sou · GPB314d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Liksom i gällande ordning bör förbudet inte ges annan utformning än att den blir tillämplig endast när det saknas inslag av sexuellt tvång eller utnyttjande. Den huvudsakliga motiveringen för att behålla kriminaliseringen är de arvsgenetiska skälen. Vidare har mer allmänna moraliska överväganden ansetts utgöra visst stöd för kriminaliseringen. Bestämmelserna passar därför inte i 6 kapitlet. Kommittén menar i stället att bestämmelsen passar bättre bland brotten mot familj i 7 kapitlet . Detta kapitel innehåller straffbestämmelser om tvegifte och olovlig ingående av äktenskap, olovligt partnerskap, förvanskande av familjeställning samt egen- mäktighet med barn. Dessa bestämmelser har från systematiska utgångspunkter samband med incestförbudet. Detta bör följaktligen flyttas dit.3 Angående betydelsen för preskriptionstiden att paragrafen flyttas från 6 till 7 kapitlet, se avsnitt 11.4. Som en modernisering av språket bör bestämmelserna kallas samlag med avkomling och samlag med syskon. 3 Jfr NJA II 1962 s. 185 f. 11Utredningar och lagföringar av sexualbrott Kommittén skall som ett led i den praxisgenomgång som bör ske inom ramen för utredningen genomföra en undersökning av domstolarnas straffmätning och bedömning av straffvärde när det gäller sexualbrotten. Denna undersökning skall ta särskild hänsyn till om sexualbrott mot män respektive kvinnor bedöms på olika sätt. Undersökningen skall således göras ur ett jämställdhetsperspektiv och även beakta den s.k. normaliseringsprocessen. Om kommittén kommer fram till att domstolarnas straffmätning och straffvärderesonemang inte är tillfredsställande skall utredningen presentera de åtgärder den anser nödvändiga. Kommitténs praxisundersökning skall också i den utsträckning det är möjligt innefatta en undersökning om domstolarnas bevisvärdering, särskilt när det gäller mål om sexualbrott mot barn. Om det finns brister i bevisvärderingen skall kommittén ange åtgärder för att komma tillrätta med dessa. Kommittén skall vidare ta under förnyat övervägande om det finns skäl att förlänga preskriptionstiden även för sexuellt ofredande mot barn . 11.2Förundersökningar och bevisvärdering av sexualbrott I många avseenden har förundersökningen indirekt betydelse för bevis- värderingen. I detta kapitel redovisas de därför under samma rubrik. En förundersökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller annat skäl finns anledning anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Bestämmelser om hur förundersökningen skall bedrivas 332 Utredningar och lagföringar av sexualbrott finns i framför allt 23 kapitlet (RB) och i förunder- sökningskungörelsen (1947:948). Bestämmelserna präglas av en intresseavvägning mellan kraven på effektivitet i brottsutredningar och på rättssäkerhet för enskilda. Sålunda skall åklagaren inte bara ta till vara de omständigheter och den bevisning som talar emot den misstänkte utan också dem som talar till hans eller hennes förmån. Förundersökningen syftar till att ta reda på om något brottsligt har ägt rum och om någon kan dömas för brottet. skall förundersökningen bereda brottmålet så att bevisningen kan förebringas vid huvudförhandlingen inför domstol i ett sammanhang. Åklagaren grundar sitt beslut i åtalsfrågan på förundersökningen. Bevisningen skall således förebringas vid huvudförhandlingen. Domstolen får döma endast över det material och den bevisning som har lagts fram då. Förundersökningen är inte processmaterial på det sättet att den har någon självständig betydelse vid domstolens prövning av åtalet. Det har dock betydelse för processen hur förundersökningen är genomförd. För att möjliggöra en koncentrerad process har det ansetts att alla invändningar och tänkbara alternativa hypoteser bör följas upp och kontrolleras redan under förundersökningen. Det är vidare av vikt att förhören hålls med såväl den misstänkte som målsäganden och eventuella vittnen i så nära anslutning som möjligt till