sou · GPB326d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Angående geografiska ursprungsbeteck- ningar, se bl.a. SOU 1993:59 s. 659 f. En geografisk ursprungsbeteckning kan något förenklat beskrivas som en benämning som pekar ut varor med ett bestämt geografiskt ursprung (nationellt, regionalt eller lokalt). Ett ursprungskänne- tecken kan på motsvarande sätt beskrivas som en benämning som utmärker varor med ett visst geografiskt ursprung (nationellt, regionalt eller lokalt) och vars kvalitet eller beskaffenhet beror uteslutande eller huvudsakligen av den geografiska miljön, inbegripet de naturliga och mänskliga faktorerna. I första hand används geografiska ursprungsbeteckningar för jordbruksprodukter av olika slag, inbegripet vin och sprit. Som exempel på skyddade geografiska ursprungsbeteckningar för jordbruksprodukter kan nämnas Jambon de Bayon för skinka samt brown ale och Munchener Bier för öl (Munchener Bier är dock ej skyddat för alkoholfritt öl). Vidare kan som exempel på skyddade urspungskännetecken för varor av detta slag nämnas , Parmiggiano Reggiano och , samtliga för ost. Men geografiska ursprungsbeteckningar kan också Övriga frågor om varukännetecken användas för produkter av annat slag. Exempelvis är och Swiss geografiska beteckningar för bl.a. klockor. Svenska bestämmelser som rör geografiska ursprungsbeteckningar En utgångspunkt är att skyddet för geografiska ursprungsbeteck- ningar, på samma sätt som skyddet för andra immateriella rättigheter, bestäms enligt nationell lag. I finns inte några nationella bestämmelser enligt vilka en beteckning kan förvärva ett positivt skydd som geografisk ursprungsbeteckning. Däremot finns det nationella bestämmelser som säkerställer det skydd som sådana beteckningar kan ha förvärvat på annat sätt. Enligt 13 VmL får ett varumärke inte registreras om det ute- slutande eller med endast mindre ändring eller tillägg anger bl.a. en varas geografiska ursprung, eftersom märket då anses sakna särskiljningsförmåga. Det innebär att utrymmet för att registrera geografiska ursprungsbeteckningar som (individuella) varumärken är begränsat. Angående förvärv av särskiljningsförmåga, se avsnitt 5.7.2. Vidare föreligger enligt 14 § 1 st. 2 VmL hinder mot registrering av varumärken som är ägnade att vilseleda allmänheten. Denna bestämmelse är bl.a. tillämplig vid vilseledande med avseende på geografiskt ursprung. Härutöver får en näringsidkare enligt 6 § MFL vid marknads- föring inte använda vilseledande reklam, bl.a. inte vilseledande uppgifter avseende en produkts ursprung. Bestämmelsen är tillämplig på bl.a. användning av vilseledande geografiska ursprungsbeteckningar och ursprungskännetecken. Enligt 4 kap. 13 § alkohollagen (1994:1738) får regeringen med avseende på främmande stat förordna, att det vid marknadsföring av sådana drycker är förbjudet att använda oriktiga eller vilseledande ursprungsbeteckningar. Detta gäller enligt bestäm- melsen även om det äkta ursprunget anges eller om beteckningen endast anges i översättning eller är åtföljd av uttryck som art, sort, typ, kopia eller liknande uttryck. Bestämmelsen skall enligt 26 § alkoholförordningen (1994:2046) tillämpas på främmande stater som är anslutna till Madridöverenskommelsen om ursprungsbeteckningar och stater som är medlemmar i . Övriga frågor om varukännetecken Inom EU finns bestämmelser – som också gäller i – om förvärv av skydd för geografiska ursprungsbeteckningar. Det finns ett omfattande regelverk avseende geografiska ursprungsbeteckningar för jordbruksprodukter samt för vin och sprit. Skyddet för jordbrukprodukter (utom vin och sprit) regleras i rådets förordning (EG) nr 2081/92 av om skydd för geografiska ursprungsbeteckningar för jordbruksprodukter och livsmedel samt i rådets förordning (EG) nr 2082/92 om särartsskydd för jordbruksprodukter och livsmedel. Skyddet avseende geografiska ursprungsbeteckningar för vin regleras i rådets förordning (EG) nr 1493/1999 av om den gemensamma organisationen