sou · GPB330 · 2002-01-01 00:00:00 — Om man jämför med exempelvis spårbunden trafik kan man nog också där lätt föreställa sig situationer där det kan diskuteras om nykterhetskravet alltid måste vara så lågt som 0,2, som det är lika lätt att föreställa sig situationer där, om något plötsligt inträffar, kraven på snabba och välgenomtänkta reaktioner från den som för spårfordonet är stora. Eftersom den regel som utredningen föreslår för sjötrafik är begränsad till vägliknande förhållanden kan det ligga nära till hands att, om inga särskilda skäl talar häremot, utgå från samma gränsvärden som i vägtrafiken. Samma nivå gäller som nämnts för spårtrafiken och föreslås för luftfarten. En sådan gemensam nivå torde bli lättare att förstå för den breda allmänheten och säkerligen också lättare att komma ihåg och därmed efterleva. Den stämmer dessutom överens med den nivå som rekommenderas inom yrkessjötrafiken. När den nuvarande ordningen på väg- och spårtrafikområdena infördes hade regeringen föreslagit en sänkning av straffbarhetsgränsen från 0,5 till . Vid behandlingen av regeringens förslag avslutade sin motivering, som utmynnade i att utskottet förordade en sänkning till , med följande uttalanden (bet. 1989/90:JU2): En annan omständighet som det enligt utskottets mening är viktig att beakta är angelägenheten av att i möjlig mån motverka tendenser till vad som brukar kallas promilletänkande, dvs. att man "räknar ut" hur 164 Överväganden och förslag mycket man kan dricka utan att komma upp till en straffbar alkoholpåverkan. Enligt uppgifter i den allmänna debatten förekommer detta i stor utsträckning, framför allt bland ungdomar. Utrymmet för sådana spekulationer minskar naturligtvis om den nedre straffbarheten sänks. Detta är inte minst viktigt för att upprätthålla allmänhetens respekt för lagstiftningen och dess tillämpning. Som en naturlig utgångspunkt för var den nedre promillegränsen bör ligga har angetts den inverkan som alkohol har på en genomsnittsförares körförmåga. Med den utgångspunkten kan man förstå uttalanden om att det skulle föra för långt att sänka gränsen till . Utgångspunkten är emellertid enligt utskottets mening alltför snäv. Målet bör – som föredraganden framhåller – vara att motverka riskbeteenden även för sådana grupper som mer än genomsnittsföraren – t.ex. ungdomar – kan tänkas bli påverkade av en förhållandevis måttlig alkoholkonsumtion. För ungdomar innebär alkoholpåverkan i trafiken en högre riskfaktor än för vuxna och det är också särskilt viktigt att hos unga inskärpa att alkohol och trafik inte hör ihop, eftersom deras attityd härvidlag kan komma att prägla deras trafikbeteende senare i livet. Vid bedömningen av var straffbarhets- gränsen skall ligga bör vidare hänsyn tas inte endast till betydelsen av alkoholpåverkan i mer rutinartade situationer utan även till dess betydelse vid mer komplicerade uppgifter. Som framgår av de överväganden som utskottet nu har gjort anser utskottet att gränsen för det straffbara området bör sänkas. Utskottet förordar emellertid en något större sänkning än vad justitieministern har föreslagit. En sänkning av straffbarhetsgränsen till , som utskottet alltså förordar – med en motsvarande sänkning för alkoholhalten i utandningsluften – skulle enligt utskottets mening än mer tillgodose behovet av att i trafiknykterhetslagstiftningen beakta den inverkan som, enligt vad som har sagts i det föregående, även lägre alkoholhalter kan ha på körförmågan. En gräns på ligger så nära noll som kan anses vara motiverat från trafiksäkerhetssynpunkt och en så låg promillegräns – i förening med regeln om kliniskt rattfylleri, som ju kriminaliserar varje alkoholpåverkan som kan antas innebära en fara för trafiksäkerheten – innebär enligt utskottets mening att budskapet om att alkohol och trafik inte hör ihop kommer till klarare uttryck också i lagstiftningen. En utgångspunkt är att alkohol och trafik inte hör ihop. Också lagstiftningen bör – inom ramen för rättssäkerhetens