sou · GPB395d7 · 2002-01-01 00:00:00 — Soziale Wohnraumhilfe har som ansvar att förvärva, administrera och sköta bostäderna, medan individuell vård och omsorg om hyresgästerna är andra instansers ansvar, till exem- pel de institutioner och rådgivningsbyråer som föreslagit att den ensamstående hemlöse skall få en bostad.16 Inom forskningsprogrammet studerades i synnerhet ett av de byggnadsprojekt som Soziale Wohnraumhilfe driver (ett ny- byggt hus med tolv separata lägenheter för enmanshushåll) i detalj. Hyresgästernas boende dokumenterades i från starten. I det följande kommer jag att kalla byggnads- projektet för H13 (en förkortning av gatuadressen). Det är ett exempel på det tillvägagångssätt som Soziale Wohnraumhilfe tillämpar även i andra projekt. När lägenheterna i H13 fördelades första gången kom endast sådana hemlösa personer i fråga som tidigare hade blivit tillfälligt inhysta på institutioner för ensamstående hemlösa med särskilda sociala svårigheter. Det var nio män och tre kvinnor från totalt sex institutioner (man försökte så långt det var möjligt att ta två perso- ner från varje institution så att de skulle kunna stödja varandra). De flesta hade bott på dessa institutioner (tre av dem t.o.m. ). För tre av dem var H13 den första vanliga självständigt hyrda bostad de haft i sina liv. 16 Mer information finns i Busch-Geertsema 1998a och Busch-Geertsema & Ruhstrat 1997b. När hemlösa själva får bestämma – bostäder åt hemlösa i En del av hyresgästerna hade valts med avsikten att hitta hemlösa som haft problem men som hade goda möjligheter till integrering. Men ungefär hälften av de hemlösa valdes ut av institutionerna därför att de hade varit placerade där under mycket långa samman- hängande perioder eller på grund av att deras chanser på den vanliga bostadsmarknaden ansågs ytterst små. Alla sökande var personer som bott på institutioner på grund av individuella problem. Metoder för utvärdering och resultat Jag var personligen involverad i detta projekt eftersom vårt institut hade fått i uppdrag att göra utvärderingen och jag gjorde de flesta intervjuerna. För att få med alla olika inblandades perspektiv inter- vjuade jag personal från Soziale Wohnraumhilfe, berörd personal från det bostadsföretag som H13 samarbetade med, de hemlösa som fått lägenheter inom ramen för , alla de social- arbetare som hade ansvar för vård och omsorg, grannar och slutli- gen de kommunala och delstatliga myndigheter som ansvarar för socialvård och främjande av bostadsbyggande. För att dokumentera utvecklingen efter inflyttningen genomförde vi intervjuer (alltid under den sista tredjedelen av 1994, 1995 respektive 1996) , med till största delen samma personer. Eventuella händelser som rörde hyresrätterna rapporterades genast till forskarna av Soziale Wohn- raumhilfe (hyresgäster som bytts ut, försenade hyresinbetalningar, påminnelser, möten för hyresgästerna). Vår analys inriktade sig mest på om de före detta hemlösa kunde klara av att behålla sina hyresrätter, vilka behov av sociala stödåt- gärder och krishjälp som uppstod och hur dessa behov hanterades, om det orsakat problem att man placerat tolv hemlösa personer i ett nybyggt hus och vilka dessa problem i så fall var, samt ett antal andra frågor – naturligtvis även hur hyresgästerna själva trivdes i sina nya lägenheter. I vår analys tog vi med flera direkta citat från hyresgästerna för att kunna visa deras utveckling och deras åsikter om lägenheterna. Alla de boende i H13 var entusiastiska när de just hade flyttat in i sina lägenheter. De uppskattade särskilt att ha eget kök och bad- rum, att själva ha ansvaret för städningen av sina rum, att ha en pri- vat sfär där ingen utomstående hade kontrollen och att få rå sig själva. Det ansågs också vara en fördel att ha en vanlig adress när När hemlösa själva får bestämma – bostäder åt hemlösa i man sökte arbete. Men några av dem som bott länge på institutio- ner kände sig också osäkra i sin nya situation. Priset för lugn och ro var högt till