sou · GPB359 · 2002-01-01 00:00:00 — Vi vill redan här anmärka att detta huvudalternativ inte är avsett att tillämpas i mål med häktade eller i mål där lagen (1964:167) med särskilda be- stämmelser om unga lagöverträdare (LUL) är tillämplig. Skälen för detta kommer att framgå längre fram i betänkandet (se särskilt av- snitten 2.4.4 och 2.5.4). Problemen med nuvarande genomström- ningstider avser huvudsakligen inte heller dessa måltyper. Vi avser att återkomma i ett senare betänkande till frågan om det är möjligt att för vissa situationer skapa ett ännu snabbare för- farande än huvudalternativet. De i föregående avsnitt beskrivna försöksprojekten har visat att det redan inom ramen för nu gällande lagstiftning finns möjligheter att skapa ett snabbare förfarande och därmed påskynda genomströmningen i brottmål genom ett ökat administrativt samarbete mellan myndigheter och domstolar. Det ankommer på myndigheterna och domstolarna själva att ta till vara dessa möjligheter. Eftersom det framför allt ligger i domstolarnas hand att fatta de beslut som behövs för att utnyttja möjligheterna, har domstolarna ett särskilt ansvar i detta avseende. Bland dem som deltagit i försöksprojekten finns uppfattningen att möjligheterna att åstadkomma ett snabbare förfarande skulle öka om vissa begränsade författningsändringar kunde göras. Vad som därvid i första hand har nämnts gäller möjligheterna för åkla- gare att utfärda stämning och kalla till huvudförhandling samt att besluta om personutredning. Vi har därför undersökt dessa frågor särskilt. En utgångspunkt för oss har därvid varit att nu i detta in- ledande skede av vårt arbete endast ta upp sådana frågor som be- döms vara av relativt enkel karaktär såväl i sak som när det gäller lagtekniskt utförande. Andra frågor får vi återkomma till. 2.4Stämning och kallelse till huvudförhandling Det finns flera olika sätt att gå till väga när det gäller att förkorta de totala genomströmningstiderna inom rättsväsendet. Möjlig- heten att få aktiviteter att ske parallellt under handläggningen och inte i en serie efter varandra anses som ett sätt att minska dessa tider. Ett annat sätt kan vara att se över rollfördelningen inom rättsväsendet (jfr ovan avsnitt 2.1.2). Det finns en möjlighet för rätten att ge åklagaren i uppdrag att utfärda stämning och kalla till huvudförhandling. De bestämmelser i som reglerar detta är dock avsedda att användas endast i undantagsfall. Vi tar i det följande upp frågan om denna undantagsregel borde förändras till att bli en mera generell möjlighet. Först redogörs för de mest centrala reglerna på området och något om tidigare överväganden. Därefter redovisas våra över- väganden. Väckande av åtal, stämningsansökans innehåll samt rättens prövning av stämningsansökan Om åklagaren vill väcka åtal, skall han enligt 45 kap. 1 § första stycket (RB) göra en skriftlig ansökan om stäm- ning hos rätten. Enligt bestämmelsen får rätten, i den omfattning som bedöms lämpligt, uppdra åt åklagaren att själv utfärda stäm- ning. I vissa fall kan åtal väckas utan stämning, bl.a. för vissa för- seelser i rättegången. Av paragrafens andra stycke framgår att åtal anses väckt när stämningsansökan kom in till rätten. Om åklagaren utfärdar stämning anses dock åtal väckt först när stämningen del- getts den tilltalade. I 45 kap. 4 § RB anges vad en stämningsansökan skall innehålla, bl.a. uppgifter om den tilltalade, målsägande, om sådan finns, den brottsliga gärningen med angivande av tid och plats för dess för- övande och de övriga omständigheter som behövs för att gärningen skall kunna kännetecknas samt tillämpliga lagrum. En stämningsansökan skall avvisas om rätten finner att det är uppenbart att den som väcker åtalet inte äger tala å brottet eller om målet på grund av rättegångshinder inte kan tas upp till prövning; 45 kap. 8 § RB. Rättens utfärdande av stämning Enligt 45 kap. 9 § RB skall rätten, om stämningen inte avvisas, ut- färda stämning på den tilltalade att svara på