polisanmälan så att deras minnesbilder inte bleknar. Det är också av stor betydelse att förhören genomförs på ett sådant sätt att berättelserna inte senare kan ifrågasättas. I den mån en uppgift i förhör i domstol avviker från en som har lämnats under förundersökningen eller om det annars finns särskilda skäl för det kan de tidigare lämnade uppgifterna få åberopas vid huvudförhandlingen. I ärenden där någon misstänks för sexualbrott mot barn är det särskilt angeläget att förhören med barnet sker på ett kompetent sätt eftersom det som regel endast är dokumentationen av dessa förhör som förebringas vid huvudförhandlingen. 11.2.1Det har föreslagits åtgärder som kan förbättra förundersökningarna Kommitténs bedömning: Kommittén mot barnmisshandel har lämnat en rad förslag som har betydelse för förundersökningar om sexualbrott mot barn. Om den kommitténs förslag om kortare handläggningstider genomförs bör införandet av motsvarande frister för handläggningen i domstol av mål om allvarligare sexualbrott mot den som inte har fyllt övervägas. Utredningar och lagföringar av sexualbrott 333 Kommittén mot barnmisshandel (S 1998:07) är en parlamentariskt sammansatt kommitté som tillsattes för att utreda barnmisshandel och därmed sammanhängande frågor (dir. 1998:105). Kommittén har i sitt delbetänkande Barnmisshandel Polisens och åklagarnas handläggningstider och arbetsmetoder (SOU 2000:42) presenterat en del förslag som syftar till bl.a. att förbättra både kvaliteten och effektiviteten i förundersökningarna. Förslagen tar givetvis i första hand sikte på ärenden om barnmisshandel, men rör i stor utsträckning också förundersökningar som avser misstanke om sexuella övergrepp mot barn. Många av förslagen skulle alltså om de genomförs också förbättra förutsättningarna för utredningar av och också bevisvärderingen vid prövningen av sexuella övergrepp mot barn. En redogörelse för delar av delbetänkandet görs därför här. Kommittén har för det första föreslagit flera åtgärder för att höja kompetensen hos både polis och åklagare. När det gäller kompetensen hos polisen har kommittén föreslagit bl.a. att () skall ges i uppdrag att införa ett avsnitt i grundutbildningen för poliser som ger dem grundläggande kunskaper om innehållet i barnkonven- tionen och om barns utveckling, behov och rättigheter samt en god allmän kompetens i att utreda och handlägga ärenden där barn är inblandade. Vidare har föreslagits att RPS får i uppdrag att ersätta vidareutbildningen i fråga om sexuella övergrepp mot barn med en gemensam vidareutbildning inom områdena barnmisshandel och sexuella övergrepp mot barn. Kommittén har slutligen föreslagit att RPS skall få i uppdrag att införa ett särskilt kompetenskrav i form av genomgången vidareutbildning, s.k. certifiering, för utredare av ärenden rörande övergrepp mot barn, att utforma en kontinuerlig fortbildning för barnutredare samt att utfärda centrala riktlinjer eller liknande om handledning av barnutredarna. Kommittén menar vidare att den s.k. barnkompetensen inom åklagarväsendet måste höjas. Enligt kommittén kan det göras genom t.ex. vidareutbildning inom området och genom ett specialiserat arbetssätt. Vidare menar kommittén att samarbetet mellan polis och åklagare i vissa avseenden behöver förbättras. Kommittén återkommer i sitt huvudbetänkande till frågor om samverkan mellan myndigheter. När det gäller kompetensen hos åklagarna har kommittén föreslagit bl.a. att Riksåklagaren () skall ges i uppdrag att vidta de åtgärder som krävs för att ärenden rörande barnmisshandel och sexuella övergrepp mot barn skall handläggas av åklagare som genomgått vidareutbildning inom området samt att utforma en kontinuerlig fortbildning för åklagare som arbetar med barnärenden. 