sou · GPB370d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Personer med psykiska störningar kan snabbt skifta humör. kan de bli våldsamma. Frånvaron av aggressivt beteende bör inte får er att sänka garden. Överväg om ni bör vara två i mötet med en psykiskt störd person. Tveka inte att tillkalla polis eller läkare om situationen kräver det. 3.Fråga klienten om hans medicinska historia. Tar han någon medicin? Har han sökt medicinsk hjälp ? Dessa frågor ger inte alltid några svar på varför han befinner sig i det tillstånd han gör. Men de kan ge användbar information. All sådan information ska behandlas konfidentiellt. 4.Meddela genast konsulära avdelningen på utrikesministeriet om ett förmodat psykiatriskt konsulärfall. Resenärer med psykiska och sociala problem hjälpa till att få fram klientens medicinska historia, familjeband som en hjälp för behandlingen utomlands 5.Ta vara på enkla möjligheter. Om en upprörd klient kan bli lugnad av att du tar emot ett brev för vidarebefordran till eller drottningen, så gör det. Allt som kan lugna ned situationen och som utan stora ansträngningar kan göras bör övervägas. 6.Vanligtvis är det lättare att organisera hemtransport av en psykiskt störd klient om han är omhändertagen för vård eller av polis. Det betyder dock inte att du ska aktivt försöka få klienten tvångsomhändertagen (detta måste avgöras av läkare på plats). 7.Reseförsäkringar spelar i regel liten roll i dessa ärenden. De flesta mentalsjuka resenärer har ingen reseförsäkring. Många försäkringsbolag har policyn att försäkringen blir ogiltig om tidigare sjukdomstillstånd (i synnerhet mentala) inte redo- visats. Om kunderna erkänner en tidigare psykisk sjukdom får de antingen betala extremt höga eller vägras helt att försäkra sig. 8.Även om det i strikt mening inte är vår sak måste konsulära avdelningen också ta hänsyn till klientens behov efter hem- komsten. Även om klientens familj, vänner eller läkare följer med dem ska konsulära avdelningen informeras om vad som hänt under resan. 9.Du behöver bra kontakt med den lokala polisen och sjuk- husen. Dessa kontakter kan vara skillnaden mellan ett fall som kan lösas framgångsrikt och ett som drar ut till glädje för ingen. Vårda dina kontakter med lokal polis och läkare. Ett psykiatriskt eller annat besvärligt fall kan förbruka förtroende- kapitalet. Se till att förnya det ofta. 10.Dokumentera vad du gör för att lösa psykiatriska fall. Det kan vara till nytta för kollegor och efterträdare som ska hantera liknande ärenden. Kommittén har noterat de växande konsulära problemen med resenärer som har psykiska och sociala problem av varierande grad och art. Problemen tycks vara likartade för de flesta EU/EES– ländernas utlandsmyndigheter. Resenärer med psykiska och sociala problem Till dels kan problemen ses som en följd av avvecklingen av de stora institutionerna och normaliseringen av psykiskt funktions- hindrades liv. Kommittén har övervägt om det vore möjligt att begränsa rätten att lämna landet för personer som upprepade gånger genom akuta psykiska sjukdomstillstånd orsakat sig själva och utlandsmyndig- heterna stora problem vid utlandsresa. Detta kan endast ske genom indragning av pass. Kommittén har inte funnit att rätten för psykiskt funktionshindrade att inneha pass bör begränsas utöver de möjligheter som redan finns. Skälen till detta återfinns i kap. 17.5. Kommittén har också övervägt möjligheten för UD att på olika sätt bistå utlandsmyndigheterna med psykiatrisk och social kompetens för att underlätta handläggningen av dessa ärenden. En möjlighet som har diskuterats är ett svenskt vårdteam som skulle kunna resa ut vid behov. En annan möjlighet är att SOS–Inter- national eller Euro–Alarm, som ju redan har väl uppbyggda vårdteam, ges i uppdrag att med betalningsgaranti från UD, transportera hem även resenärer som saknar försäkring. Detta har gjorts i enstaka ärenden. Kostnaderna har dock blivit mycket höga. Kommittén har diskuterat möjligheten av att få till