sou · GPB385d1 · 2002-01-01 00:00:00 — I diskussionen om Gåsefjärden-incidenten har det framförts en rad fakta och uppgifter som kan bidra till att ifråga- sätta avsiktligheten i inträngningen. Bland annat har anförts att ubåten gick i övervattensläge med föreskrivna skeppsljus tända, framdriven av bullrande dieselmotorer i god fart – , när tystgående eldrift var en möjlighet, med blåsta vattentankar genom grunda vatten som omöjliggjorde dykning, in i en fjärd där ubåten skulle haft stor svårighet att vända.67 Denna odyssé slutade med att ubåten körde upp på ett övervattensskär, tydligt markerat på det allmänna svenska sjökortet. Utöver intrångets osedvanligt klumpiga karaktär, och det i sam- manhanget otypiska agerandet, är motivet för inträngningen just i höljt i dunkel. Lika gåtfullt är högriskbeteendet att med kärnvapen ombord utföra ett inträngningsföretag med så stora möjligheter för misslyckande. Denna operation skilde sig på många sätt i genomförande från de gäckande, svårfångade och tysta ubåtsbesöken i territorialvattnen som vi tycktes uppleva både före och efter . 67 och (red. ), Ubåtsfrågan (1999), s. 20-37; och Myhrberg, Ubåtsvalsen (1985), s. 51-75. Utredningen har särskilt granskat ovan nämnda omständigheter. Att skeppsljusen var tända har uppgivits av fartygschefen vid för- hören. Av dessa har också framkommit att ubåten gick i s.k. mellanläge, dvs. med ballasttankarna delvis fyllda. Sekonden uppgav att det vid grundstötningen fanns vatten kvar i tankarna. Detta framgår också av loggboken. Vad beträffar uppgifterna om de bullrande motorerna kan kon- stateras att när ubåten satt fast på grundet och med egen kraft försökte ta sig loss, båda motorerna kördes på högsta effekt. Då uppstod givetvis ett kraftigt buller, kraftigare än vid motsvarande effektuttag då hela ubåten ligger i sjön. Orsaken till det förstärkta buller var att ljudet fortplantades direkt från skrovet till berg- grunden samt att avgasutsläppen kommit närmare eller kanske t.o.m. över vattenytan. Ubåten var precis som svenska ubåtar av motsvarande modernitet (Hajen-klassen) utrustad med två relativt högvarviga dieselmotorer, vilka kunde driva fram ubåten i ytläge i upp . Under inlöpandet har farten uppgivits vara 6 varvid en motor använts för framdrivning och en för laddning av batterierna. En uppfattning om hur mycket ubåten bullrar vid gång till sjöss erhölls i samband med utlöpandet . Fartygschefen på , som bogserade U 137 från ut till skydds- områdesgränsen och som tidigare tjänstgjort på ubåt, har för utredningen uppgivit att när bogseringen avslutats U 137 gick om för att för egen maskin och i full fart gå ut mot territorialgränsen med bogserbåten akter om U 137. Denne erfarne ubåtsofficer anser att motorljudet från U 137 i full fart inte var starkare än från en motsvarande svensk ubåt, som inte är anmärkningsvärt högt. Vid inlöpandet gick U 137 med måttlig fart, vilket innebär att motorljudet inte var särskilt högt. Ubåten gick dessutom i mellanläge med avgasutloppen djupare.68 68 Samtal med fartygschefen på . Att den grunda inte medger dykning är odiskutabelt och illustrerades av att, sedan ubåten dragits loss, ankrats och akterförtöjts vid en boj, man under materielkontroller fyllde tankarna varvid ubåten kom att ligga på botten med däcket över vattnet. är emellertid tillräckligt bred för att en ubåt av Whiskey-klass skall kunna vända med rimlig säkerhet. Fjärden medger inte rundgir, men väl vändning på stället med saxade pro- pellrar. Rätt utförd behövs för en sådan manöver. I utredarens granskning av Gåsefjärdenincidenten har framkommit uppgifter rörande U 137:s inträngning som inte redovisats och som tyder på att det verkligen rådde viss osäkerhet på sovjetisk sida om var ubåten egentligen befann sig när den körde fast. In- formation från svensk signalspaning har sålunda givit vid handen att U 137 sannolikt inledningsvis rapporterade en felaktig posi- tionsbestämning till sina hemmamyndigheter, alternativt att det blev fel i