sou · GPB372d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Den straffrättsliga bedömningen av gärningen saknar emellertid inte helt betydelse ur barnets perspektiv. De flesta barn upplever det som viktigt att bli trodda av olika rättsliga aktörer såsom poliser, åklagare och domare. En fällande dom visar tydligt att rättsväsendet lyssnat och fäst tilltro till barnets berät- telse. Domen kan också ha stor betydelse vid bedömningen av vilka åtgärder som är motiverade för att skydda eller hjälpa barnet. Det är av uppenbara skäl inte möjligt att endast anlägga ett barnperspektiv på frågan om straffrättslig sanktion för den som gör sig skyldig till barnmisshandel. Av kriminalpolitiska skäl är det viktigt att samhället reagerar på det brott som begåtts och att straffmätningen ligger på en nivå som kan sägas stämma överens med de värderingar och den rättsuppfattning som gäller i fråga om olika former av övergrepp mot barn. Frågor som rör polisens och åklagarnas arbete med utredningar om misshandel och andra övergrepp mot barn har behandlats i vårt delbetänkande Barnmisshandel – Polisens och åklagarnas hand- läggningstider och arbetsmetoder (SOU 2000:42). förslag när det gäller bland annat förhör med barn och hand- läggningstider. Vi går här inte ytterligare in på frågor om polisens och åklagarnas metoder att utreda brott mot barn. Det är särskilt tre frågor som är av intresse och som kommer att behandlas i detta kapitel. I andra avdelning finns den s.k. brottskatalogen, som beskriver de gärningar som straffbe- läggs (3–22 kap.) Den första frågan av intresse är om brottskata- logen bör kompletteras med ytterligare straffbestämmelser. En uppfattning som ibland förs fram i detta sammanhang är att för- summelse att tillgodose barns behov bör kriminaliseras. Nästa fråga rör straffmätningen. Ger bestämmelserna i brotts- balken tillräckliga möjligheter att ta hänsyn till barns skyddslösa ställning som en försvårande omständighet vid bedömning av straffvärdet för brott? Den tredje och sista frågan rör åtalsbestämmelserna. Vissa brott förutsätter att målsäganden, dvs. den mot vilken brottet är begånget, anger brottet till åtal för att åtal skall få väckas av åklagare. Några få brott får över huvud taget inte åtalas av åklagare. Enligt vår uppfattning finns det anledning att ställa sig frågan om åtalsbestämmelserna kan anses rimliga sedda ur ett barnperspektiv. Alla handlingar som omfattas av vår definition av barnmisshandel är inte straffbara. De som är straffbara kan falla under olika brottsrubriceringar i . Det brott som kanske ligger närmast till hands är misshandel. Andra brottsrubriceringar som kan bli aktuella är exempelvis vållande till kroppsskada eller sjuk- dom, ofredande, olaga hot och förolämpning. De flesta brott kräver uppsåt. Mycket förenklat kan detta sägas innebära att gärningen skall begås med vett och vilja för att vara straffbar. Den som handlat uppsåtligen och således är medveten om vad han gör anses också i allmänhet ha kunnat rätta sig efter lagen, till skillnad från den som saknat uppsåt. Att gärningen begåtts under självförvållat rus eller att gärningsmannen tillfälligt var från sina sinnens bruk på annat vis genom eget vållande innebär inte att gärningen inte skall anses som brott. psykiskt störda kan begå uppsåtligt brott om deras själs- förmögenheter är tillräckliga för att uppsåtsrekvisitet skall vara uppfyllt. Valet av brottspåföljd kan dock vara begränsat. För att en gärning skall vara straffbar trots att inte uppsåt utan endast oaktsamhet kan läggas gärningsmannen till last, måste brottsbeskrivningen tydligt ange att oaktsamhet är tillräcklig (1 kap. 2 § ). Oaktsamhet kan sägas innebära en av- vikelse från aktsamt beteende om det också kunnat begäras av gärningsmannen att han eller hon iakttagit erforderlig aktsamhet. Oaktsamheten kan bestå i att gärningsmannen tar en otillåten risk. I det följande ges en sammanställning av några av de brotts- rubriceringar i som kan vara aktuella när någon gör sig skyldig till det vi definierar som barnmisshandel. Straff- bestämmelserna om sexualbrott kommenteras dock inte även om sexuella övergrepp i och för sig omfattas av definitionen. Kommentarerna har huvudsakligen hämtats ur L. m.fl., , Del 1. 