sou · GPB328d2 · 2002-01-01 00:00:00 — När det så gäller brotten otillbörligt verkande vid röstning och brott mot medborgerlig frihet kan konstateras att de inte utgör brott mot en en- skild person utan att det förra är ett angrepp mot utövandet av rösträtten, som är fundamental för ett demokratiskt samhälle, och det senare är ett brott som riktar sig mot de grundläggande demokratiska fri- och rättighe- terna. Beträffande båda brotten kan man tänka sig fall där gärningsmannen vill nå många personer med sitt hot. Det kan därför tänkas att dessa brott skulle begås genom användande av ett medium som faller in under TF 446 Skall ytterligare brott upptas.... Ett visst behov av att föra in dessa brott i brottskatalogen i TF kan alltså anses föreligga. Beträffande frågan om straffbestämmelserna skulle kunna missbrukas i syfte att strypa yttrandefriheten kan konstateras att regeln om otillbörligt verkande vid röstning är av särskilt intresse eftersom den avser den som söker påverka vid val till allmän befattning eller vid utövning av rösträtt i allmänt ärende. Den kan alltså ge en möjlighet att ingripa mot politiska meningsmotståndare för deras försök att vinna röster. Den variant av brottet som diskuteras här avser emellertid endast det fallet att gärnings- mannen söker inverka genom hot. Möjligheterna att missbruka straffbe- stämmelsen torde vara mindre i fall där det krävs att gärningen innefattar hot än i andra fall av otillbörligt handlande. Det måste dock noteras att straffbestämmelsen inte kräver att det är fråga om hot om brottslig gärning utan att det är tillräckligt med ett hot som för den hotade medför lidande, skada eller annan olägenhet. Detta innebär att det finns ett utrymme för missbruk av straffbestämmelsen även i hotfallen, vilket talar emot att brottet otillbörligt verkande vid röstning tas upp i brottskatalogen. Brott mot medborgerlig frihet avser den som övar olaga tvång eller olaga hot med uppsåt att påverka den allmänna åsiktsbildningen eller in- kräkta på handlingsfriheten inom politisk organisation eller yrkes- eller näringssammanslutning och därigenom sätter yttrande- församlings- eller föreningsfriheten i fara. Eftersom denna straffbestämmelse innefattar krav på olaga hot, dvs. hot om brottslig gärning, bör det vara mindre risk för att den missbrukas i syfte att strypa yttrandefriheten än vad fallet kan tänkas vara beträffande brottet otillbörligt verkande vid röstning. Frågan är slutligen om brotten otillbörligt verkande vid röstning och brott mot medborgerlig frihet lämpar sig för att handläggas enligt de tryck- frihetsrättsliga process- och ansvarsreglerna, som bl.a. innebär ensa- mansvar och juryprövning. Beträffande otillbörligt verkande vid röstning anges i brottsbalkskom- mentaren angående det fallet att någon söker otillbörligen inverka på röst- ningen på annat sätt än genom att hindra omröstningen eller förvanska dess utgång, att det torde vara uppenbart att det förutsätts uppsåt att förmå den röstberättigade att rösta på visst sätt eller inte rösta i allmänt ärende. Det är svårt att föreställa sig fall där detta uppsåt inte skulle framgå av det hotfulla yttrandet. Detta måste ju förstås av många. Det kan alltså inte anses uteslutet att handlägga brottet otillbörligt verkande vid röstning en- ligt de tryckfrihetsrättsliga process- och ansvarsreglerna. Beträffande brott mot medborgerlig frihet krävs att det olaga hotet be- gås med det särskilda uppsåtet att påverka den allmänna åsiktsbildningen eller inkräkta på handlingsfriheten inom politisk organisation eller yrkes- eller näringssammanslutning. Man kan knappast heller här tänka sig fall där det särskilda uppsåtet eller faran för yttrande-, församlings- eller före- Skall ytterligare brott upptas.... ningsfriheten inte framgår av det hotfulla yttrandet. Det kan alltså inte heller beträffande detta brott anses olämpligt att handlägga det enligt de tryckfrihetsrättsliga process- och ansvarsreglerna. Vid en samlad bedömning av vad som anförts här