mottagandet. Sovjetiska flygplan och fartyg dirigerades först till ett område öster om söder om krona. Flygplanen spanade i fel område uppenbarligen utan resultat. Dessa uppgifter förefaller peka på att ubåtsledningen antingen visste var den befann sig när man rapporterade men att det blev något fel i rapporten, eller också inte visste och rapporterade vad man trodde var en riktig positionsbestämning. En variant av det senare fallet är att man inte visste och att det dessutom blev fel i rapporten hem. Skulle något av de två senare alternativen vara riktigt måste detta naturligtvis få konsekvenser för bedömningen av avsiktsfrågan. För den förstnämnda möjligheten talar att en i stort sett korrekt positionsuppgift skrivits in i loggboken efter grundstötningen. Under förutsättning av att denna positionsuppgift inte skrivits in i efterhand, reser det frågor om hemmabasens kontroll över operationen vilket inte heller det undgår att ha bäring på avsiktsfrågan. I händelse ubåten varit på ett hemligt specialuppdrag och rapporterat om grundstötningen så förefaller det något märkligt att hemmabasen fortfarande sökte i fel område och dessutom ute på öppna havet. Ytterligare en möjlighet är givetvis att ubåten medvetet rapporterade fel, liksom att sökningen med avsikt skulle ha diri- gerats till en oriktig position i avledningssyfte, men båda dessa möjligheter förefaller något långsökta. Den senare möjligheten förefaller stämma illa med det faktum att man från sovjetisk sida i det första offi- ciella svaret hävdade att gyrokompassen gått sönder kl. 6.30 . Om så var fallet, kan man rimligen inte söka sprida föreställningen att båten varit i området öster om . Då skulle den svårligen ha hunnit fram till till morgonen. Om det varit så att man med denna operation skulle ha velat ge en medvetet falsk bild av var man trodde att ubåten befann sig, skulle man sannolikt också sett till att de uppgifter som man uppgav till den svenska sidan stämde med detta. Det tyder på att operationen öster om var en genuin sökoperation, och att man på sovjetisk sida utgick ifrån att båten befann sig någonstans i ett patrulleringsområde öster om . Ett annat viktigt spörsmål är frågan om hur det kunde ha kom- mit sig att uppgifterna från signalspaningen inte uppmärksammats i tidigare redovisningar från Försvarsmakten och regeringen kring händelsen. Även om uppgifterna inte i alla avseenden är bekräftade och stödde den officiella svenska uppfattningen att intrånget var avsikligt, förefaller informationen vara av sådant intresse att den, i vart fall i efterhand, borde ha funnits med i underlaget för bedöm- ningar av händelsens karaktär. 1995 ägnade mycken energi och tid åt frågan om U 137:s inlöpande i och då särskilt frågan om avsiktligheten eller ej i inträngningen. Efter en utförlig diskussion av främst navigeringstekniskt slag kom kommissionen till samma resultat som ÖB 1981. Kommissionen fann att U 137:s infart i varit avsiktlig.69 För denna utredning finns det inte anledning att ta definitiv ställning i avsiktsfrågan. Det räcker med att notera att efter incidenten politiskt och militärt agerade utifrån föreställningen om avsiktlighet. Detta bidrog till att skapa en presumtion om att andra konstaterade kränkningar och indikationer därom både före och efter Gåsefjärden-incidenten hade utförts av ubåtar och under- vattensfarkoster från . Man kan alltså fortfarande diskutera om hanteringen av U 137:s grundstötning vilade på riktiga premisser. Kvar står som ovan sagts att den politiska och militära hanteringen i sig, oavsett om den ägde rum på grundval av ett korrekt underlag eller ej, likväl måste betraktas med respekt. En fast och bestämd hållning från svensk sida var nödvändig, liksom en tydlig enighet utåt. Regeringen och Försvarsmakten höll sig också klart till denna linje. Oppositionen instämde i allt väsentligt, och oppositionsledaren uttalade att han ansåg hela frågan väl handlagd, från såväl politisk som militär sida. 69 SOU 1995:135, s. 266. Avseende den av påtalade