13.1.1Misshandel (3 kap. 5 §) 5 § Den som tillfogar en annan person kroppsskada, sjukdom eller smärta eller försätter honom eller henne i vanmakt eller något annat sådant tillstånd, döms för misshandel till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse . Misshandel kan vara en rad olika handlingar, exempelvis att slå, nypa, sparka, förgifta eller bränna, men handlingen skall leda till skada, sjukdom eller smärta som inte är alltför lindrig eller hastigt övergående. I vissa fall kan misshandel också ske genom under- låtenhet. Föräldrar och andra vårdnadshavare har exempelvis ställ- ning som skyddsgaranter för sina barn och är därmed i princip skyldiga att avvärja faror som hotar barnet. Även andra personer kan ha ställning som skyddsgaranter och därmed göras straff- rättligt ansvariga för underlåtenhet att ingripa, t.ex. barnomsorgs- personal, badvakter och sjukvårdspersonal. Med vanmakt eller något annat sådant tillstånd menas exem- pelvis att försätta någon i medvetslöshet, sömn, yrsel eller total berusning av alkohol eller narkotika. Enligt lagens förarbeten är avsikten att vissa svårare former av psykisk påverkan skall falla in under misshandelsbegreppet (prop. 1962:10, del B, s. 90). Det kan dock vara svårt att döma till ansvar för psykiskt våld i olika former eftersom en medicinskt påvisbar effekt, t.ex. psykisk chock eller neuros, måste kunna kon- stateras. Dessutom måste bevisas att denna effekt hänger samman med våldet. Refererad rättspraxis från och hovrätterna inom området misshandel av barn är mycket sparsam. Som regel bedöms misshandel som riktar sig mot barn som grov misshandel (se nedan). Refererad praxis om psykiskt våld saknas. 13.1.2Grov misshandel (3 kap. 6 §) 6 § Är brott som i 5 § sägs att anse som grovt, skall för grov misshandel dömas till fängelse, lägst ett och högst . Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om gärningen var livsfarlig eller om gärningsmannen tillfogat svår kropps- skada eller allvarlig sjukdom eller eljest visat särskild hänsynslöshet eller råhet. Misshandel av barn, i vart fall små barn, bedöms regelmässigt som grov misshandel om det är en vuxen gärningsman. I NJA 1992 s. 85 bedömdes misshandel av ett litet, skyddslöst barn, som tilldelats ett stort antal slag mot huvudet och kroppen, som grov. () bestämde straffet till fängelse och . I NJA 2000 s. 612 dömde HD en förövare av grov misshandel av ett barn till fängelse. En man hade uppsåtligen tillfogat sin fyraåriga styvdotter skador som bedömdes vara livshotande. Målet gällde i HD endast frågan om fängelsestraffets längd. Hovrätten hade bestämt straffet till fängelse. Riksåklagaren yrkade i HD att straffet skulle skärpas och pekade därvid på en rad försvårande omständigheter, bl.a. att våldet var kraftigt och direkt, att flickan bara var och stod under mannens tillsyn och att mannen låtit bli att se till att flickan kom under läkarvård. HD fastställde emellertid hovrättens dom. Domstolen menade att omständigheterna fick anses försvårande i en sådan omfattning att det gick klart utöver vad som redan beaktats inom ramen för gradindelningen men att dessa omständigheter redan beaktats genom hovrättens dom. 13.1.3Vållande till kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 8 §) 8 § Den som av oaktsamhet orsakar annan person sådan kroppsskada eller sjukdom som inte är ringa, döms för vållande till kroppsskada eller sjukdom till böter eller fängelse . Är brottet grovt, döms till fängelse i högst . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas 1.om gärningen har innefattat ett medvetet risktagande av allvarligt slag, eller 2.om gärningsmannen, när det krävts särskild uppmärksamhet eller skicklighet, har varit påverkad av alkohol eller något annat medel eller annars gjort sig skyldig till en försummelse av allvarligt slag. Paragrafen om vållande till kroppsskada eller sjukdom förutsätter inte uppsåt. Den kan därför bli tillämplig när ansvar inte kan utkrävas för misshandel på grund av att gärningsmannen saknat uppsåt att orsaka skadan eller sjukdomen. Bestämmelsen kan tänkas bli tillämplig även vid medicinskt påvisbart psykiskt lidande. I vissa fall kan brott enligt bestämmel- sen ske även genom underlåtenhet. 13.1.4Framkallande av fara för annan (3 kap. 9 §) 9 § Utsätter någon av grov oaktsamhet annan för livsfara eller fara för svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom, dömes för framkallande av fara för annan till böter eller fängelse i högst . Bestämmelsen om framkallande av fara för annan förutsätter inte att någon konkret skada har inträffat eller ens åsyftats. Uppsåt krävs inte heller, utan det är tillräckligt med grov oaktsamhet. Bestämmelsen tillämpades i hovrättsavgörandet RH 1981:107. En kvinna, som uppmärksammat att hennes fyraåriga dotter ätit ett okänt antal tabletter lugnande medicin, uppmanades att söka sjukhusvård för flickan. Trots detta söktes vård först . Det konstaterades då att flickan fått en förgiftning. Hovrätten ansåg att påföljden kunde bestämmas till böter eftersom kvinnan sökt vård för flickan innan tecken på förgiftning uppkom. 13.1.5Olaga tvång (4 kap. 4 §) 4 § Den som genom misshandel eller eljest med våld eller genom hot om brottslig gärning tvingar annan att göra, tåla eller underlåta något, dömes för olaga tvång till böter eller fängelse i högst . Om någon med sådan verkan övar tvång genom hot att åtala eller angiva annan för brott eller att om annan lämna menligt meddelande, dömes ock för olaga tvång, såframt tvånget är otillbörligt. Är brott som avses i första stycket grovt, dömes till fängelse, lägst och högst . Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om gärningen innefattat pinande till be- kännelse eller annan tortyr. Gärningen är inte straffbar om gärningsmannen kan stödja sig på en laga rätt att tillgripa tvång. Har han överskridit gränserna för sin befogenhet i detta avseende kan dock ansvar för olaga tvång komma i fråga. Som exempel på när lagen ger rätt att tillgripa tvång kan nämnas vårdnadshavares uppsiktsplikt enligt (6 kap. 2 §). Denna plikt kan ge anledning till ingripanden genom våld mot person, särskilt mot mindre barn. Sådana gärningar är inte brotts- liga såvida de inte är att anse som kränkande behandling (Jareborg, Brotten I s. 268). tvång kan vara att bli tvingad att ge upplysningar, att bli buren, avklädd, bemålad, överhälld med avfall eller dylikt eller inte endast tillfälligt fasthållen. 13.1.6Grov fridskränkning (4 kap. 4 a §) 4 a § Den som begår brottsliga gärningar enligt 3, 4 eller 6 kap. mot en närstående eller tidigare närstående person, döms, om var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av personens integritet och gärningarna varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla, för grov fridskränkning till fängelse, lägst och högst . Har gärningar som anges i första stycket begåtts av en man mot en kvinna som han är eller har varit gift med eller som han bor eller har bott tillsammans med under äktenskapsliknande förhållanden, skall i stället dömas för grov kvinnofridskränkning till samma straff. Paragrafen om grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning infördes som ett resultat av översyn av frågor om våld mot kvinnor (SOU 1995:60). missionen hade i sitt slutbetänkande föreslagit flera nykrimina- liseringar, bl.a. ett nytt brott som skulle omfatta kränkningar av nära anhöriga kvinnor. Regeringen ansåg emellertid i den propo- sition som följde på kommissionens förslag att straffbestämmelsen i stället skulle omfatta upprepade straffbara kränkningar av alla närstående personer (prop. 1997/98:55). Regeringen uttalade bl.a. att det finns anledning att bedöma kränkningar av ett minderårigt barn som minst lika allvarliga som kränkningar av vuxna personer (s. 79). Bakgrunden till de nya brotten är att det kan vara svårt att inom det straffrättsliga regelsystemet tillräckligt beakta det straffvärda i ett upprepat, systematiskt kränkande handlande som i och för sig utgörs av ganska bagatellartade gärningar. Det kan röra sig om exempelvis upprepad lindrig misshandel, ofredande och hemfrids- brott. Det systematiska i förfarandet kan emellertid sammantaget leda till en mycket betydande kränkning av den utsatta personen. 