sou · GPB372d3 · 2002-01-01 00:00:00 — Handlar det om barn som fått en örfil så prioriteras det inte direkt. Vi tar kanske ibland lite för lätt på Det är mer dramatik vid sexuella övergrepp och det är ett tydligt brott mot den personliga integriteten. Barnmiss- handel är också ett brott, men ändå gör man någon slags avvägning och tar med punkter som: I vilket sammanhang skedde misshandeln? Hur länge har den pågått? Är det en invandrarfamilj? Sexuella övergrepp betraktas som allvarliga övergrepp på ett tydligare sätt än barnmiss- handel. Flertalet företrädare för säger att akuta barnmisshandels- ärenden prioriteras. Vi försöker prioritera utifrån vårt uppdrag och prioriteringsordningen. Akuta barnmisshandelsärenden prioriteras, även om de i första hand skall till . (enhetschef, , ) Den förändring av barnpsykiatrin som beskrivs framför allt i men också i och , innebär dock att ärenden som i huvudsak är av psykosocial natur hamnar utanför barnpsykiatrins ansvarsområde. Företrädarna för barnomsorg och skola har inte direkt tillfrågats om misstänkt barnmisshandel prioriteras. I har några ändock uttalat sig i denna fråga. Från barnomsorgens sida upplever man att frågor om barnmisshandel är högprioriterade. Det märks framför allt genom att de resurser som behövs tillsätts i sådana fall. Det är klart att det alltid är svårt att få extrapersonal, men det får vi när det är riktigt illa. Annat som behövs är handledning och möjlighet att gå ifrån för att delta i möten. När man gjort en anmälan så finns resurser för sådant och det mesta går att lösa. Då känner jag att detta är prioriterat i vår organisation. Från skolans sida upplever man att barn i behov av särskilt stöd prioriteras. kommuns prioritering av utsatta barn märks genom resursfördelningen, riktade insatser och fortbildning av per- sonalen. I stort sett samtliga intervjuade säger att barnmisshandel är priori- terade ärenden. Om de kan sägas vara prioriterade i praktiken är dock tveksamt. Det gäller bland annat vissa polisdistrikt. Den fak- tiska prioriteringen avspeglas framför allt i vilka resurser som av- sätts för att arbeta med dessa ärenden. För polisens del varierar antalet poliser, som i huvudsak arbetar med utredningar av miss- handel och sexuella övergrepp, mellan en och tio personer. resurserna inte räcker till är det sexuella övergrepp som prioriteras medan utredningar av barnmisshandel kan läggas på personer, som inte har särskild kompetens vad gäller barnutredningar. När det gäller barn- och ungdomspsykiatrin framstår det som om ärenden som gäller misshandel nedprioriterats som en följd av att BUP allt mer inriktat sig mot ren psykiatri. Inom tar man snabbt itu med anmälningar om misstänkt misshandel. På det sättet är barnmisshandel en priori- terad fråga. Däremot syns ingen prioritering i form av satsningar på metod- och kunskapsutveckling, möjligen med undantag av . Finns någon hjälp att erbjuda familjer med våldsproblematik? För att det skall kännas meningsfullt att agera när barnmisshandel misstänks måste det finnas hjälp att erbjuda familjen. En för- vissning om att en intervention leder till att familjen får adekvat hjälp och att det kommer att bli bättre för barnet, spelar stor roll för både privatpersoners och professionellas vilja att agera när de misstänker barnmisshandel. Finns någon hjälp att få ? Barnhälsovården upptäcker sällan barnmisshandel men kan före- bygga misshandel genom föräldrastöd i olika former. Här har vi en spädbarnsverksamhet för dem som har svårt med anknytningen. En av våra viktigaste uppgifter är att fånga upp familjer där det brister i anknytningen. Man måste försöka stödja familjerna så mycket som möjligt så att det inte går snett från början. Vi har också två bhv-psykologer som vi kan ta hjälp av, när vi inte reder ut det själva. (BVC-sköterska, , ) Familjeenheten finns, men de arbetar inte så raskt tycker vi, som är sjuksköterskor. I vår profession är det ofta akut. Vi måste ta hand om patienten direkt, annars förblöder