frånvaron av försvarsministern i det inledande skedet av regeringens behandling av Gåsefjärden-incidenten finner utredaren anledning att instämma i kritiken från principiella utgångspunkter. Rent sakligt däremot innebar försvarsministerns frånvaro knappast någon försvagning av hanteringen dels därför att stats- respektive utrikesminister höll säker kontroll över utvecklingen, dels för att Försvarsdepartemen- tets kompetente statssekreterare snabbt infann sig och kunde företräda Försvarsdepartementet i samråden. Ett par smärre randanteckningar kan möjligen göras dels be- träffande frågan om inspektion av ubåten, dels beträffande båtens frisläppande och uttransport från svenskt territorium. Man kan kanske ifrågasätta om inte en inspektion av båten skulle ha haft större utsikter till framgång om kravet på inspektion drivits mer bestämt från början. Kanske borde man ha sökt genomföra en fullständig inspektion redan i nära anslutning till den första bord- ningen. Givet är att det hade varit att höja insatserna, åtminstone temporärt, men möjligen skulle man ha kunnat utnyttja den första inledande förvirringen. När ubåten skulle bogseras ut från svenskt vatten skedde uppenbarligen ett av de få missförstånd som ägde rum under hela incidenten. Man beslöt att på grund av dåligt väder uppskjuta utbogseringen av båten till . Alla som kunde tyckas beröras informerades om beslutet men av någon anledning, sanno- likt ett misstag på sovjetisk sida, tycktes inte informationen ha trängt fram till fartygschefen. Denne beordrade att ubåtens förtöjningar skulle lossas men opera- tionen hejdades genom ett resolut ingripande från kommendör- kapten . Mediamässigt hanterades incidenten på ett i allt väsentligt korrekt sätt. Försvarsmakten kontrollerade situationen från första början, och lyckades undvika de interna åsiktsskillnader om informationshanteringen som präglade Utö-incidenten. Den känsliga frågan om misstankarna om förekomsten av kärnvapen ombord läckte aldrig ut . Kärnvapenfrågan hanterades på en need to know basis, dvs. hölls i en mycket begränsad krets. Detta ledde i sin tur till andra problem, som när ubåten skulle flyttas p.g.a. vädret. Förslaget om att ta den in till måste av- visas utan att de verkliga motiven varför detta vore olämpligt kunde avslöjas. Här aktualiseras frågan om en effektiv kris- hantering inte kräver en i vart fall internt relativt öppen informationspolitik, för att alla delar av organisationen ska kunna fungera motiverat och optimalt. Dilemmat är givetvis risken för läckor, avsiktliga eller oavsiktliga, och därmed risken att förlora kontrollen över informationen utåt. kommer igen i hanteringen av Hårsfjärden-incidenten. Förhandlingarna med måste sägas ha klarats av väl, med tydlighet och bestämdhet. Den i och för sig hypotetiska frågan om förhandlingarna och det fortsatta diplomatiska agerandet vilade på korrekta premisser kan inte helt förbises i en granskning av hanteringen. Om så var fallet finns ingen anledning att diskutera den vidare behandlingen av frågan i relation till . Men om så inte varit fallet, nämligen om det verkligen skulle ha varit fråga om ett navigeringsfel, så bidrog sannolikt den skarpa svenska hållningen till en försämring i relationerna mellan och som i så fall inte i alla delar hade varit nödvändig. Detta är något av en akademisk fråga, och det kan hävdas att en stat vars örlogsfartyg gör sig skyldiga till så allvarliga felnavigeringar som det i så fall var fråga om måste vara beredd att ta konsekvenserna härav. På sätt och vis kan också sägas att den svenska hanteringen gav ett visst utrymme för en mindre sträng tolkning av avsiktsfrågan. Genom att inte insistera på att genomsöka ubåten, och genom att tillåta fartyget lämna på sätt som skedde med komplett besättning visade delvis respekt för ubåtens legitimitet som statsfartyg ute i legalt ärende. Därmed undvek att spetsa till situationen ytterligare med risk för mer negativa konsekvenser för de svensk-sovjetiska relationerna än som