krav – förmedla detta pedagogiska budskap - - -" Överväganden och förslag 165 I ljuset av vad sålunda anfört när det gäller pro- millegränsen på väg och spår kan utredningen inte finna objektiva skäl för någon annan gräns på sjön vid en regel med den omfattning som utredningen föreslår än som gäller för väg- och spårtrafik. Gränsen för enkelt sjöfylleri bör därför bestämmas till . Utredningens förslag: En promillegräns på i blodet respektive per liter i utandningsluften införs för den som framför ett fartyg i kanal, sluss, allmän hamn eller allmän farled. Skäl för förslaget: Utredningens bedömningar i det föregående utmynnar i att det finns skäl att införa en promillegräns för enkelt sjöfylleri med avseende på alla kategorier av fartyg. Utredningen har funnit att gränsen inte bör gälla i alla farvatten utan i de där väg- trafiklikheten är störst, dvs. kanaler, slussar, allmänna hamnar samt allmänna farleder. Utredningen har också funnit att promillegränsen inte bör gälla alla dem som fullgör uppgift av väsentlig betydelse för sjösäkerheten utan endast den som framför fartyget samt att gränsen bör sättas på samma nivå som gäller för väg- och spårtrafik. Utredningen föreslår att en promilleregel med nu angiven innebörd införs. Regeln bör gälla som ett komplement till befintliga sjöfylleriregler. 11.7.1Rutinmässiga alkoholutandningsprov – behovet av lagstiftning Utredningens förslag: Det bör införas en möjlighet att genomföra rutinmässiga alkoholutandningsprov i kanal, sluss, allmän farled samt allmän hamn. Utländska fartyg i svenskt territorialhav bör dock inte omfattas av denna möjlighet. Skäl för förslaget: I direktiven anges att utredningen närmare skall överväga om polisen eller annan, t.ex. kustbevakningstjänsteman, bör ges rätt att rutinmässigt ta alkoholutandningsprov på personer som 166 Överväganden och förslag omfattas av sjölagens bestämmelser om sjöfylleri, liksom hur en sådan kontroll i så fall bör genomföras. Vidare anges att utredningen måste beakta vilka tekniska möjligheter som finns att genomföra sållningsprov respektive kvantitativa prov till sjöss. Enligt nuvarande regler får rutinmässiga alkoholutandningsprov tas av polisman på förare av motordrivet fordon samt på förare av maskindrivet spårfordon på järnväg, tunnelbana eller spårväg. När det gäller misstanke om onykterhet till sjöss har polisman möjlighet att ta alkoholutandningsprov endast på den som är skäligen misstänkt för grovt sjöfylleri [se 1 § lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov]. Det finns således med dagens reglering ingen möjlighet för polis eller annan att genomföra rutinmässiga alkoholutandningsprov till sjöss. Det huvudsakliga motivet bakom lagen (1976:1090) om alko- holutandningsprov var intresset av att nå ökad effekt i det brotts- förebyggande och brottsbeivrande arbetet på trafikområdet. (För en utförligare redovisning av denna lag, se avsnitt 3.3.1.) De rutinmässiga alkoholutandningsprov som är möjliga torde vara accepterade av en bredare allmänhet som en nödvändig del av polisens trafikövervak- ning i syfte att öka upptäcktsrisken och därmed uppnå ökad säkerhet på landets vägar. Man torde också våga utgå från att dessa rutinmässiga provtagningar inte upplevs som någon mer allvarlig integritets- kränkning. När nu utredningen föreslår en promillegräns för enkelt sjöfylleri på samma nivå som för andra trafikområden framstår det närmast som självklart att det införs möjlighet att genomföra rutinmässiga alkoholutandningsprov till sjöss. Redan det förhållandet att sådana prov är möjliga på de andra trafikområden där motsvarande gräns- värden gäller – och föreslås på luftfartens område (SOU 1999:42 s. 195 f.) – talar för att motsvarande bör gälla till sjöss. Över huvud taget är det svårt att se att man skulle uppnå någon egentlig effekt med den föreslagna regleringen utan möjlighet till rutinmässiga alkoholutandningsprov. Med ett gränsvärde på torde det i många fall inte finnas grund för