hon eller han. vill hellre sova på saken och då kan jag ibland tycka att det går för lång- samt. (BVC-sköterska, familjecentral) Skolans möjligheter att erbjuda hjälp varierar bland annat beroende på resurser och inställningen till vilken skolans roll är beträffande barn som far illa. i tar ett stort ansvar för barn som far illa. Vi har ett väl fungerande elevvårdsteam med psykolog, skolsköterska och kurator. Det finns också en förskolepsykolog som arbetar mot personalen. Skolan tar mycket aktiv del i arbetet med barn som far illa. Jag själv gjorde exempelvis regelbundna hembesök hos en familj tillsammans med en socialsekreterare . Vi försöker alltid se vad som ligger bakom att ett barn inte fungerar i skolan och släpper inte barnet även om är inkopplad. Vi har mycket kontakt med föräldrarna. Ett problem kan vara att det inte går tillräckligt fort när en anmälan gjorts. Barnen far illa när utredningar och insatser drar ut . (rektor, , ) I vilken utsträckning skolan kan stödja utsatta barn beror också på hur elevvårdsteamet är sammansatt. Vi har litet att erbjuda barn som behöver stöd. Vi kan inte tillfreds- ställa barns behov av någon vuxen att tala med. Barnen kan söka mig, men det gör de sällan på låg- och mellanstadiet. Det är inte naturligt för de mindre barnen att gå och tala med en psykolog. Dessutom skulle jag inte hinna med så många enskilda samtalskontakter. Samtalen får ofta skolsköterskorna ta hand om, fastän de i allmänhet inte har utbildning för det. I finns psykologer men inte kuratorer på låg- och mellanstadiet. Psykologens tid går åt till utredningar. Vi skulle behöva kuratorer även på låg- och mellanstadiet, som bland annat skulle kunna se att inlärningssvårigheter också kan bero på missförhållanden i hemmet. (skolpsykolog, ) Utvecklingschefen för skola och barnomsorg i tycker att det finns hjälp att erbjuda. Om jag inte tyckte det skulle jag inte tycka att samarbetet i sig är något fruktbart. Föräldrarna kan få samtalshjälp och modellhjälp. BUP kan ge hjälp att bearbeta och förstå varför man gör som man gör. Vi har också ett HVB-hem som tar emot både föräldrar och barn. Förskolläraren kan fungera som en förebild och visa hur man kan göra i stället och att barnet också är en människa. Huvudansvaret för att barnen och deras föräldrar får stöd och hjälp har . Krismottagningen i , som är en special- resurs när barns nätverk befinner sig i kris, arbetar mer med barn som vittnen till våld än som offer för våld. Vi kan erbjuda adekvat hjälp, men de resurser som finns i kommunen i övrigt räcker inte till. Inte ens resurserna för att ge mamma och barn skyddat boende räcker till. Det som finns är en droppe i havet. Jag har gått Rädda Barnens utbildning Trappan och vi skall nu börja jobba med krissamtal med barn. Både för och barn- och ungdomspsykiatrin är en förutsättning för hjälp att familjen är motiverad att ta emot hjälp. Det kan vara svårt att hjälpa en del som inte själva tycker att de använder våld. Vi har ju PBU, om man lyckas motivera familjen att gå dit. Krismottagningen finns också och vi kan erbjuda familjepedagoger som insats. Den barngrupp vi har riktar sig till barn i familjer där mamman blivit misshandlade. Det svåra är när misshandel inte går att bevisa och familjen själv hävdar att inget hänt. Någon modell för hur man skall hjälpa familjerna finns inte, men det tycker jag faktiskt är bra för inget av de här ärendena liknar det andra. Man har olika behov. Det är därför svårt att bygga upp en kedja som alla skulle vara hjälpta av. (samordnare, familjecentral) Vi ser till att barnet får skydd om misshandeln är allvarlig. Annars kan vi vända oss till Krismottagningen, PBU Bågen (en mottagning för barn till misshandlade kvinnor) och till PBU i . Men vi skulle kunna göra mer. Tyvärr blir insatserna ofta kortsiktiga och följs inte upp. Eftersom insatserna är frivilliga borde vi ägna oss mer åt att få familjerna att vilja ta emot hjälp, men vi har inte tid till det. tycker jag att vi gjort ett ytligt