stånd ett avtal med SOS–International eller Euro–Alarm för hemtransport av oförsäkrade, men funnit att det sannolikt ändå skulle bli mycket dyrt eftersom företagen drivs med vinstintresse. Kommittén har också övervägt om personer med social eller psykologisk utbildning kan stationeras, lokalanställas eller på annat sätt knytas till utlandsmyndigheter med många konsulära bistånds- ärenden. I finns en lokalanställd konsulär handläggare med socionomexamen vilket har visat sig vara till stor nytta för det biståndskonsulära arbetet. UD och utlandsmyndigheterna bör, enligt kommitténs mening, överväga att även till andra konsulärt tungt belastade utlandsmyndigheter, knyta personer med sådan eller liknande utbildning. Kommittén har också övervägt om inte vissa utlandsmyndig- heter borde ha tillgång till en läkare på plats med psykiatrisk kompetens som kan konsulteras i akuta fall och snabbt göra en bedömning av en persons tillstånd, se till att han eller hon kommer under vård och ta kontakt med vårdpersonal i som känner patienten och som kan ta emot vid hemkomsten. Därigenom skulle kanske hemtransport kunna underlättas och påskyndas. UD bör enligt kommitténs mening överväga om inte vissa utlandsmyndigheter borde tillföras medel för detta ändamål. Resenärer med psykiska och sociala problem En annan möjlighet som bör övervägas är att de nordiska utlandsmyndigheterna, i länder där behovet är stort, gemensamt arvoderar en psykiater på platsen som kan bistå i dessa ärenden. Kommittén anser vidare att UD i samarbete med bör rikta särskild information till personal i socialtjänst, psykiatri, frivilligorganisationer m.fl. om de risker som en utlandsresa kan innebära för psykiskt funktionshindrade. Enligt erfarenheterna på utlandsmyndigheterna är det inte ovanligt att behandlande läkare och annan vårdpersonal i direkt rekommenderar psykiskt funktionshindrade att ge sig ut i världen för att få lite omväxling. Risken för att resenären hamnar på ett mentalsjukhus utomlands, tas om hand av poliser vars språk han eller hon inte förstår eller blir inlåst i ett immigrationshäkte, har vårdpersonalen i uppenbarligen i dessa fall inte beaktat eller är inte medveten om. Om en missbrukare under sin vistelse utomlands sjunker allt djupare ned i sitt missbruk kan snabbt återvändande till vara viktigt. I dessa fall bör praxis för ekonomiskt bistånd till repatriering vara mindre strikt än i övriga ärenden om ekonomiskt bistånd till hemresa. Förutsättningen för repatriering är att den kan ske med missbrukarens medgivande. I många fall krävs avgiftning på sjukhus innan hemresa kan genomföras. Om han eller hon är känd för de sociala myndigheterna i sin hemkommun händer det att kommunen betalar hemresan för att inte ytterligare försvåra vägen ut ur missbruket. Kommittén anser vidare att barnfamiljer där barnen far illa snabbt bör repatrieras, såvida detta är till barnets bästa. Kommittén finner det rimligt att kommunerna bidrar med kostnaden för hemresa när det gäller klienter/patienter som är välkända i kommunen och med vilka man har kontinuerlig kontakt. Risken för att tillståndet för psykiskt funktionshindrade, missbrukare etc. försämras under utlandsvistelsen är i många fall uppenbar och risken ökar ju längre det dröjer innan han eller hon kan återföras till sin hemkommun för vård och behandling. 1.Kommittén föreslår att de utlandsmyndigheter som har många konsulära biståndsärenden med social och psykiatrisk problematik, tillförs resurser i form av särskilt utbildad Resenärer med psykiska och sociala problem personal eller externt expertstöd och att man vid rekryteringen av personal till dessa myndigheter, särskilt beaktar behovet av kompetens på detta område. 2.Kommittén föreslår att UD i samarbete med , och uppmärksammar personal inom socialtjänst och psykiatri på de risker som en psykiskt funktionshindrad eller psykiskt skör person löper vid en utlandsresa. En gemensam strategi för att försöka förebygga att dessa personer råkar ut för akuta psykiska sjukdoms- tillstånd utomlands, bör utarbetas. 