334 Utredningar och lagföringar av sexualbrott kommittén föreslagit att RÅ ges i uppdrag att ersätta vidareutbildningen i fråga om sexuella övergrepp mot barn med en gemensam vidareutbildning inom områdena barnmisshandel och sexuella övergrepp mot barn. Kommittén har även förslagit att RÅ skall ges i uppdrag att omarbeta myndighetens PM 1999:01, Förundersökning vid sexuella övergrepp mot barn, så att den görs tillämplig även vid förundersökningar i ärenden som rör barnmisshandel. Kommittén har för det andra föreslagit en rad andra åtgärder för att skapa bästa förutsättningar för förhör med barn samt för att förbättra kvaliteten i förundersökningarna. Bland annat har föreslagits att det görs vissa ändringar i förundersökningskungörelsen (FuK). Enligt den nuvarande bestämmelsen i 17 § FuK sägs att förhör med barn, dvs. en person som inte har fyllt , bör äga rum endast en gång om det inte främst med hänsyn till barnet är lämpligare att hålla flera förhör. Kommittén har visserligen ansett att utgångspunkten alltid skall vara att det hålls så få förhör som möjligt med barnet. Kommittén har dock ansett att frågan om det bör hållas ett eller flera förhör med ett barn måste avgöras med hänsyn till vad barnets bästa kräver i varje enskilt fall. Sålunda har föreslagits att 17 § ändras så att den föreskriver att förhör inte får äga rum fler gånger än vad som är nödvändigt med hänsyn till utredningens art och barnets bästa. Enligt den nuvarande bestämmelsen i 18 § FuK sägs att förhör med ett barn bör hållas av en person med särskild fallenhet för uppgiften. Kommittén har föreslagit att det bör föreskrivas att den som håller förhören dessutom bör ha en särskild kompetens för det. Kommittén har i anslutning härtill föreslagit att RPS ges i uppdrag att inventera och säkerställa bra förhörsmiljöer för barn, med hänsyn taget till såväl förhörsrummets utformning som den tekniska utrustningens kvalitet. I uppdraget ingår att ta hänsyn till behovet att hålla förhöret på annan plats. Det pågår diskussioner mellan RPS, RÅ och om hur metoderna för förhör med barn skall kunna förbättras. Kommittén har lagt ut ett uppdrag på en forskare att tillsammans med RPS och RÅ genomföra en tvärfacklig utbildning av åklagare och poliser. Kursen syftar till att utveckla metoderna för polisförhör med barn. Kommittén har för det tredje föreslagit en del åtgärder för att korta och effektivisera handläggningstiderna hos polis och åklagare. Enligt 23 kap. 4 § RB skall förundersökningar bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Kommittén har föreslagit att det till denna bestämmelse fogas en ny. Enligt den skulle föreskrivas att en förundersökning som avser brott enligt 3, 4 eller 6 kap. och där målsäganden vid tiden för anmälan inte har fyllt , skall Utredningar och lagföringar av sexualbrott 335 bedrivas särskilt skyndsamt samt att förundersökningen skall vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske, dock senast efter det att anmälan upprättats. Till denna bestämmelse har det föreslagits en ventil enligt vilken tidsfristen skulle få överskridas om det är nödvändigt med hänsyn till utredningens art eller andra särskilda omständigheter. Som exempel på godtagbart skäl för att överskrida fristen har angetts att förundersökningen är mycket omfattande eller komplicerad och att det med hänsyn till barnets bästa fordras flera förhör med barnet. Bakgrunden till detta förslag var att det hade framkommit att handläggningstiderna var för långa i förundersökningar som rör misstanke om misshandel av någon . () genomförde på kommitténs uppdrag en kartläggning av handläggningstiderna. BRÅ:s studie avsåg polisanmäld barnmisshandel där en skäligen misstänkt person finns för åren 1996–1997 (1990–1991 som jämförelsematerial). Offret var och bekant med förövaren, som var . Samtliga polismyndigheter ingick i studien. I begreppet barnmisshandel ingick inte sexuella övergrepp mot barn. BRÅ kom i korthet fram till följande.1 Handläggningstiden av barnmisshandelsärenden i landet är eller . Den varierar dock kraftigt mellan olika län. Det visade sig att det finns moment i handläggningen där utredningen endast avvaktar vidare åtgärder eller beslut. Det tog således relativt från dels anmälan till dag för s.k. åklagarinträde, dvs. när en