anser Mediegrund- lagsutredningen att brott mot medborgerlig frihet skulle kunna tas upp i brottskatalogen i TF men att otillbörligt verkande vid röstning bör lämnas utanför. Anledningen till denna bedömning är sammanfattningsvis att det beträffande båda brotten kan anses föreligga ett visst behov av att föra in dem i brottskatalogen men att straffstadgandet om otillbörligt verkande vid röstning ger en viss möjlighet till missbruk i syfte att strypa yttrandefrihe- ten. Detta brott bör därför lämnas utanför TF:s brottskatalog. Sammanfattningsvis anser alltså att följan- de brott som innefattar hot skulle kunna upptas i brottskatalogen i TF: olaga hot, hot mot tjänsteman (inklusive hot mot väktare m.fl. enligt 17 kap. 5 § BrB), övergrepp i rättssak och brott mot medborgerlig frihet. Som angetts inledningsvis i detta avsnitt krävs emellertid även övervägan- den rörande bl.a. effekterna för massmediernas möjligheter att rapportera om brotten innan man kan ta slutlig ställning till om de skall tas upp i brottskatalogen i TF. 11.3.5Slutsatser beträffande övriga brott I avsnitt 11.3.3 har konstaterats att brotten förförelse av ungdom, bestick- ning, otillbörligt verkande vid röstning och tjänstefel är av den arten att man skulle kunna överväga att införa dem i brottskatalogen i TF. Beträf- fande visst fall av ofredande har konstaterats att det är tveksamt om det är ett brott av en sådan art att det i princip skulle kunna upptas som tryckfri- hetsbrott. Beträffande förargelseväckande beteende har konstaterats att det inte kan uteslutas att det kan utgöra ett tryck- och yttrandefrihetsbrott. I avsnitt 11.3.4 sägs inledningsvis att anser att det är viktigt att inta en försiktig hållning beträffande grundlagsänd- ringar, att risken för att ett straffstadgande missbrukas i orostider alltid måste beaktas noga och att man beträffande varje brott man överväger att föra in i brottskatalogen måste pröva om det lämpar sig för att handläggas enligt de tryckfrihetsrättsliga process- och ansvarsreglerna. Detta gäller naturligtvis också beträffande de här behandlade brotten. Vad först gäller brottet ofredande anges i avsnitt 11.3.3 att man kan tänka sig att någon för att skrämmas inför en falsk dödsannons rörande en anhörig till den man avser att skrämma eller att en journalist med samma uppsåt skriver en nyhetsartikel om att en anhörig till brottsoffret omkom- mit och att det kan tyckas att i ett sådant fall yttrandet i sig, jämte uppsåt att ofreda, är tillräckligt för straffbarhet. Det konstaterades dock att det är 448 Skall ytterligare brott upptas.... tveksamt om ett sådant fall kan anses karaktäriserat av att det utgör ett sådant direkt till offret riktat ofredande som torde avses med straffbe- stämmelsen om ofredande eftersom yttrandet inte framförs direkt till mål- säganden utan genom ett massmedium. En sådan tveksamhet talar emot att ofredande upptas som ett tryckfrihetsbrott, eftersom detta inte bör ske för säkerhets skull utan bara om man är övertygad om att det är ett brott av det slaget att det kan utgöra ett tryckfrihetsbrott. Härtill kommer att rekvisiten för ofredande är tämligen vaga och skulle kunna tolkas så extensivt att t.ex. kritik mot myndigheter och befattnings- havare vid dessa bedöms som ofredande. Ansvarsbestämmelsen skulle i så fall kunna utnyttjas som ett sätt att komma åt sådan kritik, vilket också talar emot att brottet får ingå i TF:s brottskatalog. har därför kommit till slutsatsen att brottet ofredande inte bör tas med bland tryck- och yttrandefrihetsbrotten. Vad sedan gäller brotten förförelse av ungdom och bestickning kan konstateras att de har det gemensamt att de innebär att någon lämnar eller utlovar ersättning; för att skaffa sexuellt umgänge respektive för att påver- ka utövning av tjänst. Man kan här jämföra med HD:s dom rörande pros- titutionsannonser, se under brottet koppleri i avsnitt 11.3.3. Även om hit- hörande yttranden inte kan sägas vara av kommersiell natur är erbjudandet av ersättning ett