sou · GPB310d4 · 2002-01-01 00:00:00 — Dom synliga adopterade barnen blir inte till svenskar och inte heller hör dom hemma i sitt ursprungslang. är jag trygg med mig själv, jag har hittat mig . Jag har fått mycket hjälp av min man, mina barn, mina adoptivföräldrar och en psykolog som jag gick på samtalsterapi hos när jag var runt 22–. AFO organisationen för vuxna adopterade () Jag har arbetat aktivt i AFO organisa- tionen för vuxna adopterade och fosterbarn) mellan 1992–1995 och i . Under dessa år har jag kommit i kontakt med 1 000-tals vuxna adopterade, både de som är födda i och de som är födda utomlands. Det har gjorts ca 100 000 adoptioner av svenskfödda barn och ca 40 000 av utlandsfödda. Jag har också varit i kontakt med organisationer i , och , alla har de samma grundsyn på vad det innebär att vara adopterad. Genom mitt arbete i organisationerna har nedanstående framkom- mit som oerhört viktiga saker i adoptionsprocessen för de adopte- rade. Observera att det inte är nedtecknade i någon sorts priorite- ringsordning! Några adopterades ny på adoption: Adoptionen växer fram . Den tar inte slut när man blir vuxen, det är då den börjar! Alla krafter ska tillsättas för att i största möjliga mån få fram så många uppgifter som möjligt om den biologiska familjen. Håll kvar kontakt med barnhem, syskon, föräldrar eller andra i den biologiska familjen! När vi blir äldre måste vi göra ett stort detektivarbete för att få fram enkla självklara fakta. Ta många foton av ursprungsmiljön och, om det är möjligt, av personer som på ett eller annat sätt haft med barnet att göra. Separera aldrig någonsin syskon! Låt barnet ha kvar sina namn, de är den del av identiteten. Låt barnet ha hemspråksundervisning så fort som möjligt! Även detta är en del av identiteten och det underlättar senare för bar- net när det vill kontakta sitt hemland. Ge adoptivföräldrarna möjlighet att lära sig språket också, så att det blir levande för barnet. Se till att myndigheter ger stöd i sökandet efter ursprunget. De ska aldrig fråga varför man vill leta, det är en självklar rättighet att få ta del av allt material som finns. Utbilda berörd personal så att de vet vilka vägar man kan gå när man söker. Okunskapen är mycket stor hos bl.a. familjerätt och statsarkiv. Gör fler undersökningar om hur de vuxna adopterade upplever sitt ursprung och sin nutid. Var noga med att inte välja deltagare från inre kretsar, utan se till att urvalet är förutsättningslöst. Genom att se hur adoptionen påverkar de vuxna adopterade kan man förbättra villkoren för dagens adoptivbarn. Undersökning- arna bör göras av adopterade och/eller av personer som inte har adoption i sin omedelbara närhet. Gratis återresa till de adopterades födelseländer! (Denna bör ingå i adoptionskostnaden). Adoptionen sitter inte i huden, den sitter i själen. Bara för att man är lik sina adoptivföräldrar så är inte adoptionen mindre viktig. Det kan tvärtom vara så att det pratas mindre om den vilket gör den till skam för den adopterade. Dölj aldrig en adoption. Tala alltid öppet om den. Visa att den inte är något skamligt, något som måste döljas. Barn har enligt lag rätt att få veta sitt ursprung. Stifta en lag så att någon har skyldighet att tala om det för barnet. Rätt till gratis faderskapsutredning även i vuxen ålder. Synen på kropp och sexualitet kan vara svår. Vi är födda ur ett icke tillåtet umgänge, och icke önskade. Vi kommer ofta till en familj med ofrivillig barnlöshet, där sexualiteten inte mynnat ut i barnaavlande. Hur ser den familjens syn på sex ut? Hur påverkar det oss? Många adopterade behöver extra stöd och terapi för att komma vidare i livet, detta ska bekostas av andra än de adopterade. Rätt till dubbelt medborgarskap. När de adopterade får egna barn kan adoptioen bli än mer påtaglig. Hur påverkas nästa generation av adoptionen? Stödkontakter behövs hos någon myndighet dels för den adopterade och dels för den biologiska familjen. Dessa kan kontaktas av respektive part om de vill ha till stånd ett möte. (Enligt israelisk modell). Det är oerhört svårt att