åtalet. Stämningen skall tillsammans med stämningsansökan och därvid fogade handlingar delges den tilltalade. I 45 kap. 10 § RB föreskrivs att rätten i stämningen dessutom skall förelägga den tilltalade att uppge vilken bevisning han åberopar och vad han vill styrka med varje bevis. Det gäller dock inte om det på grund av den tilltalades erkännande eller andra omständigheter kan antas att uppgift om bevisning inte behövs. De skriftliga bevis som åberopas av den tilltalade bör ges in som bevisuppgift lämnas. Om det behövs för att huvud- förhandlingen skall kunna genomföras på ett ändamålsenligt sätt, får rätten också förelägga den tilltalade att skriftligen redovisa sin inställning till åtalet och grunden för den. Tiden för huvudförhandling och kallelser till denna Rätten skall, så snart det kan ske, bestämma tid för huvudförhand- lingen. För behandling av rättegångsfråga eller en del av saken, som får avgöras särskilt, får huvudförhandling sättas ut, trots att målet i övrigt inte är berett till huvudförhandling (45 kap. 14 § första stycket RB). Enligt 45 kap. 15 § RB skall åklagaren kallas till huvudförhand- lingen. Om målsäganden biträder åtalet eller annars för talan jämte åklagaren eller om han skall höras i anledning av åklagarens talan, skall också målsäganden kallas. Om målsäganden skall inställa sig personligen, skall rätten förelägga honom vite. Den tilltalade skall kallas till huvudförhandlingen i stämningen eller genom särskild kallelse. Skall han infinna sig personligen eller krävs det att han på annat sätt är närvarande, skall rätten förelägga honom vite. Om det finns anledning anta att den tilltalade inte skulle iaktta ett sådant föreläggande, får rätten förordna att han skall hämtas till huvudför- handlingen. Kan målet enligt bestämmelsen i 46 kap. 15 a § RB komma att avgöras trots att den tilltalade har inställt sig endast ge- nom ombud eller har uteblivit, skall han i kallelsen erinras om Rätten förordnar om inställandet av den som är anhållen eller häktad. Bestämmelser om kallelse av vittne och sakkunnig finns i 36 och 40 kap. RB (anm. 40 kap. RB innehåller ingen uttrycklig bestämmelse om kallelse av sakkunnig trots att det anges i 45 kap. 15 § RB; jfr dock 40 kap. 16 § RB). När det gäller den tilltalades skyldighet att infinna sig person- ligen vid huvudförhandlingen finns bestämmelser om det i 21 kap. 2 § RB. Motsvarande bestämmelser såvitt avser målsäganden finns i 20 kap. 14 § RB och 11 kap. 5 § RB. Stämning som utfärdas av åklagaren I 45 kap. 16 § RB föreskrivs att stämning som utfärdas av åklagare skall innehålla vad som anges i 4 § om stämningsansökan och vara undertecknad av åklagaren. I stämningen skall åklagaren – som huvudregel – förelägga den tilltalade att inom en viss, av åklagaren bestämd tid, muntligen eller skriftligen hos rätten uppge de bevis han vill åberopa vid huvudförhandlingen och vad han vill styrka med varje särskilt bevis. Om det är lämpligt får åklagaren i stäm- ningen kalla den tilltalade till huvudförhandling. Om åklagaren sätter ut ett mål till huvudförhandling, skall han iaktta de före- skrifter om tiden för huvudförhandling som meddelas av rätten. Åklagaren får också ombesörja sådana kallelser och förelägganden som avses i 15 §. Stämningen skall med därtill fogade handlingar delges den tilltalade. Uppgift om målsägandes eller vittnens ålder, yrke och bostadsadress, som saknar betydelse för åtalet, skall inte framgå av de handlingar som delges. Sedan stämningen delgivits, skall den med bevis därom sändas till rätten. För tingsrätternas del gäller att lagmannen får förordna tings- notarier och andra anställda som har tillräcklig kunskap och erfa- renhet att på eget ansvar utfärda stämning sedan en lagfaren doma- re har beslutat om stämning (16 § första stycket 1 förordning [1996:381] med tingsrättsinstruktion [tingsrättsinstruktionen]). Vidare gäller att lagmannen, under motsvarande förutsättningar, får förordna tingsnotarier och andra anställda att underteckna