sou · GPB359 · 2002-01-01 00:00:00 — Här kan också nämnas bestämmelsen i förundersökningskun- görelsen om att den som skall höras, som huvudregel, bör kallas till förhöret (7 § FUK). Om det är sannolikt att den som underlåtit att enligt rättens beslut infinna sig vid rätten eller i övrigt fullgöra något i rätte- gången har laga förfall för sin underlåtenhet skall vitet inte dömas ut (32 kap. 6 § RB). Bestämmelserna om skäligt rådrum och laga förfall anses analogt tillämpliga när det gäller terminer och frister som har bestämts av annan myndighet än domstol. I kommentar till rättegångs- balken nämns här som exempel den situationen när åklagaren kallar till huvudförhandling eller när åklagaren utfärdar strafföreläggande (, m.fl., Nya , s. 434; se även Fitger, Rätte- gångsbalken, del 2, s. 32:6 och Karnov, 2000/01, del 3, s. 2815, not 675 där det också framhålls att hämtning utan föregående kallelse inte kan beslutas med stöd av bestämmelsen i 23 kap. 7 § första stycket RB om den kallade har haft laga förfall för sin utevaro). Vårt förslag i denna del medför således inte något behov av en reglering rörande frågorna om laga förfall och skäligt rådrum. 3.3Väglängden för hämtning till förhör Ytterligare ett förslag som bör kunna bidra till att effektivisera för- undersökningsförfarandet är att utvidga avståndet inom vilket hämtning till förhör under en förundersökning får ske. Under förundersökningen får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysning av betydelse för utredningen. I den mån hämtning inte kan ske finns inte någon skyldighet att infinna sig vid förhör. I sådant fall får förhörsledaren söka upp den som skall höras eller anordna förhöret på annat sätt. Bestämmelser om hämtning av den som inte har efterkommit kallelse till förhöret kan därför sägas ha sin största betydelse genom att därigenom avgörs i vilken utsträckning skyldighet föreligger att infinna sig till förhör (NJA II 1969 s. 681). Dessutom är bestämmelsen i princip avgörande för om någon reaktion vid utevaro kan komma ifråga (Fitger, , del 2, s. 23:37). Under förundersökningen får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen (23 kap. 6 § RB). Om den som har kallats till förhör under en förundersökning utan giltig orsak uteblir får han, under vissa förutsättningar, hämtas till förhöret. En förutsättning för detta är att väglängden mellan den plats, som utsatts för förhöret och den där han har sin bostad eller vid kallelsens mottagande uppehöll sig, inte överstiger femtio kilometer (23 kap. 7 § första stycket RB). Under vissa förutsätt- ningar får hämtning till förhör även ske utan föregående kallelse (23 kap. 7 § andra stycket RB). En sådan förutsättning är att för- undersökningen avser brott på vilket fängelse kan följa. Är den som skall höras anhållen eller häktad skall han inställas på den plats som har bestämts för förhöret (23 kap. 7 § tredje stycket RB). Förhör skall äga rum på tid och plats som kan antas medföra minsta olägenhet för den som skall höras om inte förundersök- ningens behöriga gång motverkas eller polisens eller åklagarens arbete avsevärt försvåras. Förhör skall även i övrigt anordnas så att onödig tidsspillan för den hörde undviks (5 § första stycket FUK). Frågan om hämtning till förhör skall i allmänhet avgöras av undersökningsledaren (6 § första stycket FUK). Hämtning till för- hör av den som skall höras som vittne eller av någon annan som inte är misstänkt för brott bör äga rum endast när särskilda skäl föreligger. Sådana skäl kan vara att förhöret inte eller endast med avsevärd svårighet kan hållas på den plats, där den som skall höras befinner sig, eller att ett vittne behöver inställa sig på en viss plats för konfrontation eller på brottsplatsen för prövning av vittnets iakttagelseförmåga eller för rekonstruktionsförsök. Ett annat skäl kan vara att det med hänsyn till brottets beskaffenhet och omstän- digheterna i övrigt krävs särskild skyndsamhet (6 § andra stycket FUK). I kungörelsen (1969:590) om ersättning vid förundersökning i brottmål finns bestämmelser som reglerar bl.a. rätten till ersättning för kostnad för återresa till den som har hämtats till förhör (2 § andra stycket). Frågan om hämtning till förhör berördes redan i ett inom justitie- departementet utarbetat utkast till lag angående polis- undersökning i brottmål samt häktning m.m. I utkastet fanns bl.a. en regel om att undersökningsledaren till förhör fick kalla var och en som antogs kunna lämna upplysningar av betydelse för under- sökningen. Förhöret fick dock enligt den föreslagna bestämmelsen inte hållas på en plats som var belägen på längre avstånd än från den plats där den kallade uppehöll sig vid delgivning av kallelsen (prop. var också den vägsträcka som gällde i den ursprungliga lydelsen av bestämmelsen i 23 kap. 7 § RB. Bestämmelsen i 23 kap. 7 § RB har, när det gäller den i bestäm- melsen angivna väglängden inom vilken hämtning får ske, efter (SFS 1959:257) utökades väglängden till trettio kilometer och (SFS 1969:588) från trettio kilometer till nuvarande femtio kilometer. Som skäl 1959 anfördes bl.a. att de då gällande vägsträckorna medfört vissa praktiska olägenheter såväl i stor- staden som på landsbygden. Det konstaterades dock att det inte var aktuellt att helt slopa maximigränsen för hämtning till förhör. Som ett skäl för detta angavs att en förundersökning skall bedrivas så att ingen i onödan får vidkännas kostnad eller olägenhet (prop. 1959:143 s. 11 och NJA II 1959 s. 111). Nästa gång tiden var mogen för en utvidgning av avståndet anfördes som skäl bl.a. att det inte var ovanligt att personer som behöver höras under en förundersökning, bor mer än trettio kilo- meter från den plats där förhöret skall ske. Det konstaterades att den ökade rörligheten i samhället medfört att många befinner sig tämligen långt från bostadsorten och då på ena eller andra sättet kommer i beröring med brott. En annan orsak angavs vara att polisdistrikten blivit större som utredningsarbetet koncentrerats till distriktens centralorter (prop. 1969:114 s. 36 f). berörde i sitt betänkande Ett reformerat åklagarväsende frågan om att utvidga det nu aktuella avståndet (SOU 1992:61 s. 374 f). Utredningen fann emel- lertid att det inte var rätt väg att gå. Man konstaterade att det var rimligt att den som skall hämtas inte skulle behöva transporteras längre sträcka än femtio kilometer. Förslag: Avståndet inom vilket hämtning till ett förhör under en förundersökning kan ske ökas från femtio till ett . Om det är av synnerlig vikt för utredningen att för- höret äger rum får hämtning ske – under de förutsättningar i övrigt som anges i 23 kap. 7 § RB – oavsett väglängden. På många orter i bor folk på längre avstånd än femtio kilo- meter från närmaste polisstation. Det gäller inte minst i de norra delarna av landet. Vidare får anses gälla att folk är än mer rör- liga än då väglängden för hämtning senast ändrades. Denna ökade rörlighet ansågs redan då innebära bl.a. att folk kom i beröring med brott på andra orter än bostadsorten. Människors ökade rörlighet motiverade då att avståndet för hämtning till för- hör nästan fördubblades (jfr prop. Detta argu- ment för att öka avståndet får anses ha fått ännu mera tyngd nu än det hade . Den ovan nämnda allmänna principen om att en förundersök- ning bör bedrivas så att ingen i onödan får vidkännas olägenhet gäller alltjämt (5 § FUK). Principen har tidigare ansetts hindra att man helt slopar kravet på visst längsta avstånd (se t.ex. prop. 1969:114 s. 37). Vi anser att kravet på ett visst längsta avstånd allt- jämt skall gälla som huvudregel. Vid de kontakter som vi har haft har det förts fram till oss att den nu gällande begränsningen till femtio kilometer ibland försvårar ett effektivt utredningsarbete. Det gäller t.ex. inom verksamhet. Vi föreslår därför att den nuvarande femtiokilometersgränsen utökas till ett . En fördubbling av det nuvarande maximala avståndet kan knappast anses onödigt försvåra