att anse att skälig misstanke om sjöfylleri föreligger. Endast genom rutinmässiga alkoholutandnings- prov kan en reglering av aktuellt slag få någon genomslagskraft. Det är också endast genom möjlighet till sådana prov som någon preventiv verkan – i följd av en viss upptäcktsrisk – kan nås. Sjöpolisen har tekniska möjligheter att genomföra rutinmässiga alkoholutandningsprov till sjöss. förfogar Sjöpolisen över bevisinstrument för luftprov. Man har dels stationära kvalitativa mätinstrument, s.k. intoxylizer, dels mobila kvantitativa mätinstrument, s.k. alkometrar. Överväganden och förslag 167 Den s.k. intoxylizern anger ett mått på alkoholkoncentrationen i utandningsluften. Instrumenten finns utplacerade på polisstationer. För att kunna använda detta instrument är det således en förutsättning att den som skall lämna utandningsprovet tas med till en polisstation. Det pågår inom polisen en diskussion om att införskaffa mobila sådana instrument, men något beslut härom har ännu inte fattats (). Den s.k. alkometern är ett sållningsinstrument och anger endast om alkoholkoncentrationen i utandningsluften överstiger ett i förväg inställt värde. Instrumentet är mobilt och inte större än en mobiltelefon av äldre modell. Det kan med lätthet tas med ombord av Sjöpolisen. används i regel inte dessa instrument eftersom det inte finns någon fast promillegräns för sjöfylleri. För det fall man inför en sådan gräns utgör dessa mobila instrument väl användbara redskap vid rutinmässiga kontroller. Eftersom mätinstrumentet är så litet och be- händigt kan det i praktiken medföras av polis- eller kustbevak- ningstjänsteman för provtagning både ombord och på land. Det föreligger alltså tekniska möjligheter att genomföra alkoholutandningsprov till sjöss. En särskild fråga i sammanhanget är var någonstans rutinmässiga alkoholutandningsprov bör kunna företas. Till skillnad från de andra trafikområdena avses ju det föreslagna gränsvärdet för enkelt sjöfylleri till sjöss inte gälla generellt. Vad man här närmare bestämt har att ta ställning till är därför om möjligheten till rutinmässiga prov skall gälla generellt eller knytas till de situationer där ett gränsvärde för enkelt sjöfylleri föreslås, dvs. i kanal, sluss, allmän farled och allmän hamn. På det hela taget torde erfarenheterna av den nuvarande sjöfylleriregleringen, sådana de framkommit för utredningen, inte i sig peka på ett behov av rutinmässiga alkoholutandningsprov för de fall där endast s.k. kliniskt fylleri kan aktualiseras. Detta talar för att möjligheten att ta sådana prov begränsas till de fall där det nya gränsvärdet föreslås gälla. En ytterligare fördel med en sådan ordning är, som redan påpekats i det föregående, att man i praktiken inte heller har anledning att räkna med att rutinmässiga alkoholutandningsprov skulle tas annat än i de farvatten där det nya låga gränsvärdet föreslås gälla. Vid övervägande av det nu anförda är det utredningens uppfattning att det bör införas en möjlighet att genomföra rutinmässiga alkoholutandningsprov i kanal, sluss, allmän farled samt allmän hamn. 168 Överväganden och förslag Utländska fartyg i svenskt territorialhav I ett avseende måste dock ytterligare överväganden göras. Det gäller utländska fartygs genomfart av territorialhavet. 1 Sedan gammalt har det funnits folkrättsliga principer om en rätt därtill. finns uttryckliga bestämmelser i ämnet i kap. 3 i havsrättskonvention (se om denna bl.a. i EGT 1999 serie L 132 samt prop. 1995/96:140). I art. 17 i konventionen anges sålunda som huvudregel att alla staters fartyg har rätt till oskadlig genomfart av territorialhavet. Stater får dock anta författningar rörande oskadlig genomfart av territorialhavet med avseende bl.a. på sjösäkerhet (art. 21). De föreslagna reglerna om enkelt sjöfylleri har sin grund just i sjösäkerhet. En annan sak är emellertid om det kan anses förenligt med bestämmelserna om oskadlig genomfart att ta rutinmässiga alkohol- utandningsprov på personer på