arbete. Vi har konstaterat hur problemen ser ut, men människorna får inte det omhändertagande som de skulle behöva. (socialsekreterare, ) Även i är föräldrarnas motivation en förutsättning för att hjälp skall erbjudas av enheten för Råd och Stöd som drivs av och bildningsförvaltningen gemensamt. Det upp- fattar biträdande rektor vid en av förskolorna som ett problem. Vi har efterlyst handledning till personalen när det gäller barn i grå- zonen, som kanske inte har så stora problem att man måste göra en anmälan och där föräldrarna inte vill göra en ansökan till Råd och Stöd. Då finns det ingen som vi kan vända oss till varken för att få stöd i personalgruppen eller för att få hjälp till barnet. Även hjälp som är direkt riktad till barnen kan vara svår att få till stånd om föräldrarna inte är motiverade. Vi har gjort ett försök att starta en grupp för barn i familjer där det förekommit misshandel med samma pedagogik som man har i grupper för barn till missbrukare. Det slutade med att inget barn kom. Det krävs ett långt motivationsarbete innan en förälder erkänner pro- blematiken och tillåter barnen att komma till gruppen. De är rädda för vad barnen skall berätta. De kan ju bli polisanmälda om det kommer fram att brott begåtts. (socialsekreterare, ) Inte heller i eller tycker man att det finns till- räcklig hjälp för familjer med våldsproblematik. Vi har inga särskilda insatser att erbjuda, men vi pratar mycket om just nu och då har detta kommit upp. Det har också kommit upp i samband med diskussioner kring kvinnomisshandel. Där befinner vi oss i en ingångsfas för att kunna erbjuda barnen något. Samtalsgrupper, som vi använder i arbetet med andra grupper av barn, skulle vi också kunna starta för barn som blir misshandlade. överföra kunskap från andra områden till barnmisshandel. (1:e socialsekreterare, ) I finns bland annat familjeförskolor, ett utrednings- och behandlingshem men i övrigt dåligt med insatser. Ofta får man avsluta utredningen utan insats, säger en socialsekreterare. Varken eller har hemma-hosare att sätta i in i familj- erna. I finns ingen särskild hjälp för familjer med vålds- problematik, men stöd kan sättas in i familjen. Bland annat har en behandlingsenhet med fyra socialsekreterare, som kan arbeta i hemmet. Huvudsyftet är att stärka föräldrarna. Det samlade intrycket av intervjuerna i är att det stöd som kan erbjudas i första hand är inriktat på familjen medan stöd direkt riktat till barnen inte har utvecklats. I finns inte heller hjälp som är särskilt avsedd för familjer med våldsproblematik. I kommunens samlade råd- och stödverk- samhet finns dock bred kompetens och möjligheter att erbjuda många olika typer av insatser. Utredarna i myndighetsgruppen kan initiera stödinsatser på ett tidigt stadium. Jag kontaktar alltid Råd och Stöd om det är akut och säger att jag behöver någon som är kunnig i sådana här ärenden, en familje- behandlare till exempel, och som eventuellt kan ta över om det behövs. Den personen följer med redan vid första mötet med familjen och kan sedan arbeta i familjen som utredningen pågår. (socialsekreterare, Myndighetsgruppen, kommun) Avdelningschefen för säger dock att resurser och kompetens inte alltid räcker till i Råd och Stöd och då finns ingen annan instans att vända sig till. BUP-mottagningen finns i och är svårtillgänglig. Företrädarna för barn- och ungdomspsykiatrin anser att man kan ge familjerna hjälp, förutsatt att de är motiverade. Svårigheter som nämns är att barnmisshandel inte ses som ett intressant område och att det är svårt att tala om våld. Det finns alltid hjälp att erbjuda om man kommer till en punkt där man är överens om att man skall jobba ihop. Om det finns en vilja att komma hit och ta itu med sina problem, så går det att göra något. Det gäller att hitta en arbetsallians och väcka hopp om att förändring är möjlig. (enhetschef, , ) Det vi framför allt kan erbjuda är snabb hjälp, när problemet uppdagas. Vi vill komma in snabbt. Det står i vår vårdplan att