sou · GPB355d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Vår strategi, i korthet, var att intervjua eventuella barn till de vuxna intervjupersonerna i LNU2000, i praktiken dem i åldrarna 10 som fortfarande bodde hemma. Intervjuerna, som tog , gjordes parallellt med vuxenintervjun. Det kunde ske genom att frågorna ställdes via bandspelare (s.k. Walk- man eller freestyle), medan svaren noterades i ett svarshäfte. Detta förfaringssätt löste två akuta problem, nämligen det om kostnader- na för barnintervjuerna och det om konfidentialitet. Eftersom intervjuerna med barnen kunde göras som en professio- nell intervjuare ändå befann sig i hushållet genererade barninter- vjuerna endast en begränsad merkostnad. Konfidentialiteten för barnet maximerades genom att barnen fyllde i ett svarshäfte själva, utan förälderns närvaro. Vidare innehåller det ifyllda formuläret inte frågorna (som bara barnet kan höra i hörlurarna) utan enbart svarsalternativen och det går därför knappast att urskilja kombina- tionen frågor-svar. Svarshäftet lades också ned i ett svarskuvert direkt efter intervjun och överlämnades till SCB:s intervjuare. Kopplingen mellan Barn-LNU och föräldraintervjun har också andra fördelar. Den främsta är förstås att vi får direkt information av föräldrarna om hushållets och föräldrarnas förhållanden, t.ex. utbildning, samhällsklass och ekonomi. En annan fördel är att vi kunde fråga föräldrarna om vissa centrala aspekter av varje barns levnadsförhållanden och därmed vinna i såväl innehållsbredd som i åldersbredd (vi har även ställt frågor till föräldrarna om de yngre barnen, 0–9-åringarna, i detta avsnitt). En annan fördel är att vi i våra analyser kan utnyttja det faktum att LNU är en s.k. panel- undersökning (deltagarna intervjuas ) – därmed har vi för en stor andel av deltagarna i Barn-LNU också uppgifter om hushållet (ekonomi, familj m.m.) , då barnen var mellan ett och . För att ytterligare bredda undersökningen fick i de fall den vuxne intervjupersonen hade en make/maka/sambo denne en post- enkät att fylla i. I de fall detta har gjorts har vi information om bägge föräldrarna. För deltagarna i Barn-LNU innebär det att av de Att studera de yngres välfärd: en inledande beskrivning barn mellan 10 som vid bokningstillfället bodde med två föräldrar (oavsett om dessa var biologiska eller inte), har vi upp- gifter från båda föräldrarna i av fallen (se Tabell 1:A1 i Appendix till detta kapitel). Detta ger oss goda möjligheter att analysera sambanden mellan föräldrarnas och barnens levnads- villkor. Vår uppfattning är att försöket med barnintervjuer blev en stor framgång. Vi nådde en stor andel av alla hemmaboende barn () och formulären är mycket väl, oftast minutiöst, ifyllda. Det finns nästan inget internbortfall och kvaliteten på svaren är hög. 1.3Att studera barns och ungdomars välfärd inledande överväganden 1.3.1Barn är här och , så också deras levnadsnivå Barns förhållanden utvärderas ofta i relation till vilka långsiktiga konsekvenser de har, t.ex. för uppnådd utbildning, hälsostatus som vuxna osv. (jfr kritiken i Alanen ; Qvortrup 1994; 1995; 1994; 1996). Barndomen och ungdomen ses ibland som ett tillfälligt och övergående tillstånd, men de villkor som råder under den tiden har förstås ett värde i sig. En barndom präg- lad av goda levnadsförhållanden är en god sak den varar och har betydande värden helt utöver de eventuella positiva psykologiska, utbildningsmässiga eller fysiologiska konsekvenser den kan ha senare i livet. Problem som barn och ungdomar erfar är på motsvarande sätt ett utslag av dåliga levnadsförhållanden även om de inte ger bestående nedsättningar av levnadsnivån – precis som för vuxna, för övrigt. Det finns inga etiskt hållbara argument för att barns problem skulle vara mindre viktiga för att de even- tuellt växer ifrån dem. Det finns flera traditioner inom vilka barn och ungdomar studeras. Vissa är inriktade på deras avvikande beteende och olika störningar. En annan forskningstradition