vara bortlämnad. Låt oss alla göra vårt bästa för att de ska bli så bra för de adopterade som möjligt. AFO organisationen för vuxna adopterade () Jag är en av de ca 100 000 adopterade som är födda i . Att sammanfatta mitt liv är inte möjligt. Dock ska jag börja i vuxenlivet hur adoptionen påverkar mig i . I princip , oftast går mina tankar till mitt ursprung. Detta trots att jag just avslutat en lång utbildning, arbetar heltid och har familj. Adoptionen är något jag lever med . Som påverkar mig . Som påverkar mina relatio- ner till min egen familj, till mina vänner och till andra. Jag har svårt att sitta i fikarummet och diskutera middagsmat, mode eller grannen intill. Det finns andra fundamentala frågor som upptar min tid och mina tankar. Att leva i okunskap om sitt ursprung kan vara svårare än någon någonsin kan förstå som inte upplevt det själv. Varför jag började i har en orsak När jag var liten växte jag upp med annorlunda föräldrar, och jag fick bära deras ok. Det var helt naturligt, jag trodde det var så för alla barn. Jag trodde det var så att vara barn. Tills jag fick veta att jag var adopterad. Då trodde jag att det var så det skulle vara om man var adopterad. Jag kände ju ingen annan som var det. Åtmin- stone visste jag ingen som var det. Det var min hemlighet, min och mina föräldrars. Om detta skulle jag inte tala, fick jag veta. De äls- kade mig ändå, sa det. När jag var tonåring försökte jag hitta mig själv vilket var svårt eftersom ingen påstod sig veta vem jag var. Vem skulle jag leta efter? Mitt biologiska jag, mitt fosterbarnsjag eller mitt adoptivjag? Eller fanns där månne ett annat jag? I nästan hela mitt vuxna liv har jag burit på skammen att vara bort- lämnad, att vara något som inte är värt att ha, att vara ett andra- Jag trodde inte att mitt liv var värt något för någon, inte ens mig själv. Men så fick jag barn.. Plötsligt så jag livet helt annorlunda, och så är det säkert för alla som får barn. Men för mig innebär det även något annat.. .Hur kan någon lämna bort det barn man med så stor möda fött fram? Och hur skulle jag kunna klara av att uppfostra ett barn. Jag som saknade värde, som var bortlämnad. Och plötsligt såg jag mitt barn och undrade vem är jag? Var kommer jag ifrån? Och började min adoption på allvar. Jag var och den slog mig som en knytnäve i magen. Jag som just blivit mamma, blev plötsligt ett barn som sökte sin mamma och sin pappa. Och skulle jag vara förälder. Det var svårt, mycket svårt. Inte minst för mitt eget barn som så intensivt krävde sin mor. Hur förklarar jag för någon hur det kan vara att gå ute på stan och leta näsor, leta likheter leta efter syskon, far och mor. Eller är de döda? Ska jag sörja? Och hur sörjer jag en mor vars röst jag kanske aldrig hört, vars händer mig kanske aldrig rört. Och hur förklarar jag för mina barn om okända och kända släk- tingar. Hur påverkar detta deras liv och deras framtid? Och deras framtida föräldraroll. Tid, ork och kraft som jag skulle kunnat ge mina barn har istället gått till att försöka hitta mina rötter. Hitta orsaken till varför jag lever, och varför jag lämnades bort. Detta är mycket nog för en människa. Och detta i ett samhälle som inte ger vare sig tröst eller stöd. Ett samhälle som inte ens kan ana sig till innebörden av att vara adopterad. Inte att vara ett litet adoptivbarn, utan en vuxen adopterad. AFO organisationen för vuxna adopterade () C Tankar och föreställningar Länge var för mig adoptionen något knepigt, konstigt – jag tyckte det var jobbigt och jag blev irriterad när det kom på tal. Det inne- bar något slags negativa känslor för mig – jag var liksom annor- lunda, det var något annorlunda med mig. Jag skämdes för det på något vis. Jag minns , som ett ex., när vi var hos släkten i . Några äldre damer, som på något vis var släkt- relaterade, stod och tisslade och tasslade och sneglade på mig lite diskret och konstaterade (på danska naturligtvis) att: -Jodå, det är han, pojken som är adopterad, men han har en adoptivsyster också. Men, oh, är han inte söt!?). Jag var nog ca: 7–då