centralt rekvisit. Brotten liknar därför i viss mån andra brott som på grund av sin karaktär av förmögenhetsbrott eller kommersi- ella natur inte hör hemma bland tryck- och yttrandefrihetsbrotten. Man kan knappast tänka sig att hithörande yttranden skulle kunna uppfattas som opinions- eller åsiktsbildande. Yttranden som faller under dessa brott kan alltså knappast anses beröra tryckfrihetens innebörd och syfte. Det är inte heller särskilt sannolikt att dessa brott skulle begås med användande av ett grundlagsskyddat massmedium eftersom gärningsman- nen får antas vilja hålla sitt brott dolt. När det gäller förförelse av ungdom är det dock tänkbart att gärningsmannen i något fall skulle använda ett sådant medium för att komma i kontakt med ungdomar. Det bör noteras att brottet knappast förekommer i brottsstatistiken. Något större behov av att uppta de nu diskuterade brotten som tryckfrihetsbrott kan dock inte anses föreligga. Slutsatsen blir att dessa brott inte bör upptas som tryckfrihetsbrott. När det gäller brottet förargelseväckande beteende har i avsnitt 11.3.3. konstaterats att det inte kan uteslutas att det kan utgöra ett tryck- och ytt- randefrihetsbrott. som bl.a. föreslog att TF:s straffrättsliga system skulle utsträckas till att gälla också yttranden vid teaterföreställningar, framhöll när det gällde förargelseväckande beteende att ett grundlagsskydd förhindrar varje ingripande som grundar sig på ytt- randets innehåll (SOU 1983:70, s. 187). Utredningen återgav följande citat ur kommentaren till BrB: Skall ytterligare brott upptas.... Att förargelseväckande beteende icke får fattas som en åsiktsförbrytel- se kommer till uttryck däri, att vad som straffbelägges är att offentligen bete sig på sätt som är ägnat att väcka förargelse. Innehållet av ett ut- talande är som sådant icke tillräckligt för att uppfylla förutsättningarna för straffbarhet. Vad som är straffbelagt är sättet att uppträda offentli- gen genom att offentligen göra ett sådant uttalande, varvid visserligen är att märka att innehållet i ett uttalande kan vara så beskaffat att utta- landet, emedan det sker offentligen, fyller kravet på att vara ett förar- gelseväckande beteendesätt. Utredningen anförde därefter att en sådan tillämpning som avses i det cite- rade uttalandet i brottsbalkskommentaren inte kan godtas. Mediegrund- lagsutredningen delar uppfattningen att straffbestämmelsen inte bör vara tillämplig på yttranden i grundlagsskyddade medier. Brottet förargelse- väckande beteende bör således inte upptas som tryckfrihetsbrott (jfr SOU 2000:88 s. 217). Brottet otillbörligt verkande vid röstning har behandlats i avsnitt 11.3.4 såvitt gäller det fallet att brottet innefattar hot. Som angetts där kan man beträffande detta brott tänka sig fall där gärningsmannen vill nå många personer med sitt yttrande och det kan därför tänkas att detta brott skulle begås genom användande av ett medium som faller in under TF eller YGL. Ett visst behov av att föra in detta brott i brottskatalogen i TF kan alltså anses föreligga. När det gäller frågan om straffbestämmelsen skulle kunna missbrukas i syfte att strypa yttrandefriheten kan, som angetts i avsnitt 11.3.4, konstate- ras att bestämmelsen är av särskilt intresse eftersom den avser den som söker påverka vid val till allmän befattning eller vid utövning av rösträtt i allmänt ärende. Den kan alltså ge en möjlighet att ingripa mot politiska meningsmotståndare för deras försök att vinna röster. Eftersom bestäm- melsen innehåller uttrycket eljest otillbörligen inverka på omröstningen är straffbarheten beroende av vad som kan anses otillbörligt. Detta innebär att bestämmelsen ger möjligheter till missbruk i syfte att strypa yttrande- friheten. Brottet bör därför inte upptas som tryckfrihetsbrott. Beträffande brottet tjänstefel kan först konstateras att det endast myck- et undantagsvis kan tänkas begås i ett grundlagsskyddat medium. Det kan alltså knappast anses föreligga något egentligt behov av att föra in detta brott i