har ett utvecklingsperspektiv, och studerar framför allt vilka omständigheter som påverkar utveck- lingen under barndomen. I åter andra studier betraktas barn främst Att studera de yngres välfärd: en inledande beskrivning som bärare av behov. Vår utgångspunkt är dock en annan: vi foku- serar på barns och ungdomars handlingsutrymme, deras resurser. Det lyfter fram synen på dem som subjekt, handlande och tän- kande, och går väl i linje med idén att deras välfärd är här och . Att se individers levnadsnivå i termer av resurser är en teoretisk utgångspunkt som bl.a. finns hos den engelske socialpolitiske forskaren (1962). Med Titmuss idéer som inspira- tion formulerade (1970; 1979) den bärande tanken bakom de svenska levnadsnivåundersökningarna. defi- nierade levnadsnivå som individers förfogande över resurser i pengar, ägodelar, kunskaper, psykisk och fysisk energi, sociala relationer, säkerhet m.m. med vilkas hjälp individen kan kontrollera och medvetet styra sina livsvillkor (1970:25). Man kan lägga till att resurserna måste betraktas inom givna arenor, t.ex. är utbildning som resurs beroende av arbetsmarknadens funktionssätt (t.ex. och 1984). Just att fokusera på resurser/handlingsutrymme istället för behovstillfredsställelse (jfr Allardt 1975) utgör en rågång i den teoretiska diskussionen om människors välfärd (jfr och 1987; 1990). En central skillnad är att resurs- perspektivet betonar människors möjligheter att handla och inte resultatet av hennes handlande, dvs. i vilken grad hennes behov är tillfredsställda. Att ha goda ekonomiska villkor är att ha hög levnadsnivå även om pengarna inte leder till självförverkligande, att ha en modern och rymlig bostad är en resurs även om man inte är nöjd med den. Utifrån resursansatsen kommer människors anspråksnivå inte att påverka hur vi bedömer deras levnadsnivå. Den alternativa ansatsen, att fråga hur (miss)nöjda människor är, lider av problemet att människors objektiva levnadsförhållanden styr, justerar, deras anspråksnivå – risken är då att man med sådana mått registrerar den fattiges fördragsamhet liksom den rikes missnöje (1979:51). En viktig aspekt av det resursperspektiv som anlade är att levnadsnivån är flerdimensionell och att den inte kan (och inte bör) summeras i något enskilt mått, exempelvis pengar. Detta minskar slagkraften i levnadsnivåforskningen genom att bilden av välfärden blir komplex. Det finns inget sätt att avgöra om en enskild individs levnadsnivå förändras om t.ex. hälsan försämras men ekonomin förbättras. På motsvarande sätt kan vi inte heller alltid uttala oss om välfärden i landet ökar eller minskar. Detta är uppenbarligen ett dilemma för välfärdsforskningen efter- Att studera de yngres välfärd: en inledande beskrivning som den marginaliseras i den offentliga debatten, där produktivi- tetstillväxten, bruttonationalprodukten eller budgetunderskottet blir magiska sammanfattande mått på välfärden (trots att dessa rimligen är obegripliga för de flesta). är det faktiskt orimligt att i en situation där t.ex. folkhälsan försämras och inkomsterna förbättras uttala sig om sammanvägd utveckling. En poäng med att i diskussionen om välfärd utgå från individers lev- nadsnivå är att vi kan uttala oss om välfärdens fördelning. De flesta skulle bedöma en genomsnittlig ökning av välfärden olika om den skedde genom en generell förbättring eller om den berodde på att de som hade det bäst ställt fick det mycket bättre medan folk- flertalet inte fick det. Även om definitionen av levnadsnivå har en god teoretisk för- ankring måste man när det gäller vilka typer av resurser som är relevanta förlita sig till allmänna resonemang. gick igenom listor över centrala levnadsförhållanden som ställts upp i olika sammanhang, bl.a. av en expertgrupp för . Hans slutsats (1979:54ff) var att listor av detta slag var påfallande lika, t.ex. tycks hälsa, sysselsättning och utbildning alltid finnas med. Den komponentindelning som gjorde innehöll nio dimensioner vilka var ämnade