förundersöknings- ledare utses och förundersökningen inleds, dels från den dag då förundersökningen redovisades till dess åklagaren fattade beslut i åtalsfrågan. Handläggningstiden för barnmisshandelsfall är längre än för misshandelsärenden generellt (). För samtliga brott var den genomsnittliga tiden ännu lägre, . Kommittén konstaterade att även med beaktande av att det kan vara förenat med särskilda svårigheter att utreda ett barnmisshandelsärende, det inte var rimligt att det generellt tog att handlägga ett ärende där barn utsatts för övergrepp. Kommittén menade att en lång handläggningstid innebär en pressande väntan för alla inblandade och att vittnesmålen riskerar att sjunka i värde. Det riskerar att försämra kvaliteten på förunder- sökningen. En i lag föreskriven tidsfrist bedömdes nödvändig för att handläggningen av ärendena om barnmisshandel och annan allvarlig 1 En sammanfattning av BRÅ:s rapport med bl.a. en redogörelse för underlag och metod finns som bilaga 3 till betänkandet SOU 2000:42. 336 Utredningar och lagföringar av sexualbrott brottslighet mot barn. En sådan frist ansågs medföra höjda krav på arbetssätt, samverkan, utveckling av metoder, rutiner, personalens kompetens och skulle också kunna innebära ett effektivare utnyttjande av resurserna. Överväganden med anledning av de lämnade förslagen Det har framförts till kommittén att förundersökningar som rör misstankar om sexuella övergrepp mot barn också tar omotiverat . Det har inte ingått i kommitténs uppdrag att undersöka sådana frågor. Det kan dock konstateras att om de förslag som lämnats av Kommittén mot barnmisshandel genomförs skulle de kunna innebära förbättringar av kvaliteten och metoderna också för brottsutredningar om misstankar om sexuella övergrepp mot barn. Om det förslag som har lämnats av Kommittén mot barnmisshandel angående frister för handläggningstider genomförs bör det övervägas att införa motsvarande frister för handläggningen i domstol av mål om allvarligare sexualbrott mot den som inte har fyllt . Kommittén lämnar dock inga förslag i denna del, men utgår från att frågan uppmärksammas under den fortsatta beredningen. 11.2.2Det har inte påträffats några särskilda brister i domstolarnas bevisvärdering Kommitténs bedömning: Det har inte påträffats några särskilda brister i bevisvärderingen. bör dock ges i uppdrag att tillsammans med Riksåklagaren, och vidta åtgärder för fortbildning av personal inom rättsväsendet i frågor om bl.a. offers beteenden i hotfulla situationer, minnesfunktioner samt barns förmåga att kommunicera. Allmänt om bevisning och bevisvärdering vid mål om sexualbrott Bevisbördan i brottmål ligger alltid på åklagaren. Det är således åklagarens ansvar att tillräcklig bevisning förs in i målet. Även om domstolen har ett visst ansvar för att målet utreds går brister i utredningen som regel ut över åklagaren, dvs. domstolen kan redan på denna grund lämna åtalet utan bifall. Vidare har den tilltalade rätt att Utredningar och lagföringar av sexualbrott 337 bli betraktad som oskyldig till dess motsatsen är bevisad.2 Hans eller hennes uppgifter skall godtas så länge de inte har motbevisats av åklagaren eller kan lämnas utan avseende av andra skäl. I svensk rätt råder fri bevisvärdering och fri bevisprövning. Sålunda sägs i 35 kap. 1 § RB att rätten skall avgöra, efter en samvetsgrann prövning av allt som har förekommit, vad som är bevisat i målet. Bevisningen tas som huvudregel upp på huvudförhandlingen vid domstol. Parternas syfte med bevisningen är att övertyga domstolen om att de omständigheter som åberopats eller som annars är av betydelse för utgången av målet verkligen föreligger. Även om bevisvärderingen ofrånkomligen i viss utsträckning bygger på en subjektiv uppfattning skall den vara objektivt grundad. Bevisvärderingen skall sålunda vila på skäl som kan godtas av andra förståndiga personer.3 Beviskravet uttrycker vilken styrka på bevisningen som krävs för att en tilltalad skall bli dömd. Det finns inga regler om hur enskilda