men förstod danska alldeles utmärkt och jag förstod på en gång att det var mig de pratade om. Det kändes generande, jag försökte se ut som om jag inte var där. Man granskades och poängsattes, fick ett omdöme, bra eller dålig – det var i alla fall så jag upplevde det. Den här situationen har jag upplevt – det här viskan- det och sneglandet – men jag är ju annorlunda – jag är ju adopterad. Damerna menade naturligtvis inget illa Min adoptivpappa är dansk vilket alltid leder till att man konstate- rar att då är ju jag halvdansk (jag är född i ) och då får jag ju välja att antingen låtsas vara halvdansk eller förklara att jag är adopterad och då oftast med följdfrågor. Jag upplever att man kan inte bara säga att man är adopterad utan att få följdfrågor såsom – Jaha, -Ojdå eller – Jaha, det visste jag inte, eh, men du har väl haft det bra? Här finns mycket känslor med i bilden. Det är som om man befinner sig i något slags tillstånd och jag kan känna att jag blir betraktad som en patient som behöver vård. Jag har växt upp under trygga hemförhållanden men jag har ändå i mig själv varit ganska otrygg, osäker och rädd. Den osäkerheten hade jag med mig innan jag kom till min adoptivfamilj vid dryga 6 månaders ålder. De flesta adoptivbarn har ju haft ett liv innan de kommer till sina adoptivfamiljer. När jag var lite yngre tänkte jag en del kring min danska släkt. Vad fanns det för förväntningar på mig? När mina föräldrar dör, för- väntar de sig då att jag ska ha fortsatt kontakt med min danska släktingar. Jag var blyg och hade ingen vidare kontakt med dem, det kändes bara hemskt tyckte jag. Det värsta som hänt i mitt liv var när jag blev lämnad/övergiven av min biologiska mamma. Jag förstod inte då och jag minns det ju inte heller men jag har ändå upplevt det – det sitter i kroppen. Det har hänt en gång och upplever det som att det kan hända igen – därför har mitt liv präglats mycket av att vara väldigt lyhörd för vilka signaler mina föräldrar/folk sänder ut. Jag förstår nu att det har varit (och är i viss mån fortfarande) väldigt viktigt för mig att aldrig hamna i ett läge där jag upplever att folk inte tycker om mig längre, t.ex. en konfliktsituation, för om folk inte tycker om mig riskerar jag att de stöter bort mig och jag blir återigen övergiven – och det får ju inte hända. Det är väl den yttersta katastrofen. Detta har lett till att jag har varit folk väldigt mycket till lags, och absolut mest, mina föräldrar. Det har väldigt mycket varit det inre känslolivet som styrt mitt liv utan att ta hänsyn till hur det rent faktiskt förhåller sig i verkligheten. Som vuxen har jag tack och lov fått en liten annan insikt och kunskap kring detta, vilket har underlättat en del. Det var först som allt vände. Plötsligt ville jag veta allt om min bakgrund, om var jag kom ifrån och jag ville träffa andra adopterade. Fram till dess så hade jag inte viljat vet någonting (som jag nämnde i början) förmodligen för att jag skämdes och för att det kändes bara jobbigt. Jag såg det också som ett svek gentemot mina adoptivföräldrar om jag överhuvudtaget hade ett intresse i min bakgrund men plötsligt insåg jag hur fel det var och hur naturligt det var att vilja veta var man kommer ifrån Jag började ivrigt att forska och fick klart för mig att min biologiska mamma var död och den som ansågs vara fadern förnekar att han skulle vara det. Det gjordes ingen faderskapsut- redning. Jag har ganska regelbunden kontakt med en halvsyster och har också bearbetat fadern utan något igentligt resultat. Han som anses vara min biologiska far, han är den enda som känner till något om händelserna kring min tillkomst – han är den som sitter inne med hela historien – men han vill inte. Men åren går och jag känner att jag släppper det mer och mer – det här med mitt biologiska ursprung och den här känslan av att jag måste få veta. Jag tror helt enkelt att det inte är så viktigt för mig längre. I och för sig går sökandet i vågor – jag kanske gör ett försök igen . Verksamheten för adopterade thailändare Relationen till mina adoptivföräldrar