verkligen blev fallet. visar dock på vikten av att beslutsunderlaget håller och att den analys som görs är korrekt med tanke på de långtgående och vitt skilda konsekvenserna av olika utfall av analysen. Sammanfattningsvis bör understrykas att Gåsefjärden- incidenten visserligen innebar en allvarlig kris som skakade den nationella säkerheten, men att den likväl isolerat måste ses som en säkerhetspolitisk incident. Om den hade förblivit en isolerad företeelse och inte följts av ytterligare kränkningar skulle denna incident i sig givetvis ha inneburit ett skärpt läge och en bekräftelse av tidigare misstankar. Men den skulle inte ha blivit den början till en långvarig och omvälvande nationell säkerhetspolitisk kris som blev fallet i och med att den följdes av Hårsfjärden-incidenten. Den ubåtsincident som har tilldragit sig den största uppmärksam- heten, när den inträffade och därefter, är händelserna i med tyngdpunkt den 1 till . In- cidenten var särskilt anmärkningsvärd eftersom den ägde rum i , som är huvudbas för kustflottan, och i vars närhet Muskö-anläggningen är belägen. En omfattande massmedial bevak- ning bidrog till att ge incidenten både nationell och internationell uppmärksamhet. Hårsfjärden-incidenten har i efterhand blivit föremål för omfattande granskningar och två statliga utredningar. 1983 vars rapport huvudsakligen base- rades på denna incident och vars rapport inrymmer en utförlig beskrivning och analys av incidenten. Icke desto mindre har hanteringen av händelserna föranlett journalister, fredsforskare och politiker att uttrycka skep- sis och tvivel över den offentliga redovisningen. En rik flora av hypoteser har vuxit fram som gjort Hårsfjärden-incidenten till en av de mest diskuterade och mytomspunna händelserna ubåtshistoria. Utifrån direktiven för innevarande utredning har det synts mig angeläget att göra en förnyad granskning av skeendet i , dock, till skillnad från de båda tidigare statliga utredningarna, med en särskild betoning av hur regering och försvarsmakt hanterat incidenten.70 De officiella beskrivningarna av Hårsfjärdenhändelserna har alla tagit som utgångspunkt den observation av periskop som gjordes på , och som blev den utlösande faktorn för den stora ubåtsjaktoperationen.71 Dagarna innan hade emellertid ett antal observationer gjorts i mellersta skärgård, och även inne i hamn. En fiskare iakttog vad han beskrev som ett ubåtsperiskop vid Södermöja. Observationen rapporterades dock inte förrän efter Hårsfjärden-incidenten. observerades ett periskop på ström inte långt ifrån amerikanska örlogsfartyg på besök i . gjordes optiska observationer av vad som antogs kunna vara ett ubåtstorn vid utanför , och och natt uppfattades ett återkommande radareko vid . indikerade mine- ringen i närheten av , . Från finns också ett antal indikationer både från Sandhamnsområdet och från Hårsfjärdenområdet.72 70Se bland annat de verk som författats av Hasselbohm (1984), Myhrberg (1985) och (1996). 71Se t.ex. SOU 1983:13, s. 23 och 83; samt SOU 1995:135, s. 140. 72ÖrlB O krigsdagbok, 30; och , 30. mitt observerade två värnpliktiga i en båt på relativt nära håll två ubåtsmaster – av vilka åtminstone en uppfattades som periskop – på utanför Berganäs. Masterna drogs ned efter ca en minut och försvann. Chefen för örlogsbas med stabsplats på vid- tog de åtgärder som enligt gällande bestämmelser var påkallade för att avvisa upptäckt ubåt. En ubåtsjaktutrustad helikopter fick ekokontakt och en sjunkbomb fälldes. Åtgär- der vidtogs för att försöka spärra av Hårsfjärden.73 Av en orientering från militärbefälhavaren i Östra militär- området framgick att sannolik ubåt indikerats i såväl 73 SOU 1983:13, s. 83; SOU 1995:135, s. 140. inre skärgård som i Hårsfjärdenområdet. Verksamhet med målet att identifiera och därefter avvisa ubåt skulle fortsätta minst intill . Disponibla resurser skulle utnyttjas så att trycket mot de främmande ubåtarna blev relativt jämnt fördelat mellan de båda områdena.74 Överbefälhavaren orienterade