av marknaden för vin, medan skyddet avseende geografiska ursprungsbeteckningar för sprit regleras i rådets förordning (EG) nr 1576/89 av om allmänna bestämmelser för definition, beskrivning och presentation av spritdrycker. Dessa EG-förordningar innehåller också bestämmelser om säkerställande av skyddet för geografiska ursprungsbeteckningar. I varumärkesdirektivet finns också bestämmelser som på olika sätt rör geografiska ursprungsbeteckningar. Enligt artikel 3.1 c i direktivet får bl.a. sådana varumärken inte registreras som endast består av tecken eller upplysningar vilka i handeln visar varornas eller tjänsternas geografiska ursprung. Och har sådana varumärken registrerats så skall registreringen kunna upphävas. Enligt artikel 15 i direktivet får dock en medlemsstat oberoende av artikel 3.1 c besluta att geografiska ursprungsbeteckningar får registreras som kollektivmärken eller garanti– eller kontrollmärken. I artikeln anges särskilt att rätten till ett sådant märke inte kan läggas till grund för ett förbud för tredje man att använda en sådan beteckning, förutsatt att användningen är i överensstämmelse med god affärssed. EG:s varumärkesförordning innehåller bestämmelser som motsvarar de nämnda bestämmelserna i direktivet. Enligt artikel 7.1 c föreligger hinder mot gemenskapsregistrering av sådana märken som endast består av något som visar varornas geografiska ursprung. Men enligt artikel 64.2 får sådana märken registreras som kollektivmärke. I övrigt finns flera internationella konventioner som reglerar skyddet för geografiska ursprungsbeteckningar. Övriga frågor om varukännetecken tre sådana konventioner: , Madridöverenskom- melsen om geografiska ursprungsbeteckningar och . Enligt artikel 10, jämförd med artikel 9, i skall unionsländerna skydda geografiska ursprungsbeteckningar mot användning av falska ursprungsangivelser. En förutsättning för detta skydd är att den geografiska ursprungsbeteckningen är skyddad i ursprungslandet. Enligt artikel 3.4 i Madridöverenskommelsen om geografiska ursprungsbeteckningar skall unionsländerna skydda geografiska ursprungsbeteckningar mot användning av vilseledande ursprungs- angivelser. Av artikel 4 följer emellertid att det – i fråga om alla beteckningar utom sådana som avser vin – är domstolarna i varje enskilt land som avgör om en beteckning förtjänar skydd eller om den har generisk karaktär och därför får användas fritt. Vin- odlingsprodukter åtnjuter däremot ett absolut skydd. Enligt artikel 22.2 i skall varje land tillhandahålla en möjlighet för berörda parter att utverka förbud mot användning av vilseledande geografiska ursprungsangivelser. Varje land skall också enligt artikel 23.1 i avtalet göra det möjligt att – oberoende av vilseledande – utverka förbud mot användning av sådana geografiska ursprungsbeteckningar för vin eller sprit som inte har sitt ursprung i det av ursprungsbeteckningen angivna området. Ett sådant förbud skall kunna utverkas även om varornas riktiga ursprung anges eller om den geografiska ursprungsbeteckningen anges i översättning eller tillsammans med uttryck som slag, typ, stil, efterbildning eller liknande. Vidare skall varu- märken som innehåller vilseledande geografiska ursprungsbeteck- ningar enligt artikel 22.2 eller oriktiga ursprungsbeteckningar enligt artikel 23.1 kunna vägras registrering och om en sådan beteckning har registrerats så skall registreringen kunna upphävas (artiklarna 22.3 och 23.2). I detta sammanhang bör också nämnas att bestämmelser om geografiska ursprungsbeteckningar även finns i bl.a. Lissabon- överenskommelsen (1958) och Stresakonventionen (1951), vilka dock inte har anslutit sig till. I finns till skillnad från övriga nordiska länder en uttrycklig bestämmelse enligt vilken geografiska ursprungs- beteckningar får registreras som kollektivmärken, se 3 § fællesmærkeloven. Övriga frågor om varukännetecken Användningen av varukännetecken syftar till att skilja varor som tillhandahålls i en näringsverksamhet