en början: många av de inflyttade var ensamma och kände sig isolerade, särskilt då de relationer de haft till vänner på institutioner minskade i omfattning eller avbröts helt. Men efter den första vintern i sina nya lägenheter fick de boende i H13 möj- lighet att knyta närmare kontakt med varandra på några gårdsfester. efter inflyttningen hade ett fåtal av de boende endast sociala relationer med personer i huset. Andra intensifierade däremot sina kontakter med vänner som inte bodde i huset eller etablerade nya relationer. De återknöt också kontakten med sina släktingar. Fyra av de tolv hemlösa som först flyttade in i H13 gick i arbetsträning , men bara en av dem fick fast anställning efter träningen. Fem boende hade fått tillfälliga anställ- ningar men några fick av olika anledningar inte behålla dessa. Vid slutet av 1996 hade tre av de tolv först inflyttade anställning och ytterligare en gick i skola. De flesta boende (eller före detta boende) var dock arbetslösa och levde på arbetslöshetsersättning. Att få en bostad rådde alltså bot på hemlösheten, men för de flesta rådde det däremot inte bot på fattigdomen och exkluderingen från arbetsmarknaden. När de inledande svårigheterna hade klarats av uppstod inga större problem med de dagliga göromål som måste utföras när man bor ensam och skall klara sig själv. De personliga problem som de boende och socialarbetarna oftast tog upp var missbruk, problem med myndigheter och relationerna till olika personer. Men flera boende rapporterade att de hade kommit över återfall i missbruk och hållit sig borta från alkoholen eller dro- gerna eller att de hade sökt hjälp för sitt missbruk. Bara en av de fyra personer som lämnade H13 under utvärde- ringsstadiet har blivit hemlös igen. De andra tre bor nu tillsammans med en partner i större lägenheter. I ett fall tvingades dock Soziale Wohnraumhilfe säga upp en hyresgäst vid slutet av utvärderings- perioden, sedan hyresskulden hade ackumulerats och missbruks- problemen förvärrats. Som väntat visade sig behovet av vård och omsorg oftast vara större i början av projektet än vad det blev . I början var frå- gor om möblering och ekonomi de mest relevanta medan frågor som rörde de boendes arbetssituation och utbildning, sociala rela- tioner, konflikter med andra boende och personliga problem som missbruk blev viktigare längre fram. Hur ofta de boende hade kon- När hemlösa själva får bestämma – bostäder åt hemlösa i takt med socialarbetarna varierade i hög grad och berodde på de inblandade och på de boendes personliga utveckling.17 Det fanns en klar tendens till minskad vårdintensitet efter senast , men vård- behovet kunde variera mycket i fråga om såväl vårdtyp som tids- åtgång.18 Socialarbetarnas initiala prognoser om hur en boendes vårdbehov skulle komma att utvecklas har ofta visat sig vara felaktiga. Vissa boende som enligt socialarbetarna löpte stor risk att bli av med sina bostäder igen eftersom de bott på institution blev tvärtom mycket stadgade: deras behov av stöd hade minskat och om de hamnade i en krissituation kontaktade de själva de sociala myndigheterna. Andra boende som hade en mycket positiv pro- gnos i början (litet vårdbehov, inga särskilda risker) hamnade tvärtom ofta i krissituationer som också resulterade i att hyran inte betalades, och dessa personer hade fortfarande behov av vård vid slutet av utvärderingsperioden. Prognosen för den ende hyresgäst som vräktes från H13 var också felaktig. Denne sökande hade i början bedömts ha mycket goda möjligheter till integrering och litet vårdbehov, men till slut blev man tvungen att säga upp honom efter flera misslyckade försök att behålla hyreskontraktet. Under de som utvärderingen varade byttes fyra hyresgäster ut i H13. Bara ett av dessa byten orsakades av att Soziale Wohnraum sade upp hyresgästen. Vid sidan av detta enda fall flyttade de andra tre före detta hemlösa till nya lägenheter. Det innebär att femton av totalt sexton boende integrerades i ett nor- malt boende. Det fanns ingen