13.1.7Olaga hot (4 kap. 5 §) 5 § Om någon lyfter vapen mot annan eller eljest hotar med brottslig gärning på sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig fruktan för egen eller annans säkerhet till person eller egendom, döms för olaga hot till böter eller fängelse i högst . Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst och högst . Den särskilda straffskalan för grova fall av olaga hot infördes genom lagändring 1993. I förarbetena till ändringen betonades vikten av att psykiskt våld och sådant vålds effekter beaktas vid straffmätningen (prop. 1992/93:141 s. 30 f. och s. 57 f.). 13.1.8Ofredande (4 kap. 7 §) 7 § Den som handgripligen antastar eller medelst skottlossning, stenkastning, oljud eller annat hänsynslöst beteende eljest ofredar annan, döms för ofredande till böter eller fängelse i högst . En rad olika handlingar kan vara att anse som ofredande. Hit hör bl.a. att avsiktligen knuffa, sätta krokben för, spotta på eller rycka eller slita i en annan person, om gärningen inte är att bedöma som misshandel eller försök till misshandel. löst beteende är det fråga om när en handling enligt vanlig värde- ring kan sägas utgöra en kännbar fridskränkning. Att allvarligt skrämma någon kan exempelvis vara ett hänsynslöst beteende. Straffmaximum för ofredande höjdes från sex månaders till fängelse 1993. I förarbetena till ändringen anfördes att om- fattande och systematiska trakasserier, t.ex. vid mobbning eller annat psykiskt våld, kan utgöra sådana beteenden som är att bedöma som ofredande, och att en gärning som är att bedöma som ofredande kan rymma långvariga hänsynslösa beteenden som har ett straffvärde som i extremfall kan överstiga sex månaders straffmaximum (prop. 1992/93:141 s. 32). 13.1.9Förolämpning (5 kap. 3 §) 3 § Den som smädar annan genom kränkande tillmäle eller beskyllning eller genom annat skymfligt beteende mot honom, dömes, om gärningen ej är belagd med straff enligt 1 eller 2 §, för förolämpning till böter. Är brottet grovt, dömes till böter eller fängelse . Med förolämpning menas sådana handlingar som uteslutande är ägnade att såra en annans ärekänsla, hans subjektiva ära. Hit räknas exempelvis tillmälen, kränkande beskyllningar och skymfliga be- teenden av olika slag, t.ex. föraktfulla åtbörder eller signaler. 13.2Bör straffbestämmelserna ändras? Det finns inte skäl för att utöka kriminaliseringen av barnmiss- handel eller för att göra annan ändring i straffbestämmelserna. Många av de handlingar som omfattas av vår definition av barn- misshandel är straffbara redan enligt gällande bestämmelser. Att många av de straffbestämmelser som står till buds knappt tillämpas i praktiken beror inte primärt på brister i bestämmelserna utan på att brotten ofta utförs i hemmet och att de därför är svåra såväl att upptäcka som att bevisa. Svårigheterna för rättsväsendet att upp- täcka barnmisshandel är inte i första hand ett straffrättsligt pro- blem. Vad som behövs är i stället kompetens, utbildning och rutiner hos de yrkesverksamma som finns i barnens vardag kring bl.a. anmälningsskyldigheten. Det framstår däremot inte som ända- målsenligt att utöka kriminaliseringen av barnmisshandel. 