är, och har varit, normal. Med normal menar jag som den relation jag förmodar en ickeadopterad har till sina biologiska föräldrar. Jag har alltid betraktat mina adop- tivföräldrar som mina riktiga föräldrar. En orsak tror jag är att jag blev adopterad vid en väldigt låg ålder. Något jag inte riktigt kan förklara är varför jag vid ålder slutade säga mamma och pappa. Istället började jag tilltala och omnämna mina adoptivföräldrar vid deras namn. Det var som om relationen gick in i en nya fas och jag vill påstå att förändringen var till det bättre. A och B är mina föräldrar men inte min mamma och pappa. som jag blev adopterad så adopterade A och B en tjej från ett barnhem i en annan stad i . Jag fick alltså en syster. Hon heter och är ca äldre än jag. Relationen till henne har varit väldigt normal. Vi bråkade ganska ofta när vi båda bodde hemma och det fanns tillfällen då jag funderade på om inte livet varit bättre utan min syster. älskar jag C och jag vet att jag inte hade klarat mig utan henne. Relationen till andra släktingar och kompisar har också varit fullt normal. Jag har behandlats om jag var A och B Biologiska barn. Det var inte förrän jag var och flyttade hemifrån som jag på allvar började fundera kring adoptionen och mitt biologiska ursprung. Jag har varit nyfiken på mina biologiska föräldrar men är inte särskilt nyfiken. Jag utgår från att det fanns en bra anledning att adoptera bort mig och jag förstår att det inte kan ha varit ett lätt beslut att fatta. A och B brevväxlade med mina biologiska föräldrar. Jag har läst breven. Jag vet att mina biologiska föräldrar tyckte väldigt mycket om mig men kände sig tvungna att adoptera bort mig. Jag inbillar mig att dom helst vill försöka förtränga minnena av mig. Jag tänker för deras skulle inte söka kontakt med dom. Jag tror det kan riva upp gamla sår. Själva landet är jag desto mer intresserad av. Jag försöker lära mig så mycket jag kan om . Jag är med i tre olika thai- ländska föreningar där jag i två sitter som styrelseledamot. Jag tar för tillfället privatlektioner i Thailändska språket och deltar regel- bundet i thailändska festligheter och buddistiska ceremonier. Upplevelser – positivt/negativt Vår familj har flyttat en hel del under min uppväxt. Jag gick på tre olika skolor i . Kanske inget ovanligt men då såg jag det som något negativt. B jobbade väldigt mycket ibland utomlands under ganska långa perioder. Jag tror att det hade varit bättre om han stannat hemma lite mer. Jag är uppväxt i en bra hemmiljö. Vi har alltid bott i villa med trädgård och jag har alltid haft ett eget rum. Vi har alltid bott på mindre orter som varit väldigt lugna. Som barn noterade jag att mina föräldrar var mycket äldre än mina kompisars föräldrar. Då tyckte jag det var konstigt och upplevde det som negativt. vet jag att mina föräldrar ålder inte varit någon nackdel för mig. Något mycket negativt var den ojämna arbetsfördelningen inom familjen. Det var alltid A som lagde mat, städade och tvättade. Som barn fick jag för mig att det berodde på att B inte klarade av att sköta hushållsarbetet. funderade jag på om B skulle klara sig efter en skilsmässa. Adoptivföräldrar ska ha god livserfarenhet. Social kompetens är också önskvärd. Har adoptivföräldrarna en alltför snäv vänskaps- krets tror jag att man som adoptivbarn riskerar att känna sig isole- rad. Blivande adoptivföräldrar måste fundera på hur man hanterar för- domar och motarbetar diskriminering. Det är mycket viktigt att barnet på ett tidigt stadium får veta varför man inte ser ut som sina kompisar och hur man kan svara om någon frågar om det. När det gäller kontakter med givarlandet så är det barnets intresse som ska styra. Är barnet intresserat så ska föräldrarna inte försöka dölja något dom vet och givetvis tvärtom. Det är fel att utgå från att det finns ett medfött intresse att veta sitt ursprung. Det kan låta själv- klart men tyvärr tror många att det är så. Det kan mycket väl vara så att man vill försöka glömma sitt förflutna bara vara svensk som alla andra. Jag tror det är positivt med syskon