3.Akut svårt psykiskt sjuka personer liksom alkohol- eller drogmissbrukare i akuta tillstånd, bör i allmänhet repatrieras till möjligt. Undantag kan vara en person som befinner sig i ett annat EU/EES–land där han eller hon kan få adekvat vård på samma villkor som landets egna medborgare. En patient kan också själv föredra och själv bekosta vård i ett annat land. I allmänhet är det dock angeläget att personer i sådana tillstånd snabbt kommer under vård i . Risken för att tillståndet annars ytterligare förvärras är ofta stor. I sådana fall bör praxis när det gäller bistånd till repatriering vara Också när det gäller barnfamiljer där barnen far illa bör bistånd till repatriering ges om det bedöms vara nödvändigt för att skydda barn. I sådana fall bör åtaganden enligt (SÖ 1990:20, prop. 1989/90:107 s.31 ff) gälla: I alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myndigheter eller lagstiftande organ, skall barnets bästa komma i främsta rummet. (artikel 3) Om det inte snabbt kan konstateras att hemtransporten kan be- av resenären själv genom försäkring eller på annat sätt eller betalas av anhöriga, hemkommunen etc. bör utlandsmyndigheterna ge ekonomiskt bistånd till resan så att den kan genomföras så snart det är möjligt med hänsyn till resenärens/resenärernas tillstånd. 17Rätten att resa ut ur sitt land – en grundläggande fri- och rättighet Det ingår inte i kommitténs uppdrag att överväga eventuella ändringar av bestämmelserna om innehav av pass m.m. i passlagen (1978:302). Eftersom frågan om att i vissa fall kunna dra in eller återkalla pass har kommit upp under arbetets gång, har kommittén ändå valt att kommentera de frågor som ansetts som relevanta för utredningen. De frågor som kommit upp gäller om det skulle vara möjligt att vägra att utfärda ett pass eller att återkalla passet för en person som är svårt psykiskt sjuk eller för den som inte betalar tillbaka ekonomiskt bistånd. Rätten för en medborgare att resa ut ur sitt land och att återvända dit räknas till de grundläggande mänskliga rättigheterna. Principen har kommit till uttryck i FN:s allmänna förklaring om de grund- läggande mänskliga rättigheterna och har även fast- slagits i FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättig- heter , som anslöt sig . Konventions- bestämmelser om den personliga rörelsefriheten finns också i det fjärde tilläggsprotokollet till europeiska konvention angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grund- läggande friheterna, som har ratificerat. Också i regeringsformen (RF) har rätten att resa in i landet och den personliga rörelsefriheten tagits upp bland de grundläggande fri- och rättigheterna. Enligt 2 kap. 8 § RF är varje medborgare tillförsäkrad frihet att förflytta sig inom riket och att lämna detta. Enligt 2 kap. 12 § RF får en begränsning av bl.a. rätten att lämna landet göras bara genom lag. En sådan begränsning får enbart göras för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt Rätten att resa ut ur sitt land - en grundläggande fri- och rättighet samhälle och den får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den. De grundläggande reglerna om pass för svenska medborgare finns i passlagen (1978:302). En svensk medborgare är inte skyldig att inneha pass vid inresa till enligt passlagen. Enligt 5 § passlagen får en svensk medborgare däremot inte resa ut ur riket utan att medföra giltigt pass. Detta gäller dock inte den som reser till någon av de stater som anslutit sig till konventionen om tillämpning av av eller som har slutit avtal om samarbete enligt konventionen med konventions- staterna. Passtvånget gäller inte heller den som också är med- borgare i ett annat land än och som medför en legitima- tionshandling som utfärdats av en myndighet i det landet om handlingen gäller som pass. Varje svensk medborgare har i princip rätt att på ansökan få ett vanligt pass. Ansökan görs hos passmyndighet, dvs. i hos en