för den som berörs av beslutet om hämtning. Dagens förbättrade kommunikationer gör att en transportsträcka på ett inte framstår som ett allvarligt hinder. Vi anser dessutom att tiden nu är mogen för att, för vissa situa- tioner, helt slopa kravet på visst längsta avstånd. Det finns utred- ningar som bedrivs under ökad tidspress och som gäller allvarlig brottslighet, där det finns risk för att bevisläget skulle komma att försämras väsentligt, om utredningen skulle fördröjas av att hämt- ning till förhör inte kan ske. Vi anser därför att det kan vara moti- verat att hämtning till förhör i undantagsfall kan få ske trots att väglängden överstiger ett . En förutsättning för detta bör då vara att det är av synnerlig vikt för utredningen att den som skall hämtas inställs för förhör. Vår bedömning är att det i praktiken inte kommer att röra sig om särskilt många fall då hämtning kommer att ske på ett längre avstånd än ett . Den tidigare nämnda principen i 5 § förundersökningskungörelsen kommer att hindra detta. Därtill kommer att hämtning till förhör är ett tvångsmedel (se t.ex. JO 1982/83 s. 54 och JO 1992/93 s. 119). Vid all tvångs- medelsanvändning mot enskilda gäller fyra allmänna principer som även de kommer att motverka att hämtning sker på allt för stora avstånd eller – för den delen – att hämtning överhuvudtaget inte tillgrips när det inte är motiverat. Dessa principer är legalitets-, ändamåls-, behovs- och proportionalitetsprinciperna. Principerna anses gälla även utan uttryckligt författningsstöd. De som kanske är mest intressanta i detta sammanhang är proportionalitets- och behovsprinciperna. Proportionalitetsprincipen innebär att en tvångsåtgärd i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet skall stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden. Behovsprincipen innebär att en myndighet får använda tvångsmedel bara när det finns ett påtagligt behov och en mindre ingripande åtgärd inte är tillräcklig (se härom t.ex. prop. 1988/89:124 s. 26). Hämtning till förhör skall, enligt vårt förslag, få ske oavsett väg- längden endast under förutsättning att det är av synnerlig vikt för utredningen att förhöret äger rum. Uttrycket synnerligt vikt för utredningen återfinns i bestämmel- sen i 27 kap. 20 § RB som handlar om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. I förarbetena till bestämmelsen – som då endast reglerade hemlig teleavlyssning – utvecklas närmare vad som avses med detta uttryck. Där framhålls bl.a. att synnerlig vikt för utredningen inrymmer ett kvalitetsmått beträffande de upplys- ningar som avlyssningen kan ge. Dessa får således inte inskränka sig till detaljer, som man både kan ha och mista. Uttrycket fram- hölls dessutom innefatta ett krav på att utredningsläget gör avlyss- ningen nödvändig. Vad som kan vinnas genom åtgärden får i prin- cip inte vara åtkomligt med andra, mindre ingripande åtgärder. Vidare betonades att en slentrianmässig bedömning inte får före- komma i fråga om vare sig utredningsläget eller de andra förutsätt- ningar som gäller för att tillämpa tvångsmedlet. En granskning av utredningsmöjligheterna i det enskilda fallet måste alltid göras. Denna granskning måste mynna ut i bedömningen att utredningen i princip inte kan föras framåt med andra medel och att det finns skäl att räkna med att avlyssningen – ensam eller i förening med andra åtgärder – verkligen kan få effekt (prop. 1988/89:124 s. Dessa uttalanden har sin giltighet även i det sammanhang som är aktuellt. Uttrycket synnerlig vikt för utredningen är således valt för att markera en restriktivitet vid tillämpningen. Det innebär att man beträffande det förhör till vilket hämtning på längre avstånd än ett övervägs måste göra den bedömningen att bl.a. utredningsläget gör förhöret nödvändigt och att utredningen i princip inte kan föras framåt med, för den enskilde, mindre ingripande åtgärder. Det sistnämnda uttrycks ju även, som framgått, genom behovsprincipen. En mindre ingripande