vi vill komma in tidigt i diskussionerna om vad man kan göra för familjen. inte riktigt fått till stånd en sådan modell bland annat beroende på att det inte är så populärt att jobba med misshandelsärenden. Så enkelt är det. När du frågar om barnmisshandel får jag börja gräva i mitt minne, för det har inte förekommit någon direkt satsning på det . (psykolog, , ) Om vi skall kunna hjälpa klienter måste vi ha ett nära samarbete. Det går inte bara att skicka hit familjen. Vi har ett dagvårdsteam som går hem till familjerna. Vi har blivit bättre på att kunna prata om våldet. Det är ändå svårt att fråga om våldet liksom att fråga om alkoholkonsumtion. Vi har alltid möjlighet att titta på hur man förhåller sig till gränser inom familjen. (kurator och behandlare, BUP, ) Ofta är man alltför optimistisk och tror att det skall räcka med en begränsad insats. Man hoppas att det inte skall vara så farligt, att miss- handeln inte satt så djupa spår och att skadorna skall självläka. Jag tror att både föräldrar och barn oftast behöver mycket mera stöd än de får. Misshandeln är ett symtom på något som i allmänhet varit fel mycket länge och i allmänhet finns det också mycket annan problematik i familjen. (psykolog, , ) Söka hit kan vem som helst göra, men om vi gjort bedömningen att det inte handlar om ett neuropsykiatriskt funktionshinder, en dep- ression eller något liknande kan man i princip inte få barnterapeutisk behandling. behandlar vi i alla fall på något sätt, men vi har inget stöd från våra chefer för det. De frågar efter evidensbaserade behandlingsmetoder och barnterapi är inte utvärderad på det sättet. (sjuksköterska, , ) Några poliser har också uttalat sig om bristen på hjälpresurser. Polisen i säger: Vi har haft akuta ärenden, när socialsekreteraren suttit mitt emot mig och ringt och ringt till olika institutioner för att försöka få in mamman och barnet. Det har varit fullt överallt och slutat med att de fått åka hem till sig. skulle jag vilja ta med mig barnet hem och bädda ned det, för det känns som om jag slänger ut dem i kylan. Det är jätte- jobbigt. Vi kan göra ett bra jobb, men sedan då? (polis, ) En av de intervjuade poliserna tar ett ansvar för de misstänktas psykiska hälsa. Eftersom jag hållit på så länge kan jag se när en misstänkt mår dåligt och jag förmedlar ofta hjälp så att de snabbt får en kontakt med psyki- atrin. På det sättet kan man förhindra självmord. Jag har också sett till att vi kunnat beslagta vapen hos personer, som jag bedömt vara i riskzonen för självmord. (kriminalinspektör, ) Flertalet intervjuade säger att resurserna för stöd, hjälp och behandling är otillräckliga. Inte i någon kommun har metoder utvecklats som är särskilt avsedda för familjer, där barnmisshandel förekommer. Det som kan erbjudas är det "normala utbudet i kommunen och det kan se mycket olika ut. För såväl som barn- och ungdomspsykiatrins del är en förutsättning för insatser att föräldrarna är motiverade att ta emot hjälp. Detta kan utgöra ett stort hinder, eftersom föräldrar med våldsproblematik sällan har insikt i eller erkänner detta. Den hjälp som finns är i allmänhet inriktad på föräldrarna. Bara i har försökt utveckla en verksamhet enbart avsedd för barnen. Hjälp för egen del kan barnen få exempelvis av elevvården, men den insatsen är i allmänhet begränsad till skol- relaterade problem. Är ansvars- och rollfördelningen tydlig? Svaret på denna fråga varierar. Många tycker att ansvars- och roll- fördelningen är klar i teorin, men att det ändå uppstår oklarheter i praktiken. Ett av de främsta syftena med samverkansgrupper är att tydliggöra roller och ansvar. I och , där sam- verkansgrupper finns, verkar det också som om detta syfte upp- nåtts. Ett annat sätt att tydliggöra roller och ansvar är att utarbeta handlingsrutiner, som och barn- och ungdomsför- valtningen gjort tillsammans i . Samverkansgruppen i framstår som den mest livak- tiga och stabila samverkansgruppen, men även här kan det finnas oklarheter t.ex. mellan och