidragit att den som inte vill medverka kan räkna med att bli kallad att inställa sig på vanligt sätt inför rätten. Jag anser att parters och andras medverkan genom bild- och ljudöverföring också bör bygga på frivillighet. Också med en sådan ordning finns mycket att vinna för att åstadkomma effektivitet vid handläggningen av mål och ärenden. 16.5.6 Video eller bild- och ljudöverföring? har i sin rapport kallat det aktuella sättet att över- föra bild och ljud för videoteknik. Jag är själv inte särskilt tekniskt begåvad och jag vet inte exakt vad man brukar mena med ordet video. Men för min del tänker jag i första hand på den apparat som man ansluter till TV:n och laddar med filmer som man sedan kan se i rutan. För att undvika missförstånd och för att jag gärna vill använda svenska ord kommer jag i fortsättningen att kalla tekniken för bild- och ljudöverföring. Var hålls sammanträdet? En given utgångspunkt när man lagtekniskt vill lösa frågan om videoteknik som ersättning för inställelse till domstolen är de regler som finns om telefonanvändning i rättegång. Som fram- gått av redogörelsen i det föregående är reglerna om parts utföran- de av talan per telefon och reglerna om bevisupptagning per telefon uppbyggda på olika sätt. Reglerna i 42 kap. l0 och 20 §§ samt 47 kap. 10 § RB om parts utförande av talan per telefon bygger på den konstruktionen att hela sammanträdet i dessa fall hålls per telefon. Reglerna om bevisupptagning per telefon bygger i stället på att sammanträdet hålls på vanligt sätt i rättens lokaler och att den hörde personen deltar i sammanträdet via sin telefon. I den lag om telefonanvändning som föregick den nuvarande lagstiftningen (lagen /1979:103/ om försöksverksamhet med användning av telefon vid rättegång) byggde regleringen även när det gällde parternas medverkan på att det hölls ett sammanträde inför rätten vid vilket det under vissa förutsättningar gick att utföra talan och höras per telefon. Reglernas konstruktion var alltså, även när det gällde parternas medverkan, av samma slag som dagens reglering när det gäller bevisupptagning per telefon. Varför har lagstiftaren gått över till en konstruktion av reglerna som bygger på att det inte hålls något sammanträde i rättens lokaler utan att hela sammanträdet sköts per telefon? Svaret finns i RU:s betänkande SOU 1982:26 s. 315. Där står följande: Enligt reglerna för försöksverksamheten anses en förhandling äga rum på den plats där rätten är samlad och parterna tillåts vid den förhand- lingen att utföra sin talan m.m. per telefon. Enligt vår mening bör fiktionen med ett sammanträde inför rätten nu överges. Man bör tala om att sammanträde hålls per telefon utan att man anger t.ex. en plats för sammanträdet. I det fortsatta lagstiftningsarbetet kommenterades inte dessa rader. Motiveringen är inte övertygande. RU talar om att det är en fiktion att det hålls ett sammanträde inför rätten. Jag håller inte med om det. Även om båda parterna skulle delta per telefon, finns rätten på plats i ett sammanträdesrum. Sammanträdet är annonserat i förväg genom att en uppropslista har anslagits och allmänheten har möjlighet att komma in och lyssna. Det är då som jag ser det inte bara en fiktion att det hålls ett sammanträde inför rätten utan det är en korrekt beskrivning av verkligheten. Dessutom är det enligt min erfarenhet i regel bara en av parterna som deltar i sammanträdet per telefon, eftersom han befinner sig långt från domstolens lokaler, medan rätten och den andra parten finns i rättens lokaler. Att då – som lagen gör – säga att sammanträdet hålls per telefon är närmast missvisande. Det finns alltså goda skäl – oberoende av hur det går med de nya reglerna om bild- och ljudöverföring i domstol – att ändra de nuvarande reglerna. Och det blir alldeles nödvändigt att ändra dem när man genomför rättsliga möjligheter att höra parter och andra genom bild- och ljudöverföring. När detta genomförts