från varor som tillhandahålls i en annan, medan användningen av geografiska ursprungs- beteckningar syftar till att peka ut produkter med ett bestämt geografiskt ursprung. Det finns som tidigare framhållits (av- snitt 5.7.2) ett allmänt intresse av att beteckningar som anger bl.a. geografiskt ursprung kan användas av alla som marknadsför varor med ett visst ursprung. Utrymme för enskilda näringsidkare att använda geografiska ursprungsbeteckningar som (individuella) varukännetecken är därför begränsat. Däremot kan geografiska ursprungsbeteckningar under vissa förutsättningar användas som kollektivmärken eller som garanti– eller kontrollmärken, jfr artikel 15.1 i varumärkesdirektivet. I finns som ovan nämnts inga särskilda bestämmelser enligt vilka geografiska ursprungsbeteckningar kan registreras som kollektivmärken eller garanti– eller kontrollmärken. Frågan om registrering av sådana beteckningar har emellertid varit föremål för diskussion i olika sammanhang. Den har också varit föremål för prövning i några fall, se t.ex. Patentbesvärsrättens domar i mål 91-084 (MÜNCHENER BIER) och i mål 98-454 (PARMIGGIANO REGGIANO). Av dessa domar framgår att det funnits olika uppfattningar om huruvida geografiska ursprungsbeteckningar kan registreras som kollektivmärken eller garanti- eller kontrollmärken utan uttryckligt stöd i lag. Mot den angivna bakgrunden finns det anledning att överväga om det i lag uttryckligen bör anges att geografiska ursprungs- beteckningar kan registreras som kollektivmärke eller garanti- eller kontrollmärke. I detta sammanhang finns det också anledning att se över bestämmelserna om registrering av varumärken som innehåller geografiska ursprungsbeteckningar. Övriga frågor om varukännetecken Förslag: I lagen bör införas en särskild bestämmelse om att geografiska ursprungsbeteckningar kan registreras som kollektivmärken och garanti- och kontrollmärken. Vidare bör det i lagen införas en särskild bestämmelse enligt vilken ett varumärke, som innehåller eller består av något som är ägnat att uppfattas som en geografisk ursprungsbeteckning för vin eller sprit, inte får registreras om det avser vin eller sprit av annat ursprung oberoende av om märket är vilseledande eller ej. Skälen för förslaget: I svenskt näringsliv har det tidigare inte funnits något större intresse av skydd för geografiska ursprungs- beteckningar. () finns det också endast en svensk geografisk ursprungsbeteckning som förvärvat skydd, nämligen den ovan nämnda beteckningen för ost. I takt med att betydelsen av kännetecken ökat har även intresset av skydd för geografiska ursprungsbeteckningar ökat. Det finns enligt kommitténs mening också anledning att räkna med att ett skydd för geografiska ursprungsbeteckningar kan bli av större betydelse för svenskt näringsliv . Under alla förhållanden bör det klart framgå av lagen om geografiska ursprungsbeteckningar kan registreras som kollektivmärken och garanti- och kontrollmärken. Den finska arbetsgruppen, den norska utredningen och den svenska kommittén har också varit eniga om att det i respektive lands lag bör införas en bestämmelse som motsvarar artikel 15 i varumärkesdirektivet. På grund av det anförda föreslår kommittén att det i lagen införs en särskild bestämmelse enligt vilken geografiska ursprungs- beteckningar kan registreras som kollektivmärken och garanti- och kontrollmärken. En förutsättning för registrering är naturligtvis att övriga förutsättningar för detta är uppfyllda. De bestämmelser i som rör skyddet för geografiska ursprungsbeteckningar svarar enligt kommitténs mening mot internationella åtaganden utom i ett avseende. Det finns ingen bestämmelse i VmL som motsvarar artikel 22.3 i TRIPs- avtalet och som gör det möjligt att – oberoende av vilseledande – vägra registrering av varumärken som innehåller oriktiga ur- sprungsbeteckningar för vin eller sprit eller upphäva registreringen av sådana märken. Det bör därför införas en särskild bestämmelse Övriga frågor om