åtgärd kan t.ex. vara att hämtning sker inom den föreslagna väglängden om ett . Det bör således alltid övervägas om förhörsledaren i stället för att hämta en person på ett avstånd som överstiger ett kan hålla förhöret på en plats närmare den plats där den som är aktuell för hämtning har sin bostad eller uppehåller sig. Det är värt att understryka att tanken med våra förslag rörande hämtning till förhör inte är att drastiskt öka antalet hämtnings- beslut. Redan risken att bli hämtad borde kunna medföra att per- soner som kallats till förhör inställer sig till förhöret. En kallelse till förhör på längre avstånd än att hämtning får ske, dvs. femtio kilometer, förutsätter att den kallade inställer sig frivilligt. Genom förslaget kommer således den vägsträcka vid kallelse till förhör för vilken frivilligheten saknar betydelse att för- dubblas och i vissa undantagsfall helt slopas. Vi anser inte att det är orimligt att folk får resa – och i vissa undantagsfall mer än så – för att inställa sig vid förhör. Viktigt att notera är dessutom att hämtning av annan än den som är misstänkt får ske endast när skäl av särskild vikt finns för en sådan åtgärd (6 § FUK). Någon ändring i denna del föreslår vi inte. Olägenheten med att bli utsatt för ett hämtningsbeslut kan i viss mån kompenseras genom de bestämmelser om rätt till ersättning som finns i kungörelsen om ersättning vid förundersökning i brottmål. Rätt till ersättning föreligger dock . Det gäller t.ex. om den hörde har försökt försvåra sakens utredning eller skä- lig anledning till misstanke finns att han är skyldig till brottet. När sådana fall föreligger finns dock en undantagsbestämmelse – som är värd att framhålla i just detta sammanhang – enligt vilken ersätt- ning för kostnad för återresa till den som har hämtats till förhör kan utgå under förutsättning att den hörde saknar medel till detta (2 § kungörelsen om ersättning vid förundersökning i brottmål). I samband med att den maximala väglängden tidigare ändrats har diskuterats om reglerna om avståndsmaximering skulle kunna differentieras med hänsyn till de skiftande förhållandena inom skilda delar av landet. Det har dock avfärdats med hänsyn till att frågan om hämtningsavstånd inte anses vara av sådan vikt att den motiverar en alltför vidlyftig reglering (prop. 1959:143 s. 11). Ett annat alternativ som diskuterats är om olika avstånd skulle kunna gälla vid olika svåra brott. En sådan ordning har dock ansetts onödigt komplicerad (prop. 1969:114 s. 37). Det är sannolikt så att det t.ex. inom landets norra delar är särskilt motiverat att öka maximiavståndet för hämtning till förhör. Vidare är det i och för sig – generellt sett – särskilt viktigt att just de grova brotten upp. Vi delar emellertid den tidigare hävdade uppfattningen att bestämmelsen om avståndsmaximering inte motiverar någon mer vidlyftig eller detaljerad reglering och föreslår därför inte någon differentierad reglering utifrån t.ex. det aktuella brottets svårighetsgrad. Beroende på i vilken omfattning domstolarna kommer att utnyttja möjligheterna att överlämna uppgiften att stämma och kalla till huvudförhandling kommer en viss del av domstolarnas kostnader för detta att överföras på åklagarmyndigheterna. Det kan föranleda ett behov av en översyn av resursfördelningen för berörda åklagarmyndigheter och domstolar. Sammantaget för rättsväsendet i sin helhet innebär emellertid de nu framlagda förslagen inga kostnadsökningar. Det framlagda förslaget om vitesföreläggande kan medföra att det kan bli ett och annat mål i domstolarna om utdömande av viten och således en marginellt ökad arbetsbörda för domstolarna. Något behov av resursförstärkningar till följd av detta föreligger inte. Inte heller i den delen föranleder reformen således någon kostnadsökning. Flera av de framlagda förslagen bör kunna öka effektiviteten i rättsväsendets arbete och leda till att fler brott kan utredas och beivras. De vinster som rättsväsendet kan göra genom reformen kommer i första hand att uppstå på detta sätt och inte genom några kostnadsbesparingar i egentlig mening. Reformerna, som inte torde kräva några nämnvärda förberedelser av praktiskt slag, bör träda i kraft . En lämplig tidpunkt kan vara . 