att fånga individers lev- nadsnivå. Denna indelning reviderades – vilket illustrerar att det inte finns någon komponentrymd som äger slutlig giltighet – och innehåller nu de dimensioner som visas i Tabell 1:1. I intervjuundersökningen operationaliseras de olika dimensionerna i flera steg, först till delområden, sedan ned till frågebatterier och enskilda frågor. I Tabell 1:1 exemplifieras delområden. Att studera de yngres välfärd: en inledande beskrivning Levnadsnivåns dimensioner för vuxna samt övergripan- de operationaliseringar Operationaliseringar (ej fullständig Hälsa och tillgång till vård Somatiska sjukdomar, psykiskt välbefinnande, tandstatus, funktionsnedsättning, erhållen vård Förvärvsarbete, fysisk och psykosocial Inkomst, förmögenhet, Högsta avslutade utbildning, Familj och social förankring relationer, socialt stöd Säkerhet till liv och egendom Trygghet, utsatthet för våld, hot och Fritidsvanor, semester, Opinionsbildande aktiviteter, politiskt och fackligt medlemskap och deltagande, röstning, överklagande av Uppenbarligen finns det fler typer av resurser som är centrala för människors handlingsutrymme än dem som visas i Tabell 1:1. Definitionen som den praktiseras enligt denna lista bygger på ett urval av resurser som framför allt omfattas av politiska beslut – därför finns exempelvis inte begåvning och klimat med som resurser. I linje med den grundläggande definitionen av levnadsnivå i ter- mer av resurser, och inte behov, har operationaliseringen av de delområden som visas i Tabell 1:1 gjorts med hjälp av (så långt möjligt) objektiva, beskrivande indikatorer snarare än subjektiva, värderande. Vi har t.ex. inte frågat människor hur tillfredsställda de är med sitt bostadsutrymme, utan istället om bostadens storlek och Att studera de yngres välfärd: en inledande beskrivning antalet personer i hushållet och utifrån dessa uppgifter har vi sökt identifiera trångboddhet. 1.3.3Hur skall vi definiera barns levnadsnivå? När vi nu skall fånga barns levnadsnivå måste en inledande fråga vara om vi kan tala om handlingsutrymme för barn på samma sätt som för vuxna? Kan vi applicera ett resursperspektiv och den indelning i levnadsnivåns dimensioner som visas i Tabell 1:1? Gene- rellt sett är barns villkor starkt kopplade till vuxna, framför allt föräldrarna. Föräldrarnas resurser är ofta barnens resurser (t.ex. boende och gemensamma hushållsresurser som sommarstuga, bil och hushållsmaskiner), men föräldrarna kan också fördela resurser till barnen (t.ex. pengar). Skolbarns handlingsutrymme är också starkt kringskuret av att de lyder under en pliktlag . Vuxenvärlden sätter därför ganska tydliga gränser för vilka resurser barn har. Man kanske t.o.m. kan säga att ett typiskt lev- nadsvillkor för barn är just ett kringskuret handlingsutrymme, och att ett viktigt element i vuxenblivandet är att frigöra sig från denna restriktion. Att barns handlingsutrymme är begränsat på ett annat och kraftigare sätt än vuxnas kan dock, enligt vårt sätt att se, inte vara ett argument för att definitionen av levnadsnivå i termer av resurser inte är giltig. Man kan förstås hävda att yngre människor har ett kringskuret handlingsutrymme, men att de tjänar på detta i det långa loppet (genom att t.ex. få en god uppfostran och utbildning). Det är också orimligt att en, säg, tioåring skall styra sitt liv alldeles själv, och en hel del beslut som vuxna fattar vore direkt olämpligt att lägga på en tioåring – t.ex. beslut om ekonomiska investeringar. I många fall är det önskvärt att barn skall styra sina liv tillsammans med sina föräldrar och barn bör i vissa fall vara skyddade från ett för stort ansvar över sina liv. Det hindrar dock inte att barn är betjänta av resurser och att målet måste vara att de får utöva så stor kontroll över sina liv som möjligt. Vad är då möjligt? Ett sätt att angripa den frågan är att föra samma resonemang som FN gör i stadgande om barns rätt att uttrycka åsikter, nämligen att det skall ske i relation till barnets