polismyndighet och utomlands hos en beskickning, ett karriär- konsulat eller en honorärkonsul som UD bestämmer. Passansökan ska avslås om sökanden inte ger in fotografier eller om vissa andra formella krav på passansökan inte uppfylls. I övrigt får en pass- ansökan bara avslås under speciella förhållanden som att sökanden är anhållen, häktad, har reseförbud eller är efterlyst (7 § passlagen). Pass får inte heller utfärdas om en sökande undantagsvis måste ha särskilt tillstånd till pass (passtillstånd) men inte har fått sådant tillstånd. I ett passtillstånd kan också föreskrivas att passet bara får utfärdas med begränsad giltighet. Bestämmelser om passtillstånd för den som genomgår psykiatrisk tvångsvård Passtillstånd fordras enligt 20 § passlagen för den som är intagen för vård enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård eller lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, men bara om 1.chefsöverläkaren vid sjukvårdsinrättningen har gjort anmälan om att pass inte får utfärdas utan sådant tillstånd, Rätten att resa ut ur sitt land - en grundläggande fri- och rättighet 2.patienten genomgår rättspsykiatrisk vård med särskild utskriv- ningsprövning, eller 3.för patienten tidigare utfärdat pass efter intagningen har återkallats på grund av framställning enligt 24 § andra stycket (se nedan). Frågor om passtillstånd prövas av . Passtillstånd ska vägras om det med hänsyn till ändamålet med vården är olämpligt att patienten har pass. En chefsöverläkares beslut om anmälan enligt 20 § p.1. får inte överklagas. beslut om passtillstånd får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Frågan om i vad mån regler om passtillstånd var befogade för personer med psykiska avvikelser diskuterades redan i samband med passlagens tillkomst (prop. 1977/78:156, JuU 39, rskr. En utgångspunkt var därvid att en passvägran i sak innebär ett för- bud mot att lämna landet och därför framstår som en begränsning av den rätt att lämna riket som tillförsäkras varje medborgare enligt 2 kap. 8 § RF. Å andra sidan anfördes att det inte torde vara lämpligt att helt undanröja vårdmyndigheternas möjlighet till in- flytande i passfrågor i vissa mera speciella situationer, som då en patient kan misstänkas vilja avvika från sjukhuset och bege sig utomlands eller då en utlandsresa för en försöksutskriven patient skulle kunna innebära fara för honom eller henne själv eller någon annan. I vissa fall kan också en behörig myndighet begära att en persons pass ska återkallas (24 §). Det gäller t.ex. i fall där en person är intagen för psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård. Den psykiatriska klinik, där personen vårdas, kan anmäla till Social- styrelsen att personens pass bör återkallas. Om det med hänsyn till ändamålet med vården anses olämpligt att personen i fråga har pass, kan göra en framställning hos en passmyndighet om att passet ska återkallas (24 § andra stycket). kan begära att passet ska återkallas bara provisoriskt eller eller begära att passets giltighet ska begränsas. Rätten att resa ut ur sitt land - en grundläggande fri- och rättighet 17.4Hur tillämpas bestämmelserna i passlagen om passtillstånd och återkallelse av pass för personer som genomgår psykiatrisk tvångsvård? prövade totalt 19 ärenden om passtillstånd för personer som genomgår psykiatrisk tvångsvård enligt 20 § passlagen. Av dem avsåg tre främlingspass och ett resedokument. I sex fall meddelade passtillstånd och i sex fall avslogs begäran. Sex ärenden avskrevs eftersom vården upphört och ett ärende lades ad acta. prövades 14 ärenden, varav ett avsåg främlingspass. Avslag lämnades i fem fall och bifall i fem fall. Fyra ärenden avskrevs. I de fall där inte lämnade passtillstånd åberopades som skäl för besluten att det vid en samlad bedömning och med hänsyn till ändamålet med vården ansågs olämpligt att personerna ifråga innehade pass. I flera av fallen hade behandlande läkare tillstyrkt pass. I ett ärende gjorde en lagtolkning, där man