varukännetecken enligt vilken varumärken som består av något som är ägnat att upp- fattas som geografiska ursprungsbeteckningar för vin eller sprit- drycker inte får registreras om märket avser vin eller spritdrycker av annat slag. 8.4Vissa frågor om hinder m.m. Annans släktnamn och annans porträtt Den som använder sitt efternamn – med VmL:s terminologi släktnamn – som varukännetecken inom ett visst geografiskt område har som kommittén tidigare redovisat (avsnitt 5.7.4) ett skydd för namnet som naturligt varukännetecken inom detta område (3 § VmL). En förutsättning för skyddet som naturligt varukännetecken är att den bakomliggande namnrätten består. Med stöd av sin rätt kan bäraren av namnet bl.a. utverka förbud för andra att använda ett med namnet förväxlingsbart kännetecken för varor av samma eller liknande slag (4 § VmL). Vidare utgör ett namn som är skyddat som naturligt varukännetecken hinder mot registrering av varumärken som är förväxlingsbara med namnet (14 § 1 st. 6 och 7) VmL. I kravet på förväxlingsbarhet ligger som kommittén tidigare framhållit (avsnitt 6.2.2) normalt ett krav på både märkeslikhet och varuslagslikhet. Men det är inte bara den som faktiskt använder ett efternamn som varukännetecken som har ett skydd enligt VmL. Alla som har ett efternamn som är skyddat enligt namnlagen har i princip också ett skydd enligt VmL mot att någon annan – som inte själv har behörighet till namnet enligt NamnL – får namnet registrerat som varumärke. Ett varumärke får således inte registreras om det är ägnat att uppfattas som någon annans släktnamn, såvida namnet inte åsyftar någon som är avliden (14 § 1 st. 4 VmL). Bestämmelsen omfattar också konstnärsnamn och liknande namn, bl.a. pseudonymer och signaturer. Denna bestämmelse reglerar alltså inte skyddet för namn som kommersiellt kännetecken utan innefattar ett skydd för namn- rätten som sådan. Bestämmelsen utformades genom användning av rekvisitet ägnat att uppfattas som bl.a. för att lagfästa en tillämpad praxis enligt vilken ord med en s.k. dubbel- betydelse hade undantagits från skyddet, dvs. Övriga frågor om varukännetecken primärbetydelse var en annan än att vara namn. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att avsikten var att släktnamnsskyddet skulle sträcka sig lika långt som namnrätten. Angående innehållet i förarbetena, se SOU 1958:10 s. 230 och 284 f. samt prop. 1960:67 s. 105. I praxis har den som är folkbokförd i ansetts ha ett skydd för sitt namn enligt denna bestämmelse, se Patentbesvärs- rättens dom i mål 850-95 (Batt). Angående innebörden av rekvisitet avliden, jfr t.ex. Patentbesvärsrättens dom i mål 511-94 (). Vid tillämpningen av bestämmelsen har följande grupper av ord ansetts inte vara ägnade att uppfattas som släktnamn: 1. vanliga ord i svenskan, i de andra nordiska språken och i de stora världsspråken, 2. ord som i första hand är förnamn, 3. namn på mytologiska gudar och gudinnor och andra liknande namn, 4. ord som främst uppfattas som geografiska namn, 5. namn som blivit inarbetade som varumärken och 6. namn som till sin bildning avviker i så hög grad från släktnamn här i landet att de inte uppfattas som sådana. Se i NIR 1994 s. 97 och , Varumärkens särskiljningsförmåga, 1999, s. 344 f. Vid den översyn av VmL som gjordes i samband med tillträde till Madridprotokollet behandlades frågan om släktnamnens ställning i varumärkesrätten, se Ds 1993:97 s. 50 f. I det sammanhanget anfördes bl.a. att ett stort antal nya släktnamn fanns i bruk i – både på grund av den ökade invandringen och på grund av att ett antal nya släktnamn antagits – samt att det bl.a. lett till svårigheter för utländska företag att få registrering här i landet av märken som var grundade på utländska släktnamn. I promemorian stannade man emellertid för att inte föreslå någon ändring av bestämmelsen om släktnamn som registreringshinder samt anförde följande (s. 53). Den idé till lösning som har förts fram går ut på att det här behandlade registreringshindret