13.2.1Många former av barnmisshandel är straffbara De möjligheter som finns att döma förövare av barnmiss- handel till ansvar för sina handlingar är större än vad man först föreställer sig, i vart fall i teorin. Som framgår av sammanställ- ningen kan många fler brottsrubriceringar än misshandel bli aktuella. En förälder som utsätter sitt barn för omfattande och syste- matiska kränkningar i form av trakasserier, hot om våld etc. torde exempelvis ofta omfattas av bestämmelserna om grov fridskränk- ning. Har kränkningarna inte varit så frekventa kan gärningen eller gärningarna i stället bedömas som olaga hot, ofredande eller något annat brott. Straffbestämmelserna gör det också i vissa fall möjligt att ingripa mot vårdnadshavare som utsätter sina barn för exem- pelvis sådan försummelse eller exposition som leder till att barnet drabbas av någon sjukdom eller skadat sig. Brott mot barn är svåra att utreda I praktiken kan det ändå vara mycket svårt att döma en förövare av barnmisshandel till ansvar för brott. Detta beror inte minst på att det är förenat med stora svårigheter att bevisa att brott har begåtts. Barnmisshandeln äger i det stora flertalet fall rum inom familjens slutna krets och möjligheterna till insyn för andra är därför begränsade. Såväl barnet som övriga familjemedlemmar väljer av lojalitet mot förövaren att ingenting berätta. Många straff- belagda gärningar, t.ex. många kränkningar som är att bedöma som ofredande, lämnar heller inga synliga spår. () har i en studie , Hand- läggningstider vid polisanmäld barnmisshandel, konstaterat att endast en liten del av polisanmälda fall av misshandel och grov misshandel av barn leder till att en gärningsman kan bindas till brottet. I studien ingick polisanmälningar där offret var ett barn och gärningsmannen och dessutom bekant med offret. BRÅ kom fram till att knappt en tredjedel () av anmälningarna ledde till att gärnings- mannen kunde sägas vara bunden till brottet, dvs. att ärendet ledde till åtal, att strafföreläggande utfärdades och godkändes eller att beslut om åtalsunderlåtelse meddelades. I domstolsstatistiken skiljer man inte på sådan misshandel som riktar sig mot barn och sådan som riktar sig mot vuxna. Det har därför inte varit möjligt att få fram uppgifter som visar hur vanligt det är att fall som leder till åtal också leder till en fällande dom. Det finns ingen brottsstatistik som visar hur vanligt det är att andra brottsrubriceringar än misshandel eller grov misshandel före- kommer vid handlingar som är att anse som barnmisshandel. Enligt uppgifter vi fått från bl.a. poliser som arbetar med utredningar om brott mot barn är det dock ytterst ovanligt att andra former av barnmisshandel än fysisk sådan polisanmäls. Det pågår ett projekt inom rättsväsendet kring kodning av brott, En ny struktur för kodning av brott. Man ser bland annat över möjligheterna att komplettera statistiken inom kriminalvård och domstolar med uppgifter om brottsoffrets kön och ålder samt relationen mellan offer och förövare. 13.2.2Bör kriminaliseringen utvidgas? De vanligaste formerna av barnmisshandel där samhället som regel saknar möjlighet att döma gärningsmannen till straff enligt brotts- balken är dels kränkningar och andra lindrigare former av psykisk misshandel, dels försummelse att tillgodose barns behov. Det är främst inom dessa båda områden som en nykriminalisering skulle kunna övervägas. Kränkningar och andra lindrigare former av psykisk misshandel Frågan om hur psykiskt våld bör regleras straffrättsligt har disku- terats i olika lagstiftningsärenden. Regeringen har behandlat frågan bland annat i proposi- tion 1992/93:141 om ändring i m.m. En av frågorna var där att se över möjligheterna att genom en tydligare straff- rättslig reglering öka skyddet för människor som utsätts för psykiskt våld. Vad som främst diskuterades var visserligen tra- kasserier och mobbning mellan vuxna, men de flesta av regeringens uttalanden är så generellt hållna att de även omfattar andra former av psykiskt våld. Regeringen konstaterade att psykiskt våld är ett Information, utbildning och organisatoriska åtgärder ansågs dock som mer ändamålsenliga än straffrättsliga åtgärder. Vidare menade man att kriminaliseringen som den är utformad väl torde räcka till för att fånga in de straffvärda fallen av psykiskt våld (prop. s. 57 f.). Frågan om att kriminalisera psykiskt våld behandlades också i