och expediera kallelser och förelägganden (16 § första stycket 3 tings- rättsinstruktionen). Beträffande andra anställda än tingsnotarier finns en inskränkning i det att de inte har rätt att underteckna kal- lelser enligt lagen (1974:752) om nordisk vittnesplikt m.m. (16 § andra stycket tingsrättsinstruktionen). Det finns dessutom ytterligare delegationsbestämmelser för tingsrätternas del i förordningen (1997:139) om försöks- verksamhet med förändrad beredningsorganisation vid tings- rätterna. Förordningen gäller fram till . Enligt bestämmelser i förordningen får lagmannen som huvudregel förordna beredningsjurister, tingsnotarier som har tjänstgjort och även andra anställda att på eget ansvar utfärda stämning (6 och 7 §§ i förordningen). För andra anställda än beredningsjurister och tingsnotarier med tjänstgöring gäller den begränsningen att det skall vara fråga om mål där talan har väckts av åklagare. Något krav på att utfärdandet av stämning skall ha föregåtts av beslut av en lagfaren domare finns inte enligt förordningen. Som framgått skall stämning som utfärdas av åklagaren vara undertecknad av åklagaren. Åklagarförordningen (1996:205) med- ger inte delegation när det gäller att underteckna stämning. I 20 § första stycket 1–5 åklagarförordningen anges några specifika upp- gifter som får delegeras till andra anställda än åklagare. Enligt punkt 6 i samma bestämmelse får delegation dessutom ske när det gäller andra arbetsuppgifter än vad som framgår av punkterna 1–5 om arbetsuppgiften inte enligt lag eller annan författning måste utföras av en åklagare. I lagen (1985:206) om viten (vitesL) finns allmänna bestämmelser om viten. Viteslagen gäller viten som enligt lag eller annan författ- ning får föreläggas av myndigheter. Lagen skall dock inte tillämpas i den mån annat följer av vad som är särskilt föreskrivet (1 §). Enligt 6 § vitesL gäller, som huvudregel, att frågor om utdö- mande av viten prövas av länsrätt på ansökan av den myndighet som har utfärdat föreläggandet. Frågor om utdömande av viten som har förelagts en part eller någon annan till fullgörande av en skyldighet i en rättegång eller i annat motsvarande förfarande prö- vas dock utan särskild ansökan av den myndighet som har utfärdat föreläggandet. Före ikraftträdande fanns en bestäm- melse i 11 kap. 34 § enligt vilken talan om ansvar för brott, som huvudregel, skulle väckas genom stämning. Stäm- ning var dock inte nödvändig om talan väcktes mot någon som var personligen närvarande vid rätten. Vidare ansågs häktning innebära att åtal väcktes. Någon stämning behövdes således inte heller i detta fall. Befogenheten att anhängiggöra åtal vid rät- ten ansågs dock medföra sådana olägenheter att bestämmelsen togs bort. gjordes frågan om åtal mot en häktad person obe- roende av häktningsåtgärden. Häktning kunde därigenom användas även innan åklagaren tagit ställning till om någon skulle åtalas eller ej (SOU 1938:44 s. 468). I 11 kap. 34 § fanns också en bestämmelse en- ligt vilken allmän åklagare, utan domstolens medverkan, var behö- rig att utfärda stämning. 1926 avlämnade betänkande angå- ende rättegångsväsendets ombildning föreslogs att denna rätt för åklagaren att utan domstolens medverkan själv utfärda stämning skulle behållas oförändrad. konstaterade dock att betydelsen av regeln mest var av övervägande formell na- tur eftersom domstolen hade att ombesörja förberedelsen till huvudförhandlingen, bestämma tiden för denna och att även kalla berörda till förhandlingen. Den av åklagaren utfärdade stämningen skulle därför inte kunna ange någon tid för huvudförhandlingen. Den skulle däremot innehålla ett bevisföreläggande till den tillade. När bevisuppgift kommit in till rätten skulle den delges åklagaren. Först därefter kunde rätten sätta ut målet till huvudförhandling (SOU 1926:32 s. 126). När processlagberedningen lämnade sitt betänkande med förslag till rättegångsbalk föreslogs att denna generella behörighet för åklagaren att utfärda stämning