kan det in- träffa att en av parterna hörs per telefon, en part sitter i rättens lokaler och en tredje part deltar genom att sitta framför en video- kamera i en polisstation i närheten av sin bostad. Här kan man inte säga att sammanträdet hålls per telefon eller genom bild- och ljud- överföring. Det enda hållbara är att utgå från att sammanträdet hålls i rättens lokaler och att parter och andra kan vara närvarande i vanlig bemärkelse eller genom förmedling av tekniska anordningar. Mina förslag till lagändringar är konstruerade i enlighet med det som jag nu har sagt. Reglernas placering i RB Reglerna om telefonanvändning i rättegångar är placerade i RB:s fjärde avdelning som handlar om rättegången i tingsrätt. Här finns det en regel för förberedelsesammanträde i tvistemål (42 kap. 10 §), en för huvudförhandling i anslutning till ett sådant förberedelsesammanträde (42 kap. 20 § tredje stycket), en för förberedelsesammanträde i mål om allmänt åtal (45 kap. 13 § tredje stycket), en för förberedelsesammanträde i mål om enskilt åtal (47 kap. 10 §) samt två för bevisupptagning (43 kap. 8 § fjärde stycket och 46 kap. 7 § andra stycket). Genom hänvisningar i reglerna för hovrätt och gäller reglerna i tillämpliga delar även under rättegången i högre rätt. Denna lagstiftningsteknik har varit godtagbar för telefonanvänd- ningen. De tänkta reglerna om bild- och ljudöverföring avses emellertid få ett vidare tillämpningsområde och i princip gälla för alla förhandlingar som kan hållas inför domstol. Det blir då alltför otympligt och svårtillgängligt att placera reglerna så att det i princip behövs en regel för varje typ av förhandling och för varje domstolsinstans. Jag föreslår därför att reglerna om parts närvaro genom bild- och ljudöverföring och genom telefon placeras i RB:s avdelning om rättegången i allmänhet. Reglerna för tvistemål bör placeras i 11 kap. och blir då gällande för alla förhandlingar i tvistemål i alla tre domstolsinstanserna. Genom hänvisning i 20 kap. blir reglerna tillämpliga även för målsäganden i brottmål. I 20 kap. bör även placeras en ny regel om åklagarens inställelse till domstolsförhand- lingar. Reglerna om den misstänkte bör placeras i 21 kap. och blir då precis som reglerna i 11 kap. tillämpliga för alla förhandlingar i brottmål i alla tre domstolsinstanserna. Reglerna om bevisupptag- ning slutligen bör placeras i 35 kap. som handlar om bevisning i De nuvarande reglerna i RB:s fjärde avdelning samt hän- visningarna i femte och sjätte avdelningarna kan upphävas. Det är nu tillåtet med sammanträde för muntlig förberedelse per telefon i två situationer. Den första är att det är lämpligt med hän- syn till sammanträdets ändamål och övriga omständigheter. Här- med avses främst sammanträden i mål rörande mindre komplice- rade tvister eller sammanträden som rör avgränsade frågor inom mer omfattande mål (se prop. 1986/87:89 s. 200). Den andra situa- tionen är att ett vanligt sammanträde skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att sammanträde hålls inför rätten. Telefonsammanträde med stöd av denna bestämmelse kan bli aktuellt dels i mål som rör bagatellbelopp och dels i mål om större belopp, där den fråga som kräver sammanträde framstår som mindre betydelsefull. När det nu skall införas regler som möjliggör att en part deltar genom bild- och ljudöverföring är det självklart att detta skall kunna ske i samma utsträckning som han nu kan delta genom tele- fon. Men eftersom bild- och ljudöverföringen är överlägsen tele- fonen när det gäller möjligheten för rätten att tillgodogöra sig partens framställning och när det gäller partens möjligheter att uppfatta vad som pågår i rättssalen, bör möjligheterna att delta genom bild- och ljudöverföring vara större än möjligheterna att delta genom telefon. Enligt min mening innebär det dock inte att rekvisiten i lagtexten för att en part skall tillåtas att delta genom bild- och