6.1Förslag till lag om ändring i 23 kap. 6 a § Den som skall höras under förundersökningen får vid vite kallas att infinna sig vid förhöret. Vitesföreläggande enligt första stycket får användas bara om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Före- läggande får aldrig ske om förhöret avses ske per telefon eller om kal- lelsen till förhör avser längre avstånd än att hämtning får ske enligt 7 §. Beslut om vitesföreläggande enligt första stycket meddelas av undersökningsledaren eller av någon annan som får leda förhöret. Paragrafen, som är ny, behandlas i avsnitt 3.2.4. I paragrafens första stycke införs en ny sanktionsform vid kallelse till förhör under en förundersökning. En sådan kallelse skall få för- enas med vite. Det gäller oavsett om den som kallas till förhöret är misstänkt, målsägande eller vittne. Bestämmelsen är fakultativ. Det innebär att frågan om kallelsen skall förenas med vite skall övervägas i varje enskilt fall. Det finns dessutom situationer när lagstiftningen lägger vissa hinder för ett vitesföreläggande. En del av dessa framgår av paragrafens andra stycke. På motsvarande sätt som när bevisning i allmän domstol tas upp per telefon gäller inte bestämmelsen om vitesföreläggande när det aktuella förhöret under förundersökningen skall tas upp per tele- fon. Bestämmelsen om hämtning till förhör brukar sägas ha sin största betydelse genom att det därigenom avgörs i vilken utsträck- ning skyldighet föreligger att infinna sig till förhör. föreligger en skyldighet att infinna sig till förhör, skall en inställelse således inte heller kunna framtvingas genom ett viteshot. Andra fall när vitesföreläggande inte skall användas är när den som skall höras är häktad eller anhållen eller på liknande sätt om- händertagen. Vitesföreläggande skall inte heller användas när för- höret äger rum i den hördes bostad. Vid kallelse av förhörspersoner som är under 15 respektive gäller dessutom särskilda bestäm- melser (jfr JO 1997/98 s. 60). En kallelse av nu aktuellt slag skall delges. Det innebär att den kallelse som innehåller ett vitesföreläggande skall ges till känna på något av de sätt som anges i delgivningslagen. Vitesbeloppets storlek skall framgå av föreläggandet (3 § vitesL). Den som har beslutat om vitesföreläggandet skall bestämma vites- beloppets storlek. Beloppet bestäms utifrån de allmänna riktlinjer som anges i 3 § vitesL. En viss schablonisering av beloppen är här att räkna med. Förundersökningsledaren eller någon annan som får leda det aktuella förhöret är behörig att besluta om att en kallelse skall för- ses med ett vitesföreläggande. Det framgår av tredje stycket. Det normala bör vara att det är förhörsledaren som beslutar om detta. Det gäller oavsett om denne är åklagare, polisman eller innehar annan anställning inom polisen som innebär att denne har behörig- het att leda förhör under en förundersökning. 23 kap. 6 b § Uteblir den som har kallats enligt 6 a § får nytt vite föreläggas, om förhöret äger rum en senare dag. Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 3.2.4. Om en person som har kallats att infinna sig vid ett förhör ute- blir kan nytt vite föreläggas i en senare kallelse. Vitesbeloppets storlek kan då sättas högre än i det första föreläggandet. 