TF:s brottskatalog. Enligt mening kan det dessutom inte an- nat än i mycket sällsynta undantagsfall anses rimligt att den enligt TF eller YGL ensamansvarige skulle få svara straffrättsligt för en gärning som in- nebär att en tjänsteman vid myndighetsutövning har åsidosatt vad som gäller för sin uppgift. Det kan normalt inte krävas av den ensamansvarige att han skall kunna bedöma vad som krävs för en korrekt myndighetsutöv- 450 Skall ytterligare brott upptas.... ning och vad som utgör tjänstefel. Det är egentligen bara om den ensam- ansvarige är den aktuelle tjänstemannen som det kan tänkas bli fråga om ansvar för ett yttrande i ett grundlagsskyddat medium. Brottet tjänstefel bör därför inte upptas som tryckfrihetsbrott. Resultatet blir alltså att inget av de brottsbalksbrott som inte innefattar hot bör upptas som tryckfrihetsbrott. 11.3.6Konsekvenser för den publicistiska verksamheten Som angetts i det föregående anser att följan- de brott, som alla innefattar hot, skulle kunna upptas i brottskatalogen i TF: olaga hot, hot mot tjänsteman (inklusive hot mot väktare m.fl. enligt 17 kap. 5 § BrB), övergrepp i rättssak och brott mot medborgerlig frihet. I det föregående anges emellertid också att man även måste överväga bl.a. vilka effekter ett upptagande skulle få för massmediernas möjlighet att rapportera om sådana gärningar innan man slutligt bestämmer om de skall tas upp i brottskatalogen. Sådana överväganden görs här. Den grundläggande utgångspunkten för överväganden i denna fråga måste enligt mening vara att ett upptagande i brottskatalogen inte får innebära en minskning av massmediernas möjlig- heter att rapportera om de aktuella brotten. Enligt kommitténs mening kan det finnas ett betydande allmän-, nyhets- och upplysningsintresse i att publicera information om att sådana hot som avses här har framförts. Det kan också ha betydelse som underlag för den allmänna debatten och opini- onsbildningen. En jämförelse kan göras med den betydelse massmediers publicering av uppgifter om verksamhet, hot och brott som i förövats av nazistiska och andra rasistiska grupper haft för de- batten, opinionsbildningen, den allmänna upplysningen och människors engagemang och ställningstaganden. Ingen torde heller anse att massmedi- erna skall tiga om brott som här diskuteras, inte heller att deras informa- tion och nyhetsförmedling skall begränsas till någon sorts kommunikéar- tad journalistik som inskränker sig till referat och återgivande av officiellt meddelad information från polis eller andra myndigheter. Om man finner att ett upptagande i brottskatalogen av något av brotten skulle försvåra för massmedierna att rapportera om sådant brott talar detta alltså emot att ta upp det brottet. Frågan man måste ställa sig är om det finns risk att rapportering om ett sådant brott som avses här skulle kunna anses i sig utgöra ett sådant brott; skulle t.ex. en artikel i en tidning om att X hotat Y kunna anses utgöra ett olaga hot från tidningen mot Y? Om en sådan risk föreligger skulle detta givetvis minska mediernas möjligheter och villighet att rapportera om så- Skall ytterligare brott upptas.... dana brott, vilket enligt mening vore allvar- ligt från yttrandefrihetssynpunkt. De fall man önskar träffa med ett uppta- gande i brottskatalogen är de där tidningen, radio- eller TV-företaget eller annat grundlagsskyddat subjekt, har för avsikt att själv hota eller medverka till ett hot mot målsäganden. Det kan förefalla problematiskt att träffa en- dast dessa fall eftersom det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga ensamansva- ret är objektivt och i princip oberoende av uppsåtet hos den tilltalade. Pro- blemet är dock enligt kommitténs mening inte så stort som det kan före- falla. Enligt brottsbalkskommentaren (m.fl. , en kommentar, kap. 1–12, 1998 s. 4:22 a) kan ansvar för olaga hot komma i fråga också när hotet bringats till den hotades kännedom genom förmed- ling av en tredje person. Som exempel anförs rättsfallet RH 1983:166. I det