andra staters fartyg under oskadlig genomfart av territorialhavet. Enligt utredningens mening ter detta sig tveksamt. Härtill kommer spörsmålet om det med hänsyn till förhållande till de andra länder som har tillträtt havsrättskonventionen kan anses lämpligt att med avseende också på fartyg som tillhör främmande stat inför en ordning som inte torde ha sin motsvarighet någon annanstans. Vid övervägande av det nu anförda gör utredningen den bedöm- ningen att en ingripandemöjlighet i form av rutinmässiga alkohol- utandningsprov mot utländska fartyg under oskadlig genomfart av svenskt territoralvatten inte bör införas. Fråga uppkommer då hur en regel som beaktar detta lämpligen bör utformas. Ett alternativ kan vara att generellt begränsa möjligheten att ta rutinmässiga prov till inre vatten. Med en sådan regel kvarstår inga problem med hänsyn till havsrättskonventionen. Å andra sidan kan en sådan regel komma att sträcka sig längre än som är motiverat av dess syfte. I bl.a. där det inte finns någon skärgård skulle det kunna uppstå situationer där en begränsning till inre vatten för rutinmässigt tagande av alkoholutandningsprov framstår som väl snäv. Ett annat alternativ kan vara att undanta utländska fartyg i territorialhavet. Också då utesluter man eventuella komplikationer med hänsyn till havsrättskonventionen, och en sådan regel synes i mindre utsträckning kunna tänkas resa hinder mot att rutinkontroller anordnas på lämpliga ställen om man bortser från utländska fartyg. En ordning som den sistnämnda träffar således enligt utredningen bättre, om än inte fullständigt, det som man vill uppnå. 1 Se mera om rätten till s.k. oskadlig genomfart i avsnitt 1.4.4. Överväganden och förslag 169 Utredningens slutsats blir därför att rätten att ta rutinmässiga alkoholutandningsprov inte bör gälla utländska fartyg i svenskt territorialhav. 11.7.2Vilka skall erhålla befogenhet att genomföra rutinmässiga alkoholutandningsprov till sjöss? Utredningens förslag: Polisman och kustbevakningstjänsteman bör ges rätt att genomföra rutinmässiga alkoholutandningsprov till sjöss. Kustbevakningstjänsteman föreslås också få samma rätt som polisman att genomföra alkoholutandningsprov på den som är skäligen misstänkt för brott som avses i 4 och 5 §§ sjölagen (1994:1009). Skäl för förslaget: Befogenhet att genomföra rutinmässiga alkoholutandningsprov skall naturligtvis tillkomma Polisen och då närmast Sjöpolisen. Det finns sjöpolisenheter vid åtta polismyndigheter och sjöpolisgrupper finns stationerade på elva platser i landet.2 Man förfogar över sammanlagt 14 polisbåtar. Resurserna för övervakning och kontroll inom är således begränsade om man ser till landets långsträckta kustområden och antalet farbara vattendrag. Med hänsyn härtill finns det anledning att undersöka om utöver Polisen skulle kunna hjälpa till med övervakningen av nykterheten till sjöss och därmed också få möjlighet att ta rutinmässiga alkoholutandningsprov. Som tidigare framgått är både Sjöpolisen och intresserade av denna ordning. är en civil myndighet med uppgift att utföra sjöövervakning och annan kontroll- och tillsynsverksamhet. Kustbevak- ningen svarar för miljöräddningstjänsten till sjöss och medverkar i sjöräddningstjänsten. polisiära uppgifter regleras i lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning.3 Syftet med denna lag är att göra det möjligt för tjänstemännen vid att göra snabba ingripanden till sjöss i de fall då polis inte är tillgänglig. har således tjänsteman vid i vissa hänseenden samma befogenhet som tillkommer polisman enligt RB och 2Se mera om Sjöpolisens organisation och uppgifter i avsnitt 8.3. 3Se mera om lagens tillämpningsområde etc. i avsnitt 8.4.2. 