ålder och mognad (se Artikel 12, jfr diskussionen i nästa avsnitt). Att avgöra hur en sådan gradvis ökning av det rimliga handlingsutrymmet skall se ut är dock omöjligt genom någon teori. Precis som när det gäller Att studera de yngres välfärd: en inledande beskrivning vilken typ av resurser som skall ingå i en definition av levnadsnivån för vuxna måste vi fylla detta med ett praktiskt innehåll. Här får vi acceptera att det inte finns någon slutgiltig sanning. Vad vi kan åstadkomma är mer eller mindre fruktbara försök till praktiska definitioner (operationaliseringar). Sålunda har vi i konstruktionen av våra frågor fattat många beslut om vilka resurser som vi anser skall tillmätas värde för barn och ungdomar i de åldrar vi studerar. Sammanfattningsvis finner vi det fruktbart att se barns levnads- nivå i termer av resurser. Vilka resurser är då centrala för de unga? Vi ser inte någon anledning att mer än marginellt förändra den indelning i levnadsnivåns dimensioner som redovisades i Tabell 1:1. Anledningen är att de centrala områden som identifierades för vuxna också är centrala för barn och ungdomar. Det som skiljer dem från vuxna är inte vilken typ av resurser som är viktiga utan de arenor där resurserna ianspråktas. Eftersom de yngre i hög grad är bundna till skolmiljön blir just skolan central för dem. Den dimen- sion av levnadsnivån som för vuxna utgörs av arbetsförhållanden kommer för barn att röra sig om miljön på daghem, fritidshem och i skolan. Utbildning, som för vuxna är en resurs som främst används på arbetsmarknaden, kommer för barn att fokuseras på de möjligheter till god undervisning och goda förutsättningar för lärande som skolan ger. Barns politiska resurser, slutligen, är för dem vi studerar inte som för vuxna avhängiga röstning och fackligt deltagande, utan blir inriktade på möjligheter att i andra former påverka beslut som gäller dem – sådana som fattas i familjen, i skolan, i närområdet, eller i samhället. Här är det också rimligt att inflytandet sträcks ut allteftersom barnen blir äldre och mognare. I Tabell 1:2 visas vilka operationaliseringar som svarar mot den teoretiska indelningen i dimensioner. Dessa har också använts vid konstruktionen av frågeformuläret (som visas i Appendix, sist i betänkandet). Alla dimensioner har vi dock inte kunnat täcka in, dels på grund av utrymmesbrist, dels därför att vi för formulärkonstruktionen inte kunnat finna indikatorer som kunde användas för ett brett åldersspann. Dimensioner som inte täcks in är politiska resurser och tillgång till vård. Att studera de yngres välfärd: en inledande beskrivning Levnadsnivåns dimensioner för barn och ungdomar samt övergripande operationaliseringar Operationaliseringar (ej fullständig Hälsa och tillgång till vård Fysisk och psykisk hälsa, tillgång till Fysisk och psykosocial miljö i skola, daghem, fritidshem; hushållsarbete; Familjens och barnets ekonomi, Möjlighet till undervisning av hög Familj och social förankring relationer, socialt stöd Bostadens utrymmesstandard, eget rum, utrustningsstandard, trafik- och Trygghet, utsatthet för våld, hot och Fritidsvanor, semester, Möjligheter att påverka i hem, skola, I Levnadsnivåundersökningens strategi ligger att den bild över befolkningens levnadsnivå som ges skall vara policyrelevant, dvs. den skall främst vara inriktad på att kunna identifiera problem inom olika områden som regleras av kollektiva åtaganden (). Det är sådana problem som sedan skall kunna diskuteras och åtgärdas politiskt. Tidigare studier ger vid handen att barns problem kan vara annorlunda än vuxnas (precis som äldres kan skilja sig från medelålders). I en stor norsk studie visar och (1979) att barns rädsla spelar en stor roll i deras vardag: speciellt yngre skolbarn är rädda för många saker, som äldre barn, hundar, bilar o.s.v. Barns mer begränsade rörelse- område gör det troligt att karakteristika hos näromgivningen (t.ex. service, trygghet, sociala relationer) är viktigare än för vuxna. Att studera