garanti för ett så positivt resultat. Att stå för ett hyreskontrakt var heller inte utan problem för de tidigare hem- lösa.19 Men om man undantar det nämnda fallet gick det att 17Efter den första acklimatiseringsfasen med täta kontakter med socialarbetarna ägnades en till åt vård till de hyresgäster som fortfarande fick permanent vård, såvida det inte fanns några allvarliga problem (fyra eller fem boende fick ingen vård alls ). I krislägen kunde vårdbehovet komma upp i sex till beroende på hur krisen utvecklades och hur allvarlig den var. En del socialarbetare besökte sina klienter regelbundet i deras lägenheter, och i andra fall besökte de boende institutionerna för att träffa socialarbetare. 18Socialarbetarna brukade träffa de boende i H13 en eller och var tillgängliga för dem i krislägen. Men och vid slutet av utvärderingsperioden drabbades många boende fortfarande av krislägen (på grund av återfall i drogberoende eller på grund av problem med myndigheter) som krävde ett mer intensivt engagemang från socialarbetarna. 19Nio av de tolv första hyresgästerna var försenade med hyran – dock i två eller tre fall på grund av att hade gjort ett tekniskt misstag. Fyra hyresgäster hade hyresskulder, ibland fler än en, vilket enligt lagen är tillräcklig grund för omedelbar uppsägning. I tre–fyra fall hade hyresgäster också kunnat sägas upp på grund av störande ljud. När hemlösa själva får bestämma – bostäder åt hemlösa i avvärja sådant som hotade kontrakten och ingen annan behövde sägas upp. Hyresskulder kunde i vissa fall av genom att soci- alvården gick in och betalade, i andra fall vände man sig till en donationsfond för välgörenhet och ofta upprättades avtal om avbetalning mellan hyresgäster och Soziale Wohnraumhilfe. De boendes inkomster var dock ibland så låga att de till och med understeg existensminimum. Vid den uppföljning som ägde rum var resultatet fortfarande mycket positivt. Utfallet av deras bostadssituation framgår av nedanstående tablå. *) Med positivt utfall avses att hyresgästen bor kvar i H 13 eller har flyttat till annan bostad. Med negativt utfall avses att den enskilde har vräkts eller har övergivit lägenheten med okänd hemvist. **) Avlidna (2), oklart utfall för utflyttning från H 13 (2). Ett särskilt problem var att finansieringen av socialvård är så rigid i och att det visade sig vara så svårt att få tillräckligt med socialhjälp när det behövdes. I våra rekommendationer visade vi uttryckligen på dessa problem och efterlyste mer behovsorien- terade och flexibla sätt att organisera en tillförlitlig socialhjälp. Om man ser på projektet i sin helhet kan H13 och SWH:s tillvä- gagångssätt bedömas vara framgångsrika exempel på hur ensamstå- ende hemlösa kan få permanenta bostäder. Det är möjligt att arbeta på liknande sätt i andra kommuner, och detta har redan skett. Sam- arbete med bostadsföretag har visat sig fungera och vara så fördel- aktigt för alla inblandade parter som man förväntat. Principen att var och en gör vad den är bäst på och det gemensamma målet att ge normala, permanenta bostäder med vanliga hyresvillkor till ensamstående hemlösa personer har förverkligats i mycket stor ut- sträckning. Trots vissa brister i vårdsamarbetet och trots att hyres- kontrakten äventyrades framför allt på grund av försenade hyres- inbetalningar, så gick utvecklingen för hyresgästerna i en positiv riktning. Detta är också ett slående exempel på att det finns goda chanser till återintegrering i normala bostäder av sådana hemlösa som ofta sägs sakna kapacitet att bo i vanliga bostäder. Genom att de får en bostad ökar deras chanser att få normala levnadsför- När hemlösa själva får bestämma – bostäder åt hemlösa i hållanden, även om många av dem inte slipper undan fattigdom och social exkludering bara för att de slipper vara hemlösa. publicerades den slutgiltiga rapporten som sammanfattar slutsatserna från alla utvärderade projekt inom EXWOST:s forsk- ningsområde Permanent boende för hemlösa i sju tyska städer. I rapporten