samband med att bestämmelserna om grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning infördes. förslag (SOU 1995:60) innebar att det nya fridskränkningsbrottet skulle omfatta sådan psykisk misshandel som inte är straffbar . Regeringen delade emellertid inte denna uppfattning. Man menade bl.a. att det finns en uppenbar risk för att en straffbestämmelse som tar sikte på lindrigare psykisk misshandel skulle bli alltför oprecis och omfatta en alltför oöverskådlig krets av gärningar för att kunna godtas (prop. 1997/98:55 s. 78). Barn är generellt sett mer utsatta och sårbara än vuxna människor. Det finns därför anledning att bedöma psykisk miss- handel av barn som ett ännu allvarligare problem än när sådan misshandel riktar sig mot vuxna människor. Även om kränkningar eller liknande av barn kanske ibland kan framstå som mindre allvarliga för sådan behandling ändå med sig risker för att barnets hälsa och utveckling skadas, i vart fall om det är fråga om ett upp- repat handlande. Psykisk misshandel av barn kan därför i och för sig framstå som straffvärd. Många av de argument som i andra sammanhang förts fram som skäl mot att ytterligare straffbelägga psykisk misshandel gäller emellertid även i fråga om sådan miss- handel som riktar sig mot barn. Eftersom den psykiska misshandel av barn som förövas av vuxna oftast äger rum i hemmet där risken för upptäckt är mycket liten, måste det också bedömas som tveksamt huruvida en utökad kriminalisering verkligen skulle ha någon avskräckande effekt. Framför allt måste man emellertid ifrågasätta om straffrättsliga åtgärder är en lämplig metod att få vuxna människor att behandla barn med den respekt som de har rätt till (jfr 6 kap. 1 § för- äldrabalken). Bättre är att genom utbildning och information höja kunskapsnivån hos föräldrar och andra vuxna om den psykiska misshandeln och dess skadeverkningar. finns en förhållandevis hög medvetenhet om dessa frågor hos många av de yrkesverksamma som finns i barnens vardag. har frivilligorganisationerna, , m.fl. arbetat aktivt med att sprida information och kunskap om pågår ett omfattande arbete med att genomföra på olika nivåer i samhället (jfr prop. 1997/98:182). Frågor som exempelvis rör barns och ung- domars levnadsförhållanden och vuxnas attityder och förhåll- ningssätt har därmed fått stor uppmärksamhet. Arbetet kring har säkerligen bidragit till den ökade medveten- heten även om barn som far psykiskt illa. Frågor som rör barns och ungdomars psykiska hälsa har också uppmärksammats i den allmänna debatten och i olika utredningar, uppsatser etc. . Utvecklingen går fortfarande mot att allt fler människor får en större kunskap om den psykiska misshandeln och dess konse- kvenser. Det finns därför skäl att tro att toleransen mot sådan misshandel kommer att successivt avta. Några lagstiftningsåtgärder eller andra särskilda åtgärder fram- står därför inte som motiverade . Försummelse att tillgodose barns behov Bestämmelser om vårdnad av barn finns i . Där sägs bland annat att den som har vårdnaden om ett barn har ett ansvar för barnets personliga förhållanden och för att barnets behov av omvårdnad, trygghet och en god fostran tillgodoses (6 kap. 1 och 2 §§ ). Vårdnadshavaren svarar också för att barnet får den tillsyn som behövs med hänsyn till dess ålder, utveckling och övriga omständigheter. Emellanåt framförs uppfattningen att vårdnadshavares försum- melse att tillgodose sina barns grundläggande behov bör straff- beläggas. Man syftar på exempelvis försummelse i fråga om hygien, mat och kläder men även psykisk försummelse, t.ex. underlåtenhet att tillgodose barnets behov av uppmärksamhet och kontakt. Vi delar inte uppfattningen att försummelse bör kriminaliseras. De argument som tidigare förts fram mot att straffbelägga lind- rigare former av psykisk misshandel gäller även i detta samman- hang. Det måste också beaktas att de vårdnadshavare som för- summar sina barn så pass grovt att en kriminalisering skulle kunna övervägas sällan gör det avsiktligt.