bl.a. anförde följande. är medveten om att det kan vara olämpligt att den som avtjänar sitt straff inom kriminalvården eller inom rättspsykiatrin har pass. vill dock framhålla att styrelsens ansvar i frågor som rör nämnda patienters passinnehav inskränker sig till att på begäran av polismyndigheten eller fatta beslut om passtillstånd. Till grund för ställningstagande i frågan ligger en juridisk och medicinsk bedömning. I LRV–mål i läns- rätten ska åklagaren säkerställa att skyddsaspekterna blir tillräckligt belysta. Det är således åklagaren som skall ta ställning till om det bl.a. föreligger en flyktfara dvs. en fara för att patienten avviker och därvid återfaller i brott av allvarligt slag. prövade frågan om återkallelse av pass för personer som genomgår psykiatrisk tvångsvård enligt 24 § passlagen i tre fall . I samtliga fallen beslutade att begära att passmyndigheten skulle återkalla personens pass. Rätten att resa ut ur sitt land - en grundläggande fri- och rättighet prövades två fall. I båda fallen lämnades bifall men det ena över- klagades till Länsrätten som avslog begäran. I de tre fallen rörde det sig om återkallelse proviso- riskt (två fall) respektive återkallelse till dess personen ifråga definitivt utskrivits. Det sistnämnda fallet rörde en person som avvikit från vården och rest utomlands där han omhändertagits av polisen. I ett annat av fallen fanns risk för att personen skulle avvika från tvångsvården och fly till ett annat land. I det tredje fallet hade personen gjort rymningsförsök. I de två fallen återkallades passen utan tidsbegränsning på grund av patienternas rymningsbenägenhet. När prövar ärenden om passtillstånd eller åter- kallelse av pass deltar alltid en föredragande läkare i psykiatri. Kommittén har övervägt om det vore möjligt att föreslå en skärpning av bestämmelserna om passtillstånd respektive återkallelse av pass för personer med psykiska funktionshinder. Flera av utlandsmyndigheterna har i sina enkätsvar föreslagit att på detta sätt borde förhindra personer som är svårt psykiskt sjuka att resa utomlands. Ett skäl som anförts för det är att det inte är rimligt att belasta sjukvården i fattiga länder med psykiskt funktionshindrade svenskar, som vägrar att resa hem. En person med psykiskt funktionshinder som klarar sig på egen hand i en välbekant miljö med ett rimligt socialt skyddsnät, utsätts ofta för stora risker ensam i en obekant miljö med främmande språk och kultur. Kommittén har också övervägt om det vore möjligt att införa en bestämmelse om att vägra utfärda ett nytt pass eller återkalla passet för den som inte återbetalat tidigare lämnat ekonomiskt bistånd. Ett skäl som talar för det skulle vara att det skulle sätta press på biståndstagarna att betala tillbaka pengarna och därigenom spara pengar åt staten. Man skulle därigenom också få ett medel att för- hindra missbruk av rätten att få ekonomiskt bistånd. Av de länder i som tillfrågats är det bara som säger sig ha möjlighet att under vissa förutsättningar vägra utställa pass eller återkalla pass på grund av någons psykiska sjukdom (se kap. 7.3.3). Flera andra jämförbara länder i kan i vissa fall vägra att Rätten att resa ut ur sitt land - en grundläggande fri- och rättighet utställa pass eller återkalla passet från en person som inte betalat tillbaka tidigare lämnat bistånd. Det gäller , , , och ( se kap. 25.7). I övriga länder inom EU har man inte möjlighet att dra in passet. I anser man t.ex. enligt utrikesministeriet att friheten att lämna sitt land när man önskar är mycket viktig, inte minst av historiska skäl. Kommittén gör följande bedömning: Rätten att få resa ut ur sitt land och att få återvända dit är en grundläggande mänsklig rättighet. Att begränsa denna rätt enbart på den grunden att en person har ett psykiskt funktionshinder och kan ställa till problem för sig själv och andra när han eller hon reser utomlands, är inte möjligt i en rättsstat som . En person är kanske vid utresan symptomfri och väl fungerande