bevis skall värderas i ett mål om sexualbrott. För att oriktigt fällande domar skall undgås är beviskravet högt ställt i alla brottmål. I mål om sexualbrott liksom i andra brottmål uttrycks beviskravet på det sättet att det skall vara ställt utom rimligt tvivel att den tilltalade är skyldig. Beviskravet kan också uttryckas så att det praktiskt sett skall framstå som uteslutet att den åtalade är oskyldig.4 Vid sexuella övergrepp finns det sällan vittnen. De som skall höras är därför oftast endast den tilltalade och målsäganden. I de förnekade fallen och i t.ex. våldtäktsmål där den tilltalade hävdat att det sexuella umgänget har skett frivilligt är parternas uppgifter följaktligen oförenliga. Här blir utgången beroende av domstolens bevisvärdering av de skilda berättelserna. Enligt praxis räcker det inte för en fällande dom att det verkar rimligt att det har gått till så som målsäganden har hävdat. Inte heller räcker det att målsägandens berättelser kan anses förtjäna tilltro framför den tilltalade. För att den tilltalade skall fällas till ansvar krävs det således att det är ställt utom rimligt tvivel att han eller hon gjort sig skyldig till gärningen. använder detta uttryckssätt genomgående i mål om sexualbrott.5 Domstolen prövar som en utgångspunkt målsägandens berättelse mot övrig utredningen i målet. Givetvis prövas också den tilltalades och eventuella vittnens uppgifter mot utredningen. Högsta domstolens resonemang har beträffande bevisvärderingen i mål där målsägandens uppgifter varit avgörande för utgången av målet skett på 2Jfr artikel 6 punkt 2 . 3Peter Fitger, II, band 3, s. 35:4. 4Torkel Gregow, SvJT 1996 s. 510. 5Se bl.a. rättsfallen NJA 1980 s. 725, 1991 s. 83 och 1996 s. 176. 338 Utredningar och lagföringar av sexualbrott i huvudsak följande sätt om åtalet har vunnit bifall. Målsägandens berättelse har varit sammanhängande, klar och detaljerad. Det har inte funnits några punkter som varit svårförklarliga eller sådana som gett anledning betvivla att berättelsen återgett vad som verkligen hade inträffat. Detta kan också anges så att målsäganden har lämnat berättelsen på ett trovärdigt sätt. tar också fasta på om målsäganden i allt väsentligt lämnat samma uppgifter under hela utredningen. I de fall målsäganden ändrat sina uppgifter eller nya tillkommit skall målsäganden ha lämnat rimliga förklaringar härtill. Domstolen prövar även om det finns några motiv för målsäganden att komma med falska anklagelser mot den tilltalade. Som har nämnts är huvudregeln att all bevisning tas upp på huvudförhandlingen. Om ett barn har hörts under förundersökningen gäller dock andra regler. Om ett vittne är skall rätten pröva med hänsyn till omständigheterna om han eller hon får höras som vittne (36 kap. 4 § RB). Bakgrunden till bestämmelsen är att det kan vara till allvarligt men för ett barn att utsättas för förhör i domstol. har redan i ett fall uttalat att domstolen i ett mål om sårande av tukt och sedlighet kunde avstå från förhör med en tolvårig flicka, bl.a. med hänsyn till att hennes berättelse tagits upp på fonetisk väg.6 Detta är också praxis numera; barn hörs vanligtvis inte i domstol, varken som vittnen eller målsäganden. I stället förebringas bevisningen så som den tagits upp under förundersökningen inför domstolen. I praktiken går det till så att polisförhören spelas in på video och filmen sedan spelas upp vid huvudförhandlingen. Om barnet närmar sig 15-årsåldern och uppnått viss mognad kan det förekomma att barnet hörs personligen inför rätta. Det finns då möjlighet att arrangera så att barnet inte behöver konfronteras med den tilltalade genom att denne t.ex. får lyssna på förhöret i ett angränsande rum (36 kap. 18 § jämförd med 37 kap. 3 § RB). Det förhållandet att en berättelse som någon i anledning av en rättegång lämnat inför åklagare eller polismyndighet får åberopas som bevis i rättegången om förhör med den som lämnat berättelsen inte kan hållas vid huvudförhandlingen har inte ansetts stå i strid med bestämmelsen i