statssekreteraren i För- svarsdepartementet och denne informerade statsminister . Överbefälhavaren ställde till örlogsbaschefens förfogande en marin analysgrupp med kommendörkapten som chef.75 togs också frågan om ett press- kvarter upp, och beordrade försvarsstabschefen att man skulle förbereda för ett presskvarter för uppemot 500 jour- nalister, och förberedelser härför sattes igång på Örlogs- skolor vid Hårsfjärden.76 fortgick spaningsarbetet, och gav sådana indikationer att sjunkbomber fälldes på för- och eftermiddagen i respektive norra . Sammanlagt fälldes fem sjunkbomber i dessa två områden. Oljestråk noterades och oljeprover togs. Försvarsstaben utfärdade en kommuniké av innebörd att ubåtsspaning pågick eftermiddag i och att under lördags- kvällen sjunkbomber fällts i varningssyfte. Vidare nämndes i kom- munikén att andra militära övningar, som inte hade med ubåts- spaningen att göra, pågick i området.77 skedde kontinuerlig övervakning med olika spaningsmedel i Hårsfjärdenområdet. Olika former av provi- soriska spärrar för inloppen till var då utlagda. Det södra inloppet hade spärrats med ett fartyg. erhölls nya indikationer i form av sonarkontakter, och insats skedde med två sjunkbomber.78 skedde en upptrappning av verksam- heten. Ytterligare ansträngningar att förbättra avspärrningarna runt gjordes. och dagen erhölls indikationer i Hårsfjärdenområdet i form av radarekon, sonarekon, luftuppkok 74MB Ö fjärrskrift, . 75ÖB , (handskrivna versionen); och MB Ö fjärrskrift, . 76Försvarsstabens Informationsavdelning (Fst/Info), Informationstjänsten i samband med ubåtskränkningarna i , . 77Fst/Info, ; och SOU 1983:13, s. 83. 78Fst/Info, Ubåtsjaktverksamheten i , ; SOU 1983:13, s. 83; och MBÖ lägesrapport, . Vissa av indikationerna gav doppler, vilket innebar att ett föremål varit i rörelse. Tolv sjunkbomber fälldes. En oljefläck på vattenytan iakttogs. En upptäckt av ubåt, som senare betecknades som säker, gjordes då en vågkam observerades i Sandhamnsområdet (Stora Hästskär), och då vad som rapporterades som tornet på en ubåt som med tända lanternor gick på nordlig kurs i farleden väster om . Patrullbåten fick härefter sonarkontakt och anföll med sjunkbomber.79 Av militärbefälhavarens i Östra militärområdet bedömande framgick att en främmande ubåt sannolikt befann sig i , det s.k. södra området och att en ubåt möjligen uppehöll sig i det s.k. norra området, dvs. området innanför Sand- hamn. Särskilt i södra området kunde det röra sig om en miniubåt eller eventuellt ett skenmål (detta var första gången man på allvar började överväga möjligheten av miniubåtar). Avseende det norra området bedömdes ubåten behöva utlöpa i närtid. I fråga om det södra området ansågs att en miniubåt till följd av begränsad ut- hållighet måste röja sig eller utlöpa . En konventionell ubåt ansågs ha lång kvarvarande uthållighet. Sannolikheten för att ubåt skulle finnas kvar bedömdes därför som liten.80 var spaningsintensiteten i Hårsfjärden- området hög och ett flertal indikationer i form av luftuppkok, olje- fläckar och sonarekon erhölls. Indikationer ledde till att samman- lagt tolv sjunkbomber fälldes . Avsikten var att en ubåt skulle tvingas till ytan och identifieras före avvisning. Risk för fritagningsförsök kunde inte uteslutas. Det fanns också en oro för att eventuella gisslansituationer skulle uppstå. Enligt försvarsstabschefen skedde en massa händelser på som pekade på att det var nära till att vi skulle lyckas, men en hel del spöken kan man nog säga att det fanns.81 utsändes en presskommuniké från Försvarsstaben, vilken förtjänar att återges i sin helhet:82 79Fst/Info, ; SOU 1983:13, s. 83; och SOU 1995:135, s. 140. 80MB Ö bedömande, . 81SOU 1983:13, s. 84; MB Ö Orientering ; samt Försvarsstabschefen , . 