barnpsykiatrin beträf- fande var ett ärende bör ligga. Utvecklingschefen för barnomsorg och skola säger att det finns en rågång på en övergripande nivå, men på individnivå kan det ändå hända att barn faller mellan sto- larna. Psykologen vid BUP säger att man vet vad man bör göra och att handläggningsrutiner finns, men ställer sig frågan varför barn- misshandelsärenden så sällan tas upp på behandlingskonferenser. Flera har tagit upp frågan om barnets skydd. I den frågan är det uppenbart att uppfattningarna går isär. Polisen vid polisdistrikt säger: I nästan i varje ärenden får vi påtala för att detta inte är vårt ansvar. De kan t.ex. fråga om vi tycker att de bör omhänderta barnet, men det är inte vårt bord. Även de intervjuade vid BUP i talade om skydds- aspekten. Rollerna är i princip klara, men det är otydligt ibland när det gäller skyddsaspekten. Vi kan aldrig ta ansvar för barnets skydd. Det kan bli lite frostigt när det blir ombytta roller så att vi värnar om skyddet och behandlingen sker någon annanstans. Sådana konflikter kan uppstå framför allt i förhållande till skola och socialtjänst. Från sida känner man sig å andra sidan ganska ensam om ansvaret och upplever att det finns en övertro på vad kan åstadkomma. Ansvarsfördelningen är klar på papperet men inte i praktiken. Vi inom är ofta de som får backa, knixa och trixa för att anpassa oss till andra. Andra kan sätta ramar för sitt jobb och det får följd- verkningar för oss. verkar det som om ansvar inte är så klart för de andra parterna. (IFO-chef, ) känns det som om de här barnen är rättslösa. finns där, men i övrigt frånhänder man sig ansvaret. Många tror att vi kan göra mer än vi faktiskt kan. Vi är ju beroende av alla andra. I rätten räcker t.ex. inte vad vi säger utan vi måste ha stöd från andra. (socialsekreterare, ) Den pedagogiska utvecklaren för barnomsorgen i saknar fasta strukturer för samarbetet. Det varierar från område till om- råde och utifrån hur ärendet startade. Sjuksköterskan från BUP i talar också om att arbetet styrs av hur det enskilda fallet ser ut. Våra respektive chefer har inte på något tydligt sätt talat om för oss var gränserna går. Hur vi arbetar styrs av situationen. Gränsdragningen mot våra vårdgrannar är inte formellt klar, men vi har ändå ett bra samarbetet med exempelvis Råd och Stöd. Det är sällan vi hamnar i någon form av konlikt om vem som skall göra vad. Ledningen för barnpsykiatrin har dock givit tydliga signaler om hur samarbetet skall avgränsas. Beträffande konsekvenserna av BUP:s inriktning mot psykiska sjukdomstillstånd säger sjuksköterskan vid BUP, : Teoretiskt för det med sig att vi klart markerar att effekterna av att barn far illa inte är något sjukdomstillstånd. Vi är en medicinsk specia- litet och en del av . Kommer man till oss skall man vara sjuk. Det är inte sjukt att må dåligt av att pappa slår mig. är egentligen en mycket normal och sund reaktion på en onormal situ- ation och det skall egentligen inte vi jobba med. Vi skall ge sjukvård. Detta är en ideologisk diskussion som pågår inom vår organisation, men vi för inte någon direkt diskussion med om detta. Även om man är överens om vem som skall göra vad och i vilken ordning är det inte säkert att det går att hålla sig till planen. Polisens önskan att komma in först till exempel kan inte tillmötes- gås om förundersökningen inte påbörjas snabbt. kan inte vänta, eftersom de sociala utredningarna skall vara färdiga . Barn som är i behov av krisstöd kan inte heller vänta. Vi kan inte kräva att andra myndigheter skall anpassa sig till vår utred- ning, eftersom vi inte kan lova att ta itu med ärendet inom , om det inte bedöms som akut. Åklagarna är noga med att vi skall hålla isär våra olika roller. (kriminalinspektör, ) Enhetschefen vid i anser att ansvars- och rollfördel- ningen är klar men att ärendenas karaktär kan göra att gränserna luckras upp. De kan vara så ångestfyllda att man börjar agera i någon annans roll. Chefsöverläkaren vid BUP i upplever att BUP:s