de yngres välfärd: en inledande beskrivning Yngres bättre fysiologi, jämfört med äldre, gör att somatiska sjuk- domar inte är lika vanliga, men speciellt i puberteten kan sociala relationer till jämnåriga kanske vara viktigare än för vuxna. Allt detta är dock frågor som bör vara föremål för empiriska studier. Vilka problem som är ofta förekommande för yngre påverkar dock inte vår syn på vilka resurser som är viktiga för dem – att bestämma levnadsnivåns dimensioner är en teoretisk fråga som inte avgörs av de empiriska utfallen för olika befolknings- eller ålders- grupper. En implikation, däremot, är att vi lägger mer eller mindre vikt vid olika dimensioner i utformningen av vår intervjuunder- sökning. Exempelvis har vi varit utförliga i vår operationalisering av sociala relationer för barn och ungdomar, liksom avseende utsatt- het för negativa sociala handlingar. 1.3.4Ungas deltagande i den demokratiska processen Levnadsnivåundersökningarna skulle, enligt (1979), fylla en lucka i teorin om demokratin, nämligen hur medborgarna skall hålla sig korrekt informerade om hur det är (medan frågorna hur det borde vara och vad som bör göras för att uppnå detta är politiska frågor). Genom att medborgarna själva berättar om sitt eget liv bidrar de till bilden av välfärdens nivå och fördelning i landet och lägger, enligt denna idealtyp, grunden till att politiska beslut baserar sig på en objektiv bild av verkligheten. I teorier om den demokratiska beslutsprocessen är barn och ungdomar märkligt frånvarande, trots att FN:s konvention om barns rättigheter stadgar långtgående ansvar för medlemsländerna vad gäller barns medinflytande. är det första barnrättsdokument som fokuserar barn som aktörer (Bartley 1998). Konventionen bygger på fyra grundläggande principer: N Barnets bästa ska komma i främsta rummet och beaktas vid alla beslut. N Alla barn har lika rättigheter. Ingen får diskrimineras. N Barnet har rätt till liv och utveckling. N Barnet har rätt att uttrycka sin åsikt och få den respekterad. Dessa fyra principer utgör delar av en och samma helhet, och de understödjer varandra. Principen om barnets bästa är överordnad de andra. Denna princip är dock inte alltid enkel att tolka; för att Att studera de yngres välfärd: en inledande beskrivning identifiera barnets bästa i varje enskild situation krävs att barnet själv får uttrycka sig. En av fyra grundprinciper, barnets rätt att göra sin röst hörd, uttrycks framför allt i konventionens artikel 12. Att barnet ska få delge sina synpunkter i frågor som berör det inne- bär att man inte bara ska lyssna på barn i privata angelägenheter utan också i mer övergripande samhällsfrågor. Alla områden som inbegriper välfärd ingår här; till exempel ska barn tillfrågas om sin sociala och fysiska skolmiljö och boendemiljö. Detta är en skyldig- het åtog sig genom att ratificera . Och enligt artikel 12 räcker det inte med att barn ska få uttrycka sina åsikter, utan dessa åsikter skall också tillmätas betydelse. 1.Konventionsstaterna skall tillförsäkra det barn som är i stånd att bilda egna åsikter rätten att uttrycka dessa i alla frågor som berör barnet, varvid barnets åsikter skall tillmätas betydelse i förhållande till barns ålder och mognad. 2.För detta ändamål skall barnet särskilt beredas möjlighet att höras, antingen direkt eller genom företrädare eller ett lämpligt organ. Att barn ska höras i frågor som berör dem innebär alltså att de bör få uttrycka sig om sina levnadsförhållanden i stort. De har rätt att medverka vid sådana avgöranden som rör deras situation och om- givning, allt efter ålder och mognad. De behöver dock vuxnas stöd för att kunna utveckla denna förmåga och för att få kunskap om vilka alternativ som finns. I är det få beslutsfattare som systematiskt tar till vara barns och ungdomars tankar och idéer. Inte ens när frågorna direkt berör barnen är så fallet. Detta innebär att de ungas per- spektiv och kunskaper går förlorade i de flesta samhällsbeslut (BO 2000), något som