konstateras att erfarenheterna från modellprojekten, vilka i hög grad var positiva, visar att social integrering av hemlösa personer och hushåll är möjlig om vissa materiella krav och organi- sationskrav uppfylls (Bundesamt für Bauwesen und Raumordnung , s. 137). Förutom bostäder av god kvalitet som de hemlösa både juridiskt och ekonomiskt har möjlighet att behålla nämner rapporten att kompletterande sociala stödåtgärder som tillgodoser de enskilda personernas behov är ett viktigt krav för att integre- ringen av de hemlösa skall lyckas. En viktig trend som blev synlig i alla sju pilotprojekten är att hjälpen från socialarbetarna särskildes från inkvarteringen på insti- tutioner. För hjälporganisationer och andra som ger stöd åt hem- lösa är det relativt nya insikter att N stödåtgärder från socialarbetare inte behöver vara begränsade till institutioner eller särskilda bostäder på sekundära bostads- marknaden (1998), samt N behov av stöd från socialarbetare inte innebär att man är uteslu- ten från att bo i normala bostäder med normala hyresvillkor. Denna inställning kanske också kan förlika de båda ytterlighets- åsikter som dominerat debatterna om hemlöshet – nämligen att en del brukar hävda att det enda som behövs är att hemlösa får en egen bostad, medan andra betonar de hemlösas behov av personlig vård och hävdar att de inte klarar av att bo ensamma. Resultaten av utvärderingarna visar att även sådana hemlösa som behöver personlig vård och anses vara riskabla hyresgäster kan få sina behov tillgodosedda i en normal bostad och kan också behålla sitt hyreskontrakt om ansträngningar görs för att ge dem den vård de behöver och undvika de risker som kan äventyra hyreskontraktet. I detta hänseende har särskiljandet av vårdbehov och inkvartering på institution visat sig vara fram- gångsrikt. När hemlösa själva får bestämma – bostäder åt hemlösa i Förändringar på bostadsmarknaden i har resulterat i att villkoren för en förändring av vårdstrukturen har förbättrats . Det är nu lättare att ge stöd i vanliga bostäder eftersom det finns adekvata bostäder tillgängliga även för personer med soci- ala och ekonomiska svårigheter.20 Det kan förutspås att denna tendens kommer att bidra till en kraftigare minskning av antalet platser på institutioner. Många in- stitutioner har problem med att bli fullbelagda. Det finns under- sökningar som visar att ambulerande stödpersonal i normala bostä- der är mycket billigare än inkvartering på härbärgen och i särskilda typer av bostäder (Busch-Geertsema 1997, 1998a, 1998b). En neddragning av antalet platser på institutioner kommer säkerligen att ske, inte minst av ekonomiska skäl. För att inte efterfrågan på platser i institutioner för inkvartering av hemlösa skall öka på nytt till följd av nästa (förutsägbara) kris på bostadsmarknaden i , vill jag starkt rekommendera att man utnyttjar den gynnsamma situationen och för- säkrar sig om långvariga tilldelningsrättigheter. Både kommunerna och välgörenhetsorganisationerna inom den frivilliga sektorn bör ta vara på varje tillfälle att ingå avtal om långvariga tilldelningsrättig- heter med hyresvärdar utan att hyresgästernas besittningsskydd begränsas. I andra EU-länder finns en del intressanta exempel på hur man kan organisera förvärvandet av normala bostäder för hemlösa och andra missgynnade grupper i större skala (exempelvis i som är en icke-statlig sammanslutning som förmedlar över 4 500 små separata bostäder till hemlösa och flyk- tingar, eller socialbyråerna som bedriver uthyrning i ). En egen bostad är i de flesta fall en nödvändig förutsättning för att hemlösa och andra målgrupper skall kunna integreras i samhäl- let, men ofta räcker det inte enbart med bostaden. Stödåtgärder för integrering har som främsta mål att personen skall kunna behålla sin bostad, men en vidare integrering i samhället uppnås inte enbart genom egna hyreskontrakt. Adekvata resurser och stödåtgärder inom olika områden (hälsovård, skötsel av hushåll och ekonomi, organisering av fritiden, sociala kontakter m.m.) måste också finnas tillgängliga.21 20Det finns emellertid risk för att värdarna endast hyr ut till speciella grupper (som tidigare hemlösa) på villkor att ambulerande stöd och ekonomisk säkerhet garanteras och med begränsade rättigheter för hyresgästen. 