23 kap. 6 c § Frågor om utdömande av vite som har förelagts med stöd av 6 a § prövas av tingsrätten i den ort där vitet har utfärdats. Ansökan görs av den myndighet som har beslutat om föreläggandet. Bestämmelsen är ny och behandlas i avsnitt 3.2.4. Allmän domstol – närmare bestämt tingsrätten i den ort där vitet har utfärdats – skall vara behörig att pröva frågan om utdömande av sådana viten som har förelagts i en kallelse till förhör under en förundersökning. Bestämmelsen innebär vidare att om en förhörsledare inom polisen eller den polisiära förundersökningsledaren har beslutat om vitesföreläggandet det är polismyndigheten som är behörig att föra talan om vitets utdömande i domstol. Om däremot åklagare, i egenskap av förundersökningsledare eller förhörsledare, har beslutat om vitesföreläggandet är det åklagare som skall föra denna talan. I domstolen skall ett sådant mål handläggas enligt reglerna i som mål om åtal för brott för vilket svårare straff än böter inte är föreskrivet (8 § vitesL). 23 kap. 7 § Underlåter den som kallats till förhör utan giltig orsak att hörsamma kallelsen och överstiger ej väglängden mellan den plats, som utsatts för förhöret och den, där han har sin bostad eller vid kallelsens motta- gande uppehöll sig, ett , får han hämtas till förhöret. Utan föregående kallelse får den som uppehåller sig inom en väg- längd av ett från den plats, där förhör skall hållas, hämtas till förhöret, om undersökningen avser brott, på vilket fängelse kan följa, och det skäligen kan befaras, att han ej skulle hörsamma kallelse eller att han i anledning av kallelse skulle genom undan- röjande av bevis eller på annat sätt försvåra utredningen. Om det är av synnerlig vikt för utredningen att förhöret äger rum, får hämtning enligt första och andra styckena ske oavsett väglängden. Är den som skall höras anhållen eller häktad, skall han inställas på den plats, som bestämts för förhöret. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 3.3.4. I paragrafens två första stycken görs en ändring när det gäller det maximala avståndet för hämtning till förhör under en förundersök- ning. Det avståndet utökas från nuvarande femtio kilometer till ett . Till paragrafen har lagts ett nytt tredje stycke. Där föreskrivs att hämtning till förhör enligt första och andra styckena får ske oavsett väglängden, om det är av synnerlig vikt att förhöret äger rum. Uttrycket synnerlig vikt för utredningen markerar bl.a. att möj- ligheten att hämta en person på längre avstånd än ett hundra kilo- meter skall tillämpas restriktivt. I första hand skall andra möjlig- heter att genomföra förhöret övervägas, t.ex. att förhörsledaren beger sig till den plats som ligger inom ett från den plats där den som skall hämtas har sin bostad eller uppehåller sig. Förutsättningarna för att tillämpa detta är uppfyllda inte bara när förhöret i sig är av synnerlig vikt för utredningen utan också i fall då förhöret – oavsett det förväntade resultatet av förhöret – är nödvändigt för att utredningen kan föras vidare eller slutföras. Övriga ändringar i paragrafen är endast av språklig karaktär. 45 kap. 1 § Åtal väcks genom att åklagaren hos rätten skriftligen ansöker om stäm- ning mot den som skall tilltalas. Åtal skall anses väckt då stämnings- ansökan kom in till rätten. Rätten får i samråd med åklagaren uppdra åt denne att själv utfärda stämning. I sådant fall skall åklagaren i samband med att stämning utfärdas ge in ett exemplar av stämningen till rätten. Åtal anses väckt när detta exemplar kom in till rätten. Nytt åtal får inte väckas mot den tilltalade för gärning för vilken han redan står under åtal. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 2.4.4. Första stycket första meningen innehåller vissa språkliga juster- ingar. Den tidigare regleringen i första stycket om att rätten får ge åklagaren i uppdrag att själv utfärda stämning är flyttad till andra stycket. Andra meningen i första stycket om när åtal skall anses väckt i sådan fall då åklagaren väcker åtal återfanns tidigare i andra stycket och innebär inte någon ändring i sak. Den nya lydelsen av andra stycket innebär en ny reglering av möjligheterna för rätten att ge åklagare behörighet att själv utfärda stämning. Ett uppdrag från rätten till åklagaren att själv utfärda stämning skall ges i samråd med åklagaren. Omfattningen av upp- draget till åklagaren skall också bli föremål för samrådet. Systemet med åklagarstämning bör kunna tillämpas i stor utsträckning.