fallet åtalades S för olaga hot bestående i att han inför en advokat fällt uttalanden om att han skulle döda den ej närvarande J. Hotet anmäldes till polisen som därefter underrättade J om hotet. Tingsrätten dömde S för olaga hot. Hovrätten däremot frikände S på den grunden att han inte hade skäl att räkna med att uttalandena skulle föras vidare och att det därför inte var klarlagt att han fällt uttalandena med uppsåt att hota J. Hovrätten ansåg alltså att den omständigheten att hotet kommit till J:s kännedom genom en tredje person inte uteslöt en fällande dom. Frikännandet grundades i stället på att det inte var klarlagt att S haft uppsåt att hota J. Om en tidning rapporterar om ett hot som X uttalat mot Y och Y får kännedom om hotet genom tidningsartikeln kan det förefalla som om tid- ningen gjort sig skyldig till olaga hot genom att rapportera om hotet. Mot detta kan anföras att det måste vara straffritt att berätta om ett hot för att varna den som blivit hotad (jfr polisens åtgärd i fallet ovan). Den som var- nar har ju inte avsikt att skrämma eller hota. Om Z berättar för Y att han hört X uttala hotelser mot Y skulle enligt mening Z inte kunna dömas för olaga hot (eller något av de andra här ak- tuella brotten) om inte Z på något sätt verkligen medverkar till X:s brott, t.ex. därför att Z har X:s uppdrag att framföra hotet. På samma sätt skulle enligt kommitténs mening inte heller den ensamansvarige för en tidning (eller annat grundlagsskyddat subjekt) kunna dömas för något av de här diskuterade brotten när det som publiceras är en rapport om ett hot efter- som avsikten då inte är att hota utan att förmedla en nyhet. Däremot skul- le, enligt kommitténs mening, den ensamansvarige kunna dömas när syftet med artikeln (eller t.ex. radio- eller TV-inslaget) är att hota eller medverka till ett hot mot den utpekade. Allt under förutsättning att olaga hot ingår i brottskatalogen. Som nämnts ovan kan det förefalla problematiskt att skilja ut dessa fall mot bakgrund av att det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga ensamansvaret är objektivt och i princip oberoende av uppsåtet hos den tilltalade. 452 Skall ytterligare brott upptas.... 12 § TF (och 6 kap. 4 § YGL) anges att vid bedömande av fråga om ansvar för den som enligt detta kapitel har att svara för tryckt skrift skall så anses som om vad skriften innehåller införts däri med hans vetskap och vilja. Axberger anger i avsnittet om det subjektiva rekvisitet vid tryckfrihets- brott (Tryckfrihetens gränser, 1984, s. 97 ff) att denna regel föranlett att man kommit att tala om tryckfrihetsansvaret som strikt eller objektivt. Han anger vidare att detta språkbruk är riktigt så till vida att den utpekade an- svarige, i denna sin egenskap, inte kan anföra sitt eget subjektiva förhål- lande till skriftens innehåll och övriga omständigheter kring brottet som grund för ansvarfrihet. Innebörden av paragrafen är alltså att han till sitt fredande inte kan anföra att han inte haft vetskap om eller tillåtit att skrif- ten fått det innehåll den har. Enligt Axberger är påståendet att tryckfri- hetsansvaret är strikt eller objektivt emellertid inte riktigt i den meningen att tryckfrihetsbrottets straffbarhet skulle vara helt oberoende av subjekti- va omständigheter. Han hänvisar till att de tryckfrihetssakkunniga uttalat följande: En sådan ståndpunkt skulle leda till att de särskilda straffbuden vid till- lämpning på tryckfrihetsbrott finge ett vidsträcktare innehåll än vid brott som ej skett genom tryckt skrift (SOU 1947:60 s. 156). Axberger anger att de utgångspunkter som de tryckfrihetssakkunniga gav för uppsåtsbedömningen i tryckfrihetsmål är något oklara. (Jfr också m.fl. som i grundlagar 1971, s. 261, anger att det är ovisst vilken betydelse regeln i 8 kap. 12 § TF skall tilläggas beträffande sådana tryckfrihetsbrott som innehåller särskilda subjektiva rekvisit, t.ex. högförräderi och uppror.) Efter en genomgång av förarbetena m.m. anger Axberger sammanfattningsvis att utgångspunkten för en uppsåtsbedöm- ning vid tryckfrihetsbrott är följande (a.a. s. 100) 1.Tryckfrihetsansvaret är objektivt och oberoende av uppsåt hos den tilltalade. 