artikel 6 . Där föreskrivs bl.a. att envar som anklagas för brott skall vara berättigad till en rättvis och offentlig rättegång. Den tilltalade har rätt att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas mot honom. All bevisning måste således i princip läggas fram i den tilltalades närvaro vid en offentlig huvudförhandling. har dock sagt att tillåtligheten av viss bevisning 6 Rättsfallet NJA 1963 s. 555. Utredningar och lagföringar av sexualbrott 339 regleras i första hand av nationell lag. Således måste beaktas den nationella processen i sin helhet, inklusive sättet för bevisupptagningen, vid bedömningen av om rättegången skett i strid med kraven i artikel 6. Att som bevisning använda utsagor som gjorts under förundersökningen är inte i och för sig oförenligt med bestämmelsen, under förutsättning att den misstänktes och försvarets rättigheter har respekterats. Det förutsätts dock bl.a. att det har funnits tillfälle att under förundersökningen bemöta och ställa frågor till målsäganden och vittnen som inte hörs vid huvudförhandlingen.7 Precis som beträffande sexualbrott mot vuxna utgörs oftast bevisningen i mål om sexuella övergrepp av ett barn främst av förhör med målsäganden. förekommer viss stödbevisning, t.ex. i form av förhör med anhöriga, barnomsorgs- eller skolpersonal, kuratorer och kamrater. Dessa har dock sällan blivit vittne till vad som påstås ha skett. Det avgörande för utgången är således även här trovärdigheten hos målsäganden eller, annorlunda uttryckt, huruvida hans eller hennes uppgifter är tillräckligt tillförlitliga.8 Vad som komplicerar bevis- värderingen är som anmärkts att barn sällan personligen hörs inför domstolen. har påpekat att utsagor som förebringas genom uppspelning av ett förhör som hållits under förundersökningen bör bedömas med särskild försiktighet bl.a. eftersom domstolen inte kan grunda prövningen av målsägandens trovärdighet och tillförlitligheten i uppgifterna på de intryck som förhör inför domstolen förmedlar. Dessutom kan varken försvararen eller rättens ledamöter ställa frågor till målsäganden vid förhandlingen. har i sin praxis pekat på vissa omständigheter som bör vara uppfyllda för att ett förhör skall anses kompetent utfört och ha skett under betryggande former.9 Således sägs att det måste ställas höga krav på förhör som hålls med ett barn under förundersökningen. Detta gäller både metodik och innehåll. Förhören skall ske under betryggande former. En spontan berättelse måste så långt det är möjligt säkras. Genom frågor därefter får hållbarheten säkras och uppgifterna kompletteras i syfte att kartlägga om rekvisiten för ett brott föreligger. De händelser som inträffat innan barnet började berätta om övergrepp bör klarläggas som grund för förhören. Vidare bör inspelningen ha gått till på det sätt att skiftningarna i barnets ansiktsuttryck och dess kroppsspråk går att iaktta. 7Hans Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, upplaga 1:2, 1998 s. 181 f. 8Torkel Gregow i SvJT 1996 s. 517. 9Se t.ex. rättsfallen NJA 1986 s. 821, 1993 s. 68 och 1993 s. 616. 340 Utredningar och lagföringar av sexualbrott Ordföranden i justitierådet har i en artikel i utvecklat principerna för en bevisprövning och bevisvärdering i mål som rör sexuella övergrepp mot barn, och som enligt hans mening är godtagbar särskilt med hänsyn till att ingen skall riskera att dömas för ett brott han eller hon inte har begått.10 När det gäller själva metoden för bevisvärderingen skiljer sig denna inte nämnvärt från den som normalt tillämpas i mål om övergrepp mot vuxna. Domstolarna redogör för sin bevisvärdering Som framgår av formuleringen av kommitténs uppdrag skall kommitténs praxisundersökning i den utsträckning det är möjligt innefatta domstolarnas bevisvärdering. Det är naturligtvis svårt att i efterhand värdera bevisvärderingar. Det är domstolen som har tillgång till bevisningen och som kan grunda sin bedömning på direkta intryck av tonfall, uppträdande och ordval hos målsäganden, tilltalad och vittnen.