roll är oklar när det gäller utredningar och bedömningar. BUP möts ibland av förväntningar om att man skall uttala sig om vad som hänt medan den barnpsykiatriska utredningen syftar till att beskriva hur barnet mår. I talar många av de intervjuade om oklarheter vad gäller ansvar och roller. Framför allt organisation och de båda enheternas (Myndighetsgruppen och Råd och Stöd) funktion framstår som otydlig. Det gäller både mellan dessa enheter in- bördes och mellan dem och omvärlden. I synnerhet när det gäller anmälningar och utredningar förefaller oklarhet råda. Ytterligare några röster från intervjuerna: För mig är ansvarsfördelningen tydlig, men jag tycker att jag får göra mer än vad jag skall göra. (biträdande rektor, förskolan, ) Jag anser att det är som skall stå för utredningen, men det kan hända att de vill att vi skall ta reda på sådant som borde ingå i deras utredning. (skolpsykolog, ) Jag tycker att ansvarsfördelningen är tydlig, men jag är inte säker på att den är det för alla inom bhv. Det kan nog finnas vissa tveksamheter kring anmälningsskyldigheten t.ex. (barnhälsovårdsöverläkare, ) Ju mer man arbetar tillsammans, ju tydligare blir det vad som är mitt respektive ditt ansvarsområde. (socialsekreterare, ) I skolan behöver vi utveckla det gemensamma ansvarstagandet. Vi måste arbeta mer tillsammans, inse att alla måste vara delaktiga och inte skyffla över på varandra. (skolkurator, ) Några anser att ansvars- och rollfördelningen är tydlig, andra att den är klar i teorin men inte i praktiken. Samverkansgrupper och gemensamma handlingsplaner är ett sätt att tydliggöra roller och ansvar. Även om man är överens om vem som skall göra vad och i vilken ordning, är det inte alltid överenskommelsen kan följas. Ett exempel på det är polisens önskan att ha det första samtalet med barnet när en polisanmälan gjorts. Om polisen inte snabbt påbörjar sin utredning, kan inte avvakta med att tala med barnet och eventuellt ge krisstöd. Det kan också vara svårt att alltid följa en handlingsplan på grund av den dramatik och de starka känslor som kan finnas i barnmisshandelsärenden. Omorganisationer och ändrad inriktning i en verksamhet kan få konsekvenser för samarbetsparterna. Exempel på det är föränd- ringar inom polisen och barn- och ungdomspsykiatrin, vilka med- fört att på en del håll fått ta ett större ansvar. Samarbete inom den egna organisationen Samarbete behövs inte bara över myndighetsgränserna utan också mellan olika grenar inom den egna verksamheten. Det kan vara nog så komplicerat att länka samman delarna i den egna organisationen. individ och familjeomsorg kan vara indelad i barn- och familjegrupp, ungdomsgrupp, ekonomigrupp och vuxengrupp. En familj där barnmisshandel förekommit kan vara aktuell inom samtliga dessa grupper. Inom sjukvården behövs samarbete mellan barn-, kirurg-, ortopedi och röntgenklinik. Barnhälsovården be- höver samarbete med mödrahälsovården och bb. I skolan måste det finnas ett samarbete mellan rektor, lärare och elevvård men även med förskolan. Nedan beskrivs det konkreta samarbetet i några verksamheter och plats ges också för de intervjuades reflektioner. · Krismottagningen är öppen både för kommuninvånare och professionella. Vi arbetar dels förebyggande, dels hjälper vi social- tjänsten med svåra ärenden. Vi arbetar alltså både på uppdrag av handläggare och enskilda människor. De kan komma direkt hit och vi kan erbjuda tid ganska snabbt. Vår specialitet är nätverksarbete. Personalen består av fem nätverksterapeuter och en assistent. Vi arbetar mycket flexibelt och kan anpassa insatserna efter behoven. Det enda vi inte gör är långa individualterapier och vi har ingen myndighetsutövning. Det främsta skälet till att någon tar kontakt med oss är att man är orolig för något barn. Det behöver inte vara problem med barnet självt, utan det kan vara problem som i första hand rör föräldrarna. Vanliga skäl till kontakt med oss är parkonflikter, vårdnads- och umgängeskonflikter och våld i familjen.