borde utgå som ett element i förprövningen av relativa registreringshinder och bli beroende av invändning. Åtminstone när det gäller egenartade efternamn skulle detta emellertid vara svårförenligt med det skydd som namnlagen ger åt sådana namn. Man kan inte heller gärna göra en skillnad i behandlingen av egenartade efternamn och andra. Det kan således knappast åläggas att göra en bedömning av vad som i ett konkret fall är ett egenartat släktnamn eller inte och behandla de två kategorierna olika. I den efterföljande propositionen anförde regeringen att det fanns skäl att ytterligare överväga dessa frågor, se prop. 1994/95:59 s. 21. Övriga frågor om varukännetecken Skyddet i den här behandlade bestämmelsen avser inte bara namn av olika slag utan också porträtt. Ett varumärke får således inte registreras om det innehåller eller består av något som är ägnat att uppfattas som annans porträtt, där porträttet inte åsyftar någon avliden (14 § 1 st. 4 VmL). Även om ett varumärke innehåller eller består av något som är ägnat att uppfattas som annans släktnamn eller porträtt får registrering ske om den vars rätt är i fråga lämnar sitt medgivande till registreringen (14 § 4 st. VmL). En förutsättning för regist- rering av ett märke som innehåller eller består av ett släktnamn är att samtliga bärare av namnet som är folkbokförda i lämnar sitt medgivande till registreringen. Ett varumärke får inte heller registreras om det innehåller något som är ägnat att uppfattas som egenartad titel på någon annans skyddade litterära eller konstnärliga verk (14 § 1 st. 5 VmL). Med egenartad titel förstås närmast en titel som har ett slags särskilj- ningsförmåga, men titeln behöver inte som sådan ha upphovs- rättslig verkshöjd, jfr SOU 1956:25 s. 399 f. Även när ett varu- märke innehåller en titel av det här slaget får registrering ske om den vars rätt är i fråga lämnar sitt medgivande till registreringen (14 § 4 st. VmL). är inte bundet av några internationella åtaganden som uttryckligen tar sikte på vare sig rätten till släktnamn, porträtt eller titlar och deras ställning i varumärkesrätten. I detta sammanhang bör dock nämnas att det av Paris- konventionen och även i detta avseende följer att samma regler måste gälla för svenska och utländska rättssubjekt. Enligt artikel 3.2 a i varumärkesdirektivet får medlemsstaterna bestämma att ett varumärke inte får registreras – eller om det är registrerat, att registreringen skall kunna upphävas – om använd- ningen av varumärket kan förbjudas med stöd av andra lagbestämmelser än medlemsländernas eller gemenskapens varu- märkeslagstiftning. En förutsättning för att rätten till namn, porträtt och titel skall kunna utgöra grund för att hindra eller upphäva en varumärkesregistrering är följaktligen att den också kan läggas till grund för att hindra en obehörig användning av sådana märken. Övriga frågor om varukännetecken En av de frågor som kommittén enligt sina direktiv kan behöva ta upp är den om släktnamnens ställning i varumärkesrätten. Den begränsning av officialprövningen som kommittén föreslår inne- bär, om den genomförs, att äldre rättigheter inte kommer att utgöra hinder mot registrering. Sådana rättigheter kommer emellertid även i fortsättningen att kunna utgöra grund för upp- hävande av en registrering, t.ex. efter invändning från innehavaren av rättigheten. Detta förhållande, att möjligheter att upphäva en registrering blir beroende av invändning, kommer sannolikt att leda till att släktnamn mer sällan får någon relevans som hinder. Även om kommitténs förslag således kan förväntas medföra att namnskyddet i praktiken mjukas upp, finns det anledning att över- väga i vilken mån rätten till namn bör kunna läggas till grund för upphävande av en varumärkesregistrering. I detta sammanhang finns det också skäl att se över bestämmelserna enligt vilka ett varumärke inte får registreras om det innehåller eller består av något som är ägnat att uppfattas som annans porträtt eller om det