170 Överväganden och förslag de båda myndigheterna har många likartade uppgifter till sjöss. Kustbevakningstjänstemännens polisiära uppgifter, att till sjöss ingripa mot brott mot föreskrifter i lagar och andra författningar, har dessutom successivt utvidgats . Frågan om att ge befogenheter att självständigt utföra nykterhetskontroller till sjöss behandlades i med anledning av en motion under /994 där sådana befogenheter efterfrågades. avslog motionen men framhöll bl.a. att det var angeläget att myndigheternas samlade resurser utnyttjades på mest effektiva sätt, inte minst för att kunna hindra och ingripa mot brott (bet. 1998/99:FöU2 s. 3). Mot bakgrund av förslaget om en promillegräns för grovt sjöfylleri förutsatte utskottet att regeringen skulle komma att överväga den av motionärerna efterlysta lagstiftningen t.ex. i samband med att uppgifter, ansvarsfördelning och resurser närmare övervägdes avseende och andra organ med myndighetsutövande uppgifter till sjöss. Frågan om att utvidga befogenheterna för kustbevakningstjänsteman har också diskuterats i andra sammanhang. Det har bl.a. gällt frågan om kustbevakningstjänsteman skall ges rätt att förelägga ordningsbot i sjötrafiken (se bl.a. bet. 1999/2000:JuU04). besvarade för sin del denna fråga nekande och hänvisade till pågående utredningsarbete inom . Utskottet uttalade (se bet. s. 3) dock att det i och för sig kunde finnas skäl för att vissa tjänstemän inom gavs rätt att förelägga ordningsbot och att en sådan ordning i viss utsträckning skulle avlasta Polisens arbetsupp- gifter. Utskottet uttalade emellertid att det inte fanns skäl att föregripa den beredning som pågick inom . Enligt vad som inhämtats från är beredningen ännu inte avslutad (). Också i andra sammanhang har frågan om samarbete mellan och Sjöpolisen diskuterats, se t.ex. Sjöverksam- hetskommitténs betänkande SOU 1996:41 och Oljeutsläppsutred- ningens betänkande SOU 1998:158. I frågan om att lägga över en sådan typiskt polisiär uppgift som att ta rutinmässiga alkoholutandningsprov gör utredningen följande bedömning. Som redogjorts för har ett flertal typiskt polisiära befogenheter. Flera sådana befogenheter för har tillkommit och flera är som framgått under utredning. Om inte ges möjligheten att ta rutinmässiga alkoholutandningsprov utan att detta 4 Motion 1998/99:Fö601 av och , båda (m). Överväganden och förslag 171 förbehålls Polisen är det ofrånkomligt att det inte kommer att finnas resurser att i någon rimlig utsträckning övervaka och kontrollera efterlevnaden av en promillegräns för enkelt sjöfylleri. Då kan en sådan reform inte bara bli ett slag i luften utan också slå tillbaka mot kriminaliseringen som sådan. Det säger sig självt att det är av största betydelse att ingripande med tvångsmedel verkställs av personer som har inte bara tillräckliga insikter om gällande bestämmelser rörande den aktuella frågan utan också en sådan insikt i och förståelse för rättssäkerhets- och integritets- aspekter som måste krävas av den som anförtros rätten att tillgripa tvångsmedel. Det torde emellertid också i denna fråga följa redan av den tidigare framställningen att kustbevakningstjänstemän5 uppfyller dessa krav. Genom det föreslagna samarbetet mellan sjöpolis och kustbevakning uppnår man också vissa effektivitetsvinster. Med hänvisning till det anförda blir utredningens slutsats att befogenhet att genomföra rutinmässiga alkoholutandningsprov till sjöss bör tillkomma inte bara polis utan även kustbevakningstjänsteman. Av samma skäl bör sådan tjänsteman också få rätt att genomföra alkoholutandningsprov på den som är skäligen misstänkt för brott som avses i 4 och 5 §§ sjölagen (1994:1009). 11.8Information om gällande nykterhetsregler på sjöfartens område Utredningens bedömning: , enskilda båtorga- nisationer samt sjöfartens arbetsgivarorganisationer och fackförbund är lämpliga budbärare av information av nu aktuellt slag. Skäl för bedömningen: I direktiven anges att utredningen skall ge förslag på hur information kan spridas för att säkerställa att syftet med nykterhetsreglerna uppnås och för att öka nykterheten till sjöss. , som är en del av , består av representanter från , , Rikspolis- styrelsen, , , Sjösportens Samarbetsdelegation, och 5 Se 2 § lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning, 1 § förordningen (1983:124) om medverkan vid polisiär övervakning samt 8 § föreskrifter om medverkan vid polisiär övervakning, serie Bev nr 4/95. 