ljudöverföring behöver vara annorlunda än rekvisiten för att han skall få delta genom telefon. I stället får rätten vid sin pröv- ning av om rekvisiten är uppfyllda ta hänsyn till att bild- och ljud- överföringen är överlägsen telefonen. Det som jag nu har sagt avser även förberedelsesammanträden i högre rätt. finns det – med undantag för vissa huvudförhand- lingar i förenklad form i tingsrätt – inga möjligheter att låta parterna inställa sig till huvudförhandling i tvistemål genom tele- fon. Skälet till detta är att utrymmet för telefonanvändning under huvudförhandlingsskedet i praktiken är begränsat, eftersom det i de fall, där huvudförhandling över huvud taget skall hållas, torde vara till fördel för utredningen i målet att förhandlingen äger rum på vanligt sätt direkt inför rätten (se prop. 1986/87:89 s. 219). Saken kommer emellertid i ett annat läge när det gäller frågan om en part kan få vara närvarande genom bild- och ljudöverföring. Inte heller den tekniken kan någonsin bli likvärdig med personlig närvaro. Men visst finns det tvistemål där man – med hänsyn till det ringa värdet av det som parterna tvistar om – gott och väl skulle nöja sig med att en part hördes genom bild- och ljudöverföring om man på det sättet kunde bespara honom en dyrbar och tidsödande resa. Ett praktexempel är de tvistemål om felparkering som enligt lag skall handläggas av domstolen i den ort där parkeringen skett. Den skåning eller norrbottning som blir instämd för felparkering på måste alltså resa till huvudförhandling i för att tala för sin sak. Självklart vore det bra om han i stället kunde sätta sig framför en videokamera i sin hemort och berätta om parkeringen. Och även i dispositiva tvistemål som rör större värden och mera komplicerade förhållanden bör det finnas ett inte oväsentligt utrymme för att låta en part närvara genom bild- och ljudöverföring. Jag föreslår alltså att det i RB införs en möjlighet att låta parter i tvistemål vara närvarande vid huvudförhandlingen genom bild- och ljudöverföring. Reglerna härom bör utformas på samma sätt som reglerna om närvaro genom bild- och ljudöverföring eller telefon vid förberedelsesammanträde. Jag har talat om det fallet att parten över huvud taget inte befinner sig i rättens lokaler, alltså fall där parten saknar ombud eller där både parten och hans ombud deltar genom bild- och ljud- överföring. En annan sak är att parten kan vilja ha sitt ombud närvarande i sessionssalen och själv delta genom bild- och ljud- överföring. Detta är möjligt redan enligt gällande rätt, där det i tvistemål enligt 11 kap. 5 § RB alltid finns en möjlighet för rätten att låta parten inställa sig genom ombud i stället för personligen. Om parten finns närvarande genom bild- och ljudöverföring, bör det i regel – i varje fall i dispositiva mål – inte vara något som hindrar att han inte är personligen närvarande i rättssalen utan är där genom sitt ombud. Förhandlingar där det prövas om den som är anhållen skall häktas – 24 kap. 14 § RB En fråga om häktning väcks i regel genom att åklagaren begär att rätten häktar en misstänkt som är anhållen. Rätten skall då enligt 24 kap. 13 § RB hålla förhandling i häktningsfrågan. Vid förhandl- ingen skall enligt 24 kap. 14 § RB den anhållne vara närvarande om det inte finns synnerligt hinder. Denna bestämmelse innebär i sig inget hinder mot att den anhållne är närvarande genom ett rätte- gångsombud. Frågan om han skall vara närvarande personligen regleras av 21 kap. 2 § tredje stycket RB enligt vilken bestämmelse han skall infinna sig personligen till sammanträdet om hans närvaro kan antas främja syftet med sammanträdet. I praktiken förekommer det knappast att häktningsförhandlingar avseende den som är anhållen hålls utan att den anhållne har inställts till förhand- lingen (se Fitger, I 2, 21:9, där det sägs att den misstänkte praktiskt taget alltid är skyldig att infinna sig personlig- en till förhandlingen).