2.Uppsåtskravet enligt allmän lag ersätts av en objektiviserad pröv- ning av det syfte som kan anses ådagalagt genom gärningen. 3.I första hand utgår denna prövning från själva skriften; om därur kan utläsas ett syfte motsvarande uppsåtskravet är detta uppfyllt. 4.I andra hand bedöms de omständigheter under vilka skriften publi- cerats, t.ex. det material som personer med inflytande över publice- ringen haft tillgång till, deras kunskaper, tidsfaktorer m.m. Bland dessa omständigheter ingår även det uppsåt, de subjektiva fakto- rer, som kan ha förelegat hos olika agerande, i den mån de varit av betydelse för publiceringen. Skall ytterligare brott upptas.... Uppsåtsbedömningen vid tryckfrihetsbrott skall alltså i första hand göras mot bakgrund av innehållet i yttrandet. Enligt kommitténs mening kan en rapport om ett olaga hot eller om något annat av de här diskuterade brotten alltid utformas så att det framgår av yttrandets lydelse att det är fråga om en rapport och inte ett hot som tidningen (eller annat grundlagsskyddat subjekt) ställer sig bakom eller själv vill framföra. En tidning kan t.ex. uttryckligen ange i artikeln att tidningen tar avstånd från hotet. Det torde alltså enligt kommitténs mening i princip alltid vara möjligt att skilja de fall då det är fråga om en rapport om ett hot från dem där t.ex. tidningen själv vill framföra ett hot eller medverka till ett hot. Om formuleringen av t.ex. en artikel som avsågs vara en rapport om ett hot blivit misslyckad så att det inte klart framgår att det är fråga om en rapport utan artikeln kan misstänkas vara ett hot som tidningen själv vill framföra eller ställa sig bakom finns det även andra mekanismer som ver- kar skyddande för yttrandefrihetsintresset. Till en början kan nämnas att JK ska vaka över att gränserna för tryck- och yttrandefriheten inte över- träds och att han är ensam åklagare i mål om tryck- och yttrandefrihets- brott (9 kap. 1–2 §§ TF och 7 kap. 1 § YGL). JK avgör, efter anmälan eller på eget initiativ om förundersökning skall inledas och eventuellt åtal i tryck- eller yttrandefrihetsmål skall väckas. Det har på goda grunder an- setts vara ett värde i ett sådant system med ett centralt tillsynsorgan och en diskretionär prövningsrätt. I synnerhet har detta angetts gälla i situationer av oro eller starka meningsmotsättningar då behovet av en central, speci- ellt kvalificerad åklagarmyndighet för dessa brott framstår som särskilt uttalat eftersom handläggningen då kan innebära grannlaga överväganden mot bakgrund av en intensiv offentlig debatt med politiska övertoner (jfr SOU 1993:37 s. 201 f). Även juryprövning är en skyddande mekanism. Jurysystemet syftar till att möjliggöra en inom lagens ram friare bedömning än vad som kan för- väntas av en yrkesdomare genom att det sunda lekmannaomdömet skall göra sig gällande (jfr , Tryckfrihetsrätt, 1999, 13 uppl. s 82). Också förefintligheten av en jury kan enligt Mediegrundlagsutredning- ens mening spela en skyddande roll vid bedömningen av om ett yttrande är en rapport om ett hot eller ett hot. En annan faktor som verkar skyddande för yttrandefrihetsintresset är den s.k. instruktionen i 1 kap. 4 § TF och 1 kap. 5 § YGL. Instruktionen föreskriver i korthet att den som skall döma över missbruk av tryck- och yttrandefriheten eller på annat sätt vaka över att grundlagarna efterlevs bör betänka att tryck- och yttrandefriheten är en grundval för ett fritt samhälls- skick, alltid uppmärksamma syftet mera än framställningssättet och vid tveksamhet hellre fria än fälla. Instruktionen anses primärt vara en tolkningsregel och inte en ansvars- frihetsgrund. Även om den talar om syfte skall detta ej förstås som en 454 Skall ytterligare brott upptas.... bedömning av subjektiva omständigheter (uppsåt) utan det som avses är det syfte som objektivt framträder i texten.