skulle tas bort. Det ansågs lämp- ligt eftersom rätten med processlagberedningens förslag skulle ha huvudansvaret när det gällde att besluta om åtgärder för målets förberedande och när det gällde att bestämma tid för huvudför- Rättens medverkan ansågs dock inte vara nödvändig i samtliga mål. Som exempel angav processlagberedningen den situa- tionen då åklagaren i omedelbar anslutning till ett förhör med den misstänkte kan utfärda stämning och delge den. På grund av detta framhölls att rätten, i den omfattning som befanns lämpligt, skulle kunna ge åklagaren i uppdrag att själv utfärda stämning. Denna befogenhet skulle också kunna tillerkännas åklagaren beträffande alla ordningsförseelser eller beträffande vissa andra grupper av brott, när den misstänkte erkänt gärningen eller det av annan an- ledning fanns skäl att anta att förberedande åtgärder inte behövdes. I mera omfattande mål och i mål rörande häktad ansågs det dock att stämning skulle utfärdas av rätten (SOU 1938:44 s. 468 och 477). Det var emellertid inte uteslutet att åklagaren gavs i uppdrag att utfärda stämning även om förberedande åtgärder var nödvändiga. I den situationen skulle dock åklagaren i stämningen inskränka sig till att förelägga den tilltalade att komma in med bevisuppgift till rätten (, m.fl., Nya , s. 646). Även i det fallet då det krävs en lämplighetsprövning från rättens sida för att rätten skall ta upp målet ansågs att åklagaren skulle av- hålla sig från att utfärda stämning. En sådan lämplighetsprövning är föreskriven i 19 kap. 1 § tredje stycket, 3 § andra stycket och 6 § RB. I bestämmelserna regleras frågan om laga domstol i brottmål (NJA II 1943 s. 245). Ett ytterligare skäl som ansetts motivera att stämning utfärdas av rätten även i åklagarmål var att rätten bör ha möjlighet att omedel- bart avvisa åklagarens talan. För att avvisa ett mål efter det att stämning utfärdats krävdes nämligen då att målet sattes ut till huvudförhandling (, m.fl., Nya , s. 645 och även NJA II 1943 s. 574). Det anses dock numera att det går att avstå från en sådan förhandling. Om rätten i undantagsfall skulle finna anledning att fatta beslut om att rättegångshinder inte före- ligger bör dock den tilltalade först höras i frågan (Fitger, Rätte- gångsbalken, del 3, s. 45:25). diskuterade i sitt del- betänkande Processen i tingsrätt, Del B, förutsättningarna för två skilda modeller för anordnandet av ett särskilt snabbt domstols- förfarande i brottmål (SOU 1982:26 s. 283 ff). Den första model- len motsvarade vad man i dagligt tal brukar mena med jourdomstol, nämligen domstolar som tar upp målet i mycket nära samband med brottet. Den andra modellen beskrevs som en modell med lägre ambitionsnivå. Den siktar till att målet skall komma upp till rätten senast efter brottet och då dömas genast. Modellen skulle innebära att åklagaren gavs i uppdrag att utfärda stämning och även kalla till huvudförhandling. För båda modellerna, framhöll , måste förutsättas att åtal för gärningen och kallelser till rätten sker i sam- band med polisutredningen. Modellerna förutsatte också att åklagaren har en utbyggd jourtjänstgöring utanför den vanliga kontorstiden, om man inte ville begränsa reformen till att avse sådana brott som direkt kan utredas . konstaterade att den andra modellen skulle bli betydligt billigare när det gällde domstolskostnaderna eftersom rätten skulle kunna planera sin verksamhet bättre och då den modellen inte krävde jourtjänstgöring i egentlig betydelse. konstaterade att den andra modellen i princip kunde genomföras inom ramen för gällande rätt. Anled- ningen till att denna modell inte utnyttjas ansåg Rättegångsutred- ningen var att systemet inte var särskilt rationellt. Det var inte rationellt eftersom det uppstår ett merarbete för åklagarna och rätten får ett arbetsschema som kanske inte passar eller som gör domstolsarbetet fastlåst utan att det kanske blir några mål. Det framhölls även att förhandlingar kanske måste ställas in av det skälet att ytterligare uppgifter om den misstänktes personliga för- hållanden måste införskaffas eller för att personuppgifter inte kan tas fram av rätten inom den tid som åklagaren räknat med. fann även att varje användning av syste- met med åklagarstämning innebar att de mål som handlades inom systemet blev prioriterade. När åklagaren och rätten avstår från att utnyttja möjligheten att handlägga vissa enkla mål med åklagar- stämning framhöll utredningen att de gör det från den utgångs- punkten att en snabb hantering av dessa mål skulle försinka arbetet med mål angående grövre brottslighet. an- såg sig inte kunna säga i vad mån det fanns enklare mål som av kri- minalpolitiska eller andra skäl var värda en sådan prioritering. Här kan slutligen nämnas att arbetsgrupp för processrättsliga frågor har överlämnat promemorian Ett snabbförfarande för notariebrottmål, Kallelser av den tilltalade, till och . I promemorian föreslås bl.a. att poliser skall få möjlighet att väcka talan i mål som rör brott för vilka ordningsbot får utfärdas genom att besluta om åtal, utfärda stämning och kalla till huvudförhandling i den misstänktes närvaro, direkt vid vägkanten. Vid huvudförhandlingen är det enligt förslaget tänkt att talan skall föras av åklagare. Förslag: Åklagares behörighet att utfärda stämning och kallelse till huvudförhandling utvidgas. De bestämmelser i 45 kap. RB som reglerar dessa frågor bör inte längre betraktas som undan- tagsregler. Nuvarande ordning enligt vilken det är rätten som skall ge åklagaren i uppdrag att utfärda stämning behålls. Ett sådant uppdrag till åklagaren skall dock lämnas av rätten i sam- råd med åklagaren. Att en person som råkar ut för ett brott (målsäganden) kan få sa- ken utredd av de brottsutredande myndigheterna och – i den mån inte lagföringen kan ske genom de förenklade förfaranden som finns – prövad i domstol inom rimlig tid är en viktig rättssäker- hetsfråga. Så är det emellertid långt ifrån alltid . Även för den som är misstänkt för brott är det ett befogat rättssäkerhetsintresse att slutlig prövning av brottsmisstanken äger rum . Att långa väntetider också leder till försämrad bevisning är inte ovanligt. Som har framhållits i det föregående är det därför nödvändigt att vidta åtgärder för att minska de totala genomströmningstiderna i brottmål. Ett steg på vägen är att se till att det finns möjligheter till en mer flexibel ordning när det gäller hanteringen av brottmålen. Vi lämnar i detta avsnitt ett par förslag som syftar till att uppnå detta. Bestämmelsen i 45 kap. 1 § RB möjliggör att åklaga- ren utfärdar stämning och kallelser till huvudförhandling. Bestäm- melsen är dock utformad som en undantagsregel avsedd att använ- das endast i vissa situationer, I förarbetena till angavs att åklagaren kunde ges denna befogenhet t.ex. beträffande alla ordningsförseelser eller beträffande vissa andra grupper av brott, när den misstänkte erkänt gärningen eller det av annan an- ledning fanns skäl att anta att förberedande åtgärder inte behövdes (NJA II 1943 s. 564). får åklagare endast undantagsvis i uppdrag att utfärda stämning. Detta hänger samman med att tillämpningsområdet för strafföreläggande är mycket större än när RB infördes och att in- stitutet ordningsföreläggande kommit till. I vissa distrikt har åkla- garen emellertid getts en generell möjlighet att utfärda stämning i de fall där det annars föreligger risk för preskription (Fitger, Rätte- gångsbalken, del 3, s. 45:5 f och SOU 1982:26 s. 284). Mot bakgrund bl.a. av de goda erfarenheterna från de olika för- söksprojekten föreslår vi att åklagarens möjlighet att utfärda stäm- ning och kalla till huvudförhandling utvidgas. De bestämmelser i som reglerar dessa frågor skall alltså inte längre betraktas som undantagsregler. Vi anser att nuvarande ordning enligt vilken det är rätten som skall ge åklagaren i uppdrag att utfärda stämning och kallelser behålls men att uppdraget skall lämnas i samråd med åkla- garen. Bestämmelsen om att åklagaren skall följa de föreskrifter om tiden för huvudförhandling som rätten meddelat bör kvarstå oför- ändrad. Tanken med vårt förslag i denna del – vilket för övrigt gäller även övriga förslag – är att öppna möjligheter att anpassa förfarandet till de lokala förhållandena. Det finns skäl att upprepa vad som sagts tidigare (avsnitt 2.3) att det får ankomma på de lokala myndigheterna – i detta fall lokal åklagarkammare och tingsrätt – att gemensamt komma överens om den närmare utformningen just på deras ort. Vi föreslår därför att uppdraget till åklagaren skall lämnas av tingsrätten i samråd med åklagaren. Det innebär också att omfattningen av uppdraget ingår i samrådet. Vi har också tidigare framhållit att tanken med det huvudalternativ för en snabbare genomströmning som presenteras i detta betänkande är att det skall kunna komma till användning i hela landet, dock med de möjligheter till lokala avvikelser som angetts. Vid de flesta tingsrätter bör det finnas ett målunderlag av sådan volym att det blir möjligt, för dem som så önskar, att välja ut endast viss eller vissa brottstyper som förekommer med viss frekvens hos domstolen för huvudalternativet. Vi är medvetna om att man inom åklagarväsendet kraftigt har minskat antalet administrativa tjänstemän. En tillämpning av vårt förslag kommer att innebära en ökning av arbetsuppgifterna för bl.a. denna personalkategori inom åklagarväsendet. Det är ett för- hållande som naturligtvis kan komma att påverka utformningen lokalt. Enligt vår uppfattning bör systemet med åklagarstämning fort- sättningsvis kunna tillämpas i stor utsträckning. Vi framför dock inte några synpunkter på om det fortsättningsvis skall vara huvudregel att åklagaren utfärdar stämning och kallar till huvud- förhandling eller om åklagaren skall sköta denna uppgift endast när det är fråga om vissa särskilt angivna brottstyper. Vi vill här fram- hålla att i det i avsnitt 2.2 nämnda projektet i Handen gavs åklaga- ren denna befogenhet såvitt avser samtliga mål som handlades inom ramen för projektet, vilket huvudsakligen var en brottstyp. Hur bör uppdraget utformas? Enligt vår uppfattning bör ett uppdrag till åklagaren att utfärda stämning företrädesvis utformas som ett generellt förordnande att utfärda stämning. Detta förordnande får då förses med de begräns- ningar och undantag som rätten i samråd med åklagaren anser nöd- vändiga. Hänsyn kan här tas till t.ex. frekvensen och beskaffen- heten av de mål som i allmänhet förekommer vid rätten. Att ut- färda ett förordnande från fall till fall anser vi skulle göra det hela onödigt krångligt (jfr , m.fl., Nya , s. 646). Ett uppdrag till åklagaren att utfärda stämning bör även innefatta ett uppdrag att utfärda kallelser till huvudförhandling i målet. Snabbheten i förfarandet med åklagarstämning uppnås nämligen huvudsakligen genom att åklagaren också kallar till huvudförhandling. Därtill kommer att det kan uppkomma onödiga kostnader för delgivning om stämningen till den tilltalade inte innehåller en kallelse. Rätten måste ju då i en särskild handling utfärda en kallelse till huvudförhandlingen. Denna kallelse skall i regel delges. kan tingsrätt använda förenklad delgivning i de fall där den tilltalade i samband med föreläggande av ordningsbot eller ut- redning av ett brott som enligt 48 kap. 13 § RB kunnat beivras ge- nom föreläggande av ordningsbot fått information om att sådan delgivning kan komma att användas i tingsrätten i händelse av att åtal väcks. Domstolen måste dock även i dessa fall pröva om de allmänna förutsättningarna för att förenklad delgivning skall få an- vändas är uppfyllda i det enskilda fallet (prop. 2001/01:108 s. 36 f). I praktiken kommer de nya reglerna om förenklad delgivning huvudsakligen att avse olika trafikförseelser. När det gäller tiden för huvudförhandling kan en praktisk lös- ning vara det system som har tillämpats i projektet i Handen, näm- ligen att rätten låter åklagaren disponera viss veckodag för sådan förhandling.