21Dessa tjänster behöver dock inte vara begränsade till enstaka målgrupper. Individuell vårdplanering och utnyttjande av reguljära sociala stödåtgärder (till exempel center för rådgivning om olika problem såsom skulder, missbruk och hälsoproblem) är relevanta i det När hemlösa själva får bestämma – bostäder åt hemlösa i Man bör å andra sidan inte ha för höga förväntningar på hur för- söken till återintegrering kommer att utfalla. Här instämmer jag med ett uttalande som amerikanska forskare gjorde i en nyligen publicerad artikel om att förebygga hemlöshet: De som utformar politiken och de som verkställer den måste veta vad de vill uppnå. Mera konkret måste de komma ihåg att förebyggande av hemlöshet inte är detsamma som att förhindra fattigdom, bota psy- kiska sjukdomar, främja de hemlösas självständighet eller göra nödli- dande människor friska, rika och visa. Detta är visserligen ädla mål, men vi anser att dessa diffusa mål tenderar att börja leva sitt eget liv när de kopplas samman med målet att förebygga hemlöshet eller att ge bostäder åt hemlösa. (Shinn & Baumohl 1999 s. 1). I denna bemärkelse skulle jag vilja förorda att vi accepterar att det finns många olika dimensioner i den process som leder fram till återintegrering och bostad, men att vi inte definierar framgång i termer av sådana mål som kräver mycket mer än att hemlösa som fått en bostad lyckas behålla denna och förbättra sin livssituation. Hur stora nedskärningar av antalet inkvarteringsplatser på insti- tutioner och på den sekundära bostadsmarknaden man kan göra och var gränsen går för modellen med stödåtgärder i separata bostäder, är svåra beslut att fatta och föremål för ständiga dis- kussioner. Gång på gång nämns exempel på hemlösa som inte klarar av att bo i en egen bostad på grund av särskilt svåra häl- soproblem orsakade av till exempel alkoholmissbruk eller psykisk sjukdom och på grund av att de inte vill ta emot specialistvård eller har ett gravt asocialt beteende. Det finns emellertid inte några säkra uppgifter på hur stor den gruppen är i . Å andra sidan visar stödprojekt med egna bostäder för personer med psykiska sjukdomar eller drogberoende aids-patienter eller tidigare lång- varigt hemlösa att boende med stödåtgärder är möjligt även för besvärliga klienter. Det kanske är så att vissa av dessa människor aldrig kommer att bli helt oberoende av personligt stöd. Men detta är inget skäl för att de inte skall få möjlighet att leva ett så normalt och självständigt liv som möjligt. här sammanhanget, liksom hur de områdesbaserade tjänsterna organiseras. Men kapaciteten för aktivt uppsökande stödåtgärder måste också utökas. Man bör undersöka om resultaten från pilotprojekt inom området äldreboende (core and cluster housing, en modell med en centralt belägen byggnad för gemensamt boende och individuellt boende i byggnader runt om) kan överföras till boende och stödåtgärder för andra målgrupper med särskilt stort stödbehov. När hemlösa själva får bestämma – bostäder åt hemlösa i Utan tvekan kommer det att behövas grundläggande stöd och hjälp i krislägen även . Det kommer fortfarande att fin- nas platser på institutioner för äldre, för barn och unga, för männi- skor med fysiska eller psykiska handikapp, för hemlösa och för andra personer. Den framtida omfattningen av dessa institutioner är emellertid beroende av i vilken mån modellen med ambulerande stödåtgärder i bostäderna utvecklas, utvidgas och säkerställs på ett flexibelt sätt som tillgodoser människornas behov. Slutligen måste man se till att det långsiktigt finns tillgång på standardbostäder för personer med behov av stöd utan att man därigenom skapar en ny sekundär bostadsmarknad som har sina egna utslagningsmeka- nismer. Stödåtgärder