82Fst/Info, . har sådana indikationer erhållits, att man misstänker att en främmande ubåt med stor sannolikhet uppehåller sig i Hårs- fjärdområdet i . Indikationer har erhållits i form av radarekon, hydrofonekon, luft- uppkok och skumstrimlor. Vissa av indikationerna har givit doppler, vilket innebär att ett före- mål varit i rörelse. Sjunkbomber har vid ett flertal tillfällen fällts på dessa indikationer. Därutöver har förberedelser vidtagits för tänkbara händelseutveck- Spaningarna fortsätter med oförminskad intensitet. Marinstabens presschef har uppgivit för utredningen att informationsavdelningen i utkastet till denna kommuniké med- vetet hade tagit med ett antal sakuppgifter, för att en del skulle kunna strykas i slutjusteringen, som brukligt var. Han hade emellertid blivit förvånad över att försvarsstabschefen i stället hade lagt till ytterligare element. Den nattliga presskommunikén föranledde en stor uppmärksam- het. Försvarsstabschefen, som befann sig på , blev överfallen av massmedia och gav några korta intervjuer varvid han bekräftade innehållet i kommunikén. Order om att upprätta ett presskvarter vid hade givits , och avsikten var att detta skulle öppnas eller . Med anledning av uppgifterna till pressen blev ett öppnande i praktiken oundvikligt, och släpptes de första journalisterna in. Ett presskvarter upprättades alltså . fram till då presskvarteret stängdes hade cirka 450 svenska och 200 utländska journalister ackrediterats.83 var spaningsintensiteten fortsatt hög. Ytterligare resurser tillfördes i form av minsvepare och ubåts- bärgningsfartyget . En sjunkbomb fälldes i . Luftvärnsförband och militärpolis tillfördes också. observerades skumstråk och luftuppkok, men sökning i området gav inget resultat. Kraftsamling av verksamheten skedde till Hårsfjärdenområdet. Alla tänkbara arrangemang vidtogs för att försöka hålla en even- tuell ubåt innesluten. Ett antal sjunkbomber fälldes mot kontakter som klassificerades som möj- lig ubåt. 83 Samtal med , ; , ; och Fst/Info, . Militärbefälhavaren i Östra militärområdet bedömde att i Hårs- fjärden uppehöll sig sannolikt ytterligare en främmande ubåt. De vapeninsatser som gjorts kunde eventuellt ha skadat ubåten. Militärbefälhavaren utgick i det fortsatta agerandet ifrån att ubåt fanns instängd i tills annat bevisats. När en ubåt tvin- gats till ytan skulle den om så krävdes bemäktigas, om nödvändigt med vapenmakt. Ubåten skulle därvid införas till lämpligt belägen plats bl.a. för undersökning och förhör. Avvisning skulle ske enligt senare order. Ett antal kontrollerbara mineringar bemannades . Försvarsstabschefen noterade i sin dagbok att det började bli alltmer klart att det skulle bli en mycket svår operation och att satsningen på att få upp en ubåt kanske inte kunde ge resultat.84 84 SOU 1983: 13, s. 84; MB Ö fjärrskrift ; och , 1982-10- 06. mitt erhölls indikationer i avspärrningsanordningarna i norra som kunde tyda på en utbrytning. Bland annat gavs utslag i nät som lagts ut i vissa sund för att indikera om en ubåt passerade. Näten förflyttade sig . Utvecklingen föranledde stort pådrag, ÖB under- rättades och han meddelade i sin tur statsministern. Insatser med flyg förbereddes. fälldes en sjunkbomb på norra och sex sjunkbomber utanför den norra avspärr- ningen mot en indikation som bedömdes härröra från ubåt. Vapen- insatserna skedde med begränsningar. och med upprepade eldför- bud för både helikoptrar och fartyg. Detta berodde på att man befarade att dykare kunde finnas i vattnet. Då någon taktisk ledare ej var utsedd måste vapeninsatserna regleras av örlogsbaschefen. 85 Militärbefälhavaren fick ÖB:s tillstånd att använda fasta mine- ringar. Två minor sprängdes i närheten av Mälsten och en . Efter den första sprängningen gav ÖB order om att utnyttjandet av mineringar endast fick ske under förutsättning att absolut säkerhet förelåg för övrig trafik. Ytterligare sjunkbomber fälldes. Vapeninsatserna gav dock inget resultat. gav nätet i norra spärren åter utslag och flyttades . fick en helikopter söder om sonarkontakt med ett eko som avlägsnade sig från sonaren. Ekot klassificerades möjlig ubåt. Denna kontakt betecknades senare som säker. Kontakten hölls under närmare med omväxlande helikopter och fartyg.