men blir av omgivningen eller omständigheterna påverkad och förvirrad. Personen kan vara fri från symptom vid medicinering men psykotisk utan den. använder begreppet psykiskt funktionshindrade som beteckning på en grupp personer som inte är akut psykiskt sjuka ständigt men i behov av stöd. Om denna grupp berövas sina pass måste man ställa sig frågan om inte detsamma borde gälla nyktra alkoholister som ju på samma sätt är välfungerande under vissa omständigheter, dvs. så länge de inte dricker alkohol men som i en annan miljö kan återfalla, utsätta sig själva för risker och orsaka kostnader för staten. Bestämmelserna i 20 och 24 §§ passlagen täcker in de fall där personer är föremål för tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård. Bestämmelserna har tillämpats i ett antal ärenden . Bara i ett fåtal ärenden, där det funnits mycket starka skäl, har funnit anledning att vägra passtillstånd eller återkalla ett pass. Detta förstärker intrycket av att det skulle vara mycket svårt att få gehör för en bestämmelse om passhinder för andra psykiskt sjuka personer än de som tvångsvårdas. Kommittén har inte heller funnit skäl att föreslå att passet ska kunna dras in eller att en passmyndighet ska kunna vägra att utfärda ett nytt pass för den som inte betalat tillbaka ekonomiskt bistånd. Detta skulle kunna betraktas som en begränsning i den personliga rörelsefriheten som går utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett det. Ändamålet att förhindra missbruk av statliga medel kan inte betraktas som ett ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle enligt 2 kap. 8 § RF. 18Information till allmänheten och medier om konsulärt bistånd Informationen till resenärer och svenskar bosatta utomlands om rätten till konsulärt bistånd, bör utvecklas och effektiviseras. UD bör pröva nya vägar att nå ut med information. Möjligheten att ytterligare använda Internet bör undersökas. UD bör arrangera återkommande journalistseminarier om biståndskonsulära frågor. I kommitténs uppdrag ingår att belysa UD:s och utlands- myndigheternas roll när det gäller att informera allmänheten och medierna om ärenden som gäller bistånd till svenska medborgare i utlandet och belysa olika frågeställningar som kan uppkomma i samband med det. 18.2Allmänhetens förväntningar på konsulärt bistånd Svenska utlandsmyndigheter – liksom många andra europeiska länders – möter ofta förväntningar från landsmän om service, stöd och hjälp vilka går långt utöver vad lagar och regler föreskriver. Ännu lever föreställningen om att den som gjort slut på sina pengar kan resa hem på konsulatets bekostnad. Många anser att man som svensk skattebetalare ska ha rätt till omfattande bistånd från det egna landets utlandsmyndigheter. Det förekommer att man på utlandsmyndigheterna möter förväntningar om service i allt från hjälp med att beställa bord på restaurang till socialbidrag när pengarna är slut. Klyftan mellan förväntningar och verkliga rättigheter kan få en rad negativa konsekvenser: Information till allmänheten och media om konsulärt bistånd Resenärer försätter sig själva i situationer som de får stora svårigheter att ta sig ur, när den hjälp de räknat med från ambassaden eller konsulatet uteblir. Konsulära handläggare får lägga ned mycket tid på att förklara för hjälpsökande att de inte kan få hjälp på ambassaden, tid som kunnat användas till att lösa verkliga problem. Personalen på utlandsmyndigheterna möter oftare ilska och besvikelse över vad de inte kan göra än tacksamhet över det de faktiskt gör. Det gör arbetet med konsulära biståndsfrågor onödigt tungt. Människors besvikelser och ilska avspeglas i massmedia, ger negativ publicitet och mycket arbete både på utlandsmyndig- heterna och UD. Bättre överensstämmelse mellan förväntningar och realiteter kan uppnås på två sätt: Antingen genom att utlandsmyndigheterna i högre grad motsvarar resenärernas krav eller genom att resenärer blir mera medvetna om sina faktiska rättigheter och skyldigheter.