också kan leda till minskat förtroende för den demokratiska processen. Ett ökat deltagande för barn och ung- domar skulle innebära att de fick större självkänsla samt ett ökat ansvarstagande och samhällsengagemang, vilket är positivt för en demokrati. Hur kan man då implementera artikel 12 och garantera att unga har en röst? Det finns naturligtvis inte bara ett sätt på vilket man Att studera de yngres välfärd: en inledande beskrivning kan och bör konkretisera artikeln, och texten är öppen för tolkning. I konventionen finns heller inga indikationer på hur man ska omsätta barns rätt till deltagande till praktik, det lämnas öppet till staterna som ratificerat konventionen. Undersökningar av Barn- LNU:s typ skulle, menar vi, kunna vara ett möjligt sätt att imple- mentera artikel 12. Åtminstone som en beskrivning av barns och ungdomars levnadsförhållanden uppfyller den krav på relevans och representativitet. Däremot innehåller vår undersökning inga möj- ligheter för deltagarna att formulera egna krav eller åsikter om hur det bör vara. Detta bör dock, för att följa (1979), göras i en politisk process. (1992) urskiljer olika typer av barns deltagande genom en modell som han kallar för deltagandestege – ladder of participa- tion.1 Denna är uppdelad på åtta nivåer där de lägsta representerar sämsta möjliga deltagande, och det översta steget det bästa. De tre lägsta nivåerna utgör inte ens något reellt deltagande, utan innebär att barn visas upp som objekt där de av vuxna ombetts uttrycka vissa åsikter utan att någon bryr sig om att lyssna på vad barnen egentligen tycker. Steg fyra och fem innebär däremot ett reellt deltagande, men där frågan är initierad och drivs av vuxna – det som utmärker steg fem är att barnen är konsulterade. På det sjätte steget tar vuxna initiativ till att driva en fråga men arbetet utvecklas gemensamt av barn och vuxna. Det sjunde steget karakte- riseras av att barn både initierar och driver en fråga. Slutligen, högst upp på deltagandestegen finner vi den enligt mest önskvärda formen av deltagande, där barn och vuxna tillsammans utvecklar frågor som initierats av barn. Barn-LNU skulle vi placera på det fjärde eller femte steget. Undersökningen utgör inte en perfekt form av deltagande, i och med att det var vi vuxna forskare som bad barnen att svara på frågor om sina levnadsvillkor, frågor som vi också hade formulerat (men som diskuterades med barn i våra provintervjuer). En undersökning av Barn-LNU:s karaktär fyller dock de krav man kan ställa när det gäller barnens möjligheter att själva ge en bild av sin situation. Därmed kan den användas, såväl av vuxna som av unga, för att formulera krav och politiska önskemål om barns och ungdomars villkor. Dessutom finns potentialen för att resultaten 1 Han har hämtat konceptet från den amerikanska samhällsplaneraren , som 1969 presenterade en modell för olika grader/typer av medborgares samhälleliga deltagande i som hon kallade just ladder of citizen participation. Harts stege är en modifiering av denna. Att studera de yngres välfärd: en inledande beskrivning från undersökningen kan ge ett underlag för en bedömning av barns levnadsvillkor som också kan utvärderas mot barnkonven- tionen – exempelvis vad gäller utvecklingen av barns hälsa, ekono- mi och utsatthet för mobbning.2 Deltagarna kan ställa två krav på resultaten av sitt uppgifts- lämnande. Det ena är att beskrivningen som grundar sig på deras uppgifter, direkt eller indirekt, går in i den politiska processen – detta måste i osedvanligt hög grad anses tillfredsställt i och med detta betänkande. Det andra kravet är att den bild av de ungas levnadsnivå som deras medverkan har lett till på ett eller annat sätt återförs till dem själva. Detta kan t.ex. ske via massmedia eller genom populärvetenskaplig framställning. Vilken levnadsnivå människor har är viktigt oavsett ålder. Att studera barns och ungdomars villkor innebär därför en strävan att ta med alla, från de nyfödda upp till någon slags vuxengräns.