innehåller något som är ägnat att uppfattas som titel på annans skyddade litterära eller konstnärlig verk. Förslag: Rätten till egenartade efternamn samt allmänt kända konstnärsnamn och liknande namn, som inte uppenbarligen syftar på någon avliden, skall kunna utgöra grund för upphävande av en registrering av ett varumärke som inne- håller ett sådant namn, förutsatt att användning av märket skulle medföra nackdel för bäraren av namnet. Vidare skall rätten till bild, som inte uppenbarligen syftar på någon avliden, kunna utgöra grund för upphävande av registrering av ett varumärke som innehåller en sådan bild. Att ett varumärke innehåller en egenartad titel på någon annans upphovsrättsligt skyddade verk skall dock inte längre utgöra självständig grund för upphävande av en varumärkes- registrering. Skälen för förslaget: Av artikel 3.2 a i varumärkesdirektivet följer som ovan nämnts (se avsnitt 8.4.2) att rätten till namn, porträtt Övriga frågor om varukännetecken och titel kan utgöra grund för att hindra eller upphäva en varu- märkesregistrering endast under förutsättning att rätten också kan läggas till grund för att hindra en obehörig användning av sådana märken som registreringen avser. Det kan enligt kommitténs mening inte fordras att det finns uttryckliga regler om att använd- ningen av ett varumärke som innehåller eller består av något som är ägnat att uppfattas som t.ex. annans släktnamn kan förbjudas. Det är tillräckligt att rättigheten kan läggas till grund för ett förbud eller en rättsföljd med motsvarande verkan. Att obehörig använd- ning av en äldre rättighet i ett varumärke är kriminaliserad medför t.ex. att det finns stöd för bestämmelser om att registreringen av ett sådant märke skall upphävas. Det skydd som äldre rättigheter har mot att de obehörigen används i varumärken bör vara avgörande för vilka rättigheter som kan utgöra grund för upphävande av en varumärkesregistrering. En utgångspunkt är därför att rätten till ett namn eller ett porträtt eller en titel på annans upphovsrättsligt skyddade verk endast skall utgöra hinder mot att en registrering består om rätten i fråga kan läggas till grund för ett förbud eller en rättsföljd med motsvarande verkan. Enligt NamnL är det endast sådana namn som är föremål för ensamrätt som har ett skydd mot obehörig användning i närings- verksamhet. Ingen får således obehörigen till nackdel för den som förvärvat ett egenartat efternamn i näringsverksamhet använda en firma, ett varumärke eller ett annat kännetecken som lätt kan förväxlas med namnet (20 § 2 st. NamnL). Med firma likställs beteckning för stiftelse, ideell förening eller därmed jämförlig sammanslutning. Ett efternamn skall anses som egenartat om det är ägnat att utmärka tillhörigheten till en viss släkt (20 § 3 st. NamnL). Angående ensamrätt till namn och egenartade efternamn, se , Namnlagen. En kommentar, 2 uppl. 1998, s. 146. En förutsättning för att ett egenartat efternamn skall kunna vara föremål för ensamrätt är att efternamnet har förvärvats enligt namnlagen (1963:521) eller enligt NamnL. Av en jämförelse mellan övergångsbestämmelserna till dessa lagar framgår emellertid att i stort sett alla efternamn som bars vid ikraftträdandet av lagarna skall anses förvärvade enligt NamnL, se , Namnlagen. En kommentar, 2 uppl. 1998, s. 147. Övriga frågor om varukännetecken SOU 2001:26 I NamnL finns en reglering av förhållandet mellan å ena sidan egenartade efternamn och å andra sidan bl.a. allmänt kända konstnärsnamn och liknande namn. Den som har en äldre rätt till ett egenartat efternamn måste inom rimlig tid inskrida mot användningen av ett allmänt känt konstnärsnamn som lätt kan förväxlas med det egenartade namnet, annars får konstnärsnamnet användas i näringsverksamhet (21 § 1 st. NamnL). På samma sätt måste den som har en äldre rätt till ett egenartat efternamn inom rimlig tid inskrida mot användningen av ett inarbetat kännetecken som lätt kan förväxlas med det egenartade namnet (21 § 2 st. NamnL).