172 Överväganden och förslag Rådet har till uppgift att genom förebyggande information och kunskapsöverföring verka för ett minskat antal olyckor och dödsfall i samband med båtliv. Rådet arbetar också med utredningar, statistikutvärderingar, utveckling och produktion av trycksaker och undervisningsmaterial, pressbearbetning och är remissinstans i olika frågor som rör sjösäkerheten. Målgrupperna är fritidsbåtfolk, sport- fiskare, kanotister samt sportdykare. är det rådet som initierar och genomför informationskampanjer o.dyl. när det gäller säkerheten till sjöss. första hälft riktades rådets satsningar till allmänheten i form av s.k. skräckpropaganda i korta filmer i tv-programmet och motsvarande samt genom annonsering i pressen. senare del har inriktning ändrats till att avse en mer öppen dialog och informationen har blivit mer av s.k. kampanjkaraktär. Rådet arbetar härvid med uppsökande verksamhet i kuststäder, på badplatser, vid insjöar m.fl. ställen där människor bedriver frilufts- och badliv. Denna verksamhet kombineras med bl.a. traditionell annonsering i press samt deltagande i båtmässor. Enligt utredningens uppfattning kommer även framöver att få en betydelsefull roll när det gäller att informera om de regler som utredningen nu föreslår. Utredningen anser det därför vara av stor vikt att det arbete som bedrivs inom får fortgå. Utredningen föreslår att får i uppdrag att närmare utarbeta förslag till hur denna information bäst kan komma så många båtmänniskor som möjligt till del. Förutom anser utredningen att varje enskild båtorganisation har en viktig funktion att fylla när det gäller spridandet av information om de föreslagna reglerna samt budskapet om att alkohol och båtliv inte hör ihop. Utredningen tänker närmast på Sjösportens Samarbetsdelegation (SSD) som representerar cirka 250 000 båtägande medlemmar. SSD är ett samarbetsorgan mellan (), Svenska () och (). Samtliga dessa organisationer arbetar för ett gott sjömanskap och ett säkert båtliv. Inom organisationerna bedrivs kampanjer och utbildning för att uppnå dessa mål. Det är utredningens uppfattning att organisationernas utbildnings- och informationsverksamhet i detta sammanhang är effektiva instrument i arbetet med att göra båtlivet mer säkert och framför allt nyktert. Utredningen utgår från att dessa organisationer också fortsättningsvis känner och tar sitt ansvar när det gäller att förmedla budskapet om att alkohol och båtliv inte hör ihop samt att gå ut med information om de nu föreslagna reglerna till sina medlemmar. Överväganden och förslag 173 En annan kategori som utredningen finner vara lämpliga budbärare av information är de tidskrifter o.dyl. som finns inom båtbranschen (se t.ex. Båtliv, Segling, Båtnytt, Vi Båtägare och På Kryss). Genom dessa tidskrifter når man ut till ett stort antal båtintresserade, både genom olika typer av artiklar, men kanske framför allt genom annonsering. När det gäller yrkessjöfarten vill utredningen framhålla att arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer på sjöfartens område har ett stort ansvar när det gäller nu berörda frågor. finns rekommendationer beträffande promillegränser vid arbete till sjöss (se mera härom i avsnitt 11.1) som gäller mellan , , och . Utredningen utgår från att information om de nu föreslagna promillereglerna också kommer att spridas genom nu nämnda organisationer. uttalade i samband med behandling av en proposition om alkoholfrågor (prop. 1998/99:134), att man ser positivt på att regeringen söker hitta former för ett samarbete med bransch- organisationer, försäkringsbolag och berörda myndigheter på alkoholområdet (bet. 1999/2000:SoU04). Utredningen tar för givet att frågan om alkohol till sjöss kommer att finnas med bland de frågor som de deltagande i detta samarbete tar upp.