i egna bostäder är inget undermedel för varje enskilt fall, men det är ett tillvägagångssätt som verkar lovande. Det accepterar – och måste acceptera – att den överväldigande majoriteten av de hemlösa vill bo i egna bostäder. Det tillåter – och måste tillåta – före detta hemlösa att få bestämma själva. Men det lämnar dem inte ensamma när de inte klarar sig själva eller när de hamnar i ett krisläge. Potentialen i detta tillvägagångssätt har egentligen inte utnyttjats fullt ut ännu, vare sig i eller i andra europeiska länder. Men det finns goda exempel i många av dessa länder och vi bör lära av dem så att vi kan utveckla strategier som passar varje enskilt land för att vi bättre skall kunna integrera hemlösa och ytterligare minska den mycket svåra form av social utslagning som hemlöshet och utestängning från normala bostäder verkligen innebär. När hemlösa själva får bestämma – bostäder åt hemlösa i , I (1993). Access to housing for low income single people: A review of recent research and current policy issues. Avramov, D (1998). Evaluating for Best Practice. I: Homeless Ini- tiative (red.). Standards ... Best Practice. For Whose Benefit? Summary, Seminar Report, , s. 8–11. BAG, Bundesarbeitsgemeinschaft Wohnungslosenhilfe (2000). 1997–1998. Bielefeld (BAG W). BFLR, Bundesforschungsanstalt für Landeskunde und Raumord- nung (red.) (1995). EXWOST-Informationen zum Forschungs- feld Wohnungsversorgung Obdachloser, Heft 13.2, . BFLR, Bundesforschungsanstalt für Landeskunde und Raumord- nung (red.) (1997). ExWoSt-Informationen zum , Heft 13.5, . BBR, Bundesamt für Bauwesen und Raumordnung (1998). Dauer- hafte , Werkstatt: Praxis Nr. Busch-Geertsema, V (1997). Normal Wohnen ist nicht nur besser, es ist auch billiger. in Einrichtungen und Sonderwohnformen mit den Kosten ihrer Versorgung in normalem Wohnraum. Busch-Geertsema, V (1998a). Rehousing Projects for Single Home- less Persons. Innovative Approaches in . National Rep- ort 1997 for Observatory on Homelessness. Busch-Geertsema, V (1998b). Persoenliche Hilfen in Normal- wohnraum statt Einrichtungen für Wohnungslose. Bessere Hilfen für weniger Geld? I: Wohnungslos 4/98. Busch-Geertsema, V (1999a). Homelessness and support in housing in . Solution or part of the problem? När hemlösa själva får bestämma – bostäder åt hemlösa i 1998 for Observatory on Homelessness. Busch-Geertsema, V (1999b). Temporary Accommodation for Homeless People in with Special Focus on the Provision for Immigrants and Asylum Seekers. I: Avramov, D (red. Coping with Homelessness: Issues to be Tackled and Best Practi- ces in Europe. Busch-Geertsema, V (2001). Homelessness in : Housing Poverty in a Wealthy Country. I: Polakow, V & Guillean, C (red.). International Perspectives on Homelessness, s. 85–117. Busch-Geertsema, V & Ruhstrat, E-U (1994). fuer wirtschaftlich oder sozial benachteiligte Haushalte. (Utgiven av Bundesministerium für Raumordnung, Bauwesen und Städtebau och Bundesministe- rium für Familie und Senioren, ). Busch-Geertsema, V & Ruhstrat, E-U (1997a). Wohnungslosigkeit in Sachsen-Anhalt – Umfang und in einem ostdeutschen Bundesland und Strategien zu ihrer Vermeidung und Behebung. Busch-Geertsema, V & Ruhstrat, E-U (1997b). Wohnungsbau für Wohnungslose – Modellprojekte zur dauerhaften in die Normalwohnraumversorgung. für innovative Sozialforschung und Sozialplanung (GISS), die im Rahmen des des Bundesministeriums für Raumordnung, Bauwesen und Städtebau erstellt wurden, Bielefeld. , K (1998). Making it last: Report into tenancy outcomes for rough sleepers. , B & Doherty, J & Mina-Coull, A (1999). Services for Homeless People. Innovation and Change in Union. The Policy Press/FEANTSA. , B & Doherty, J & Mina-Coull, A (2000). Support and Hou- sing in Europe. Tackling Social Exclusion in Union. The Policy Press/FEANTSA. När hemlösa själva får bestämma – bostäder åt hemlösa i , J & Ruhstrat, E-U (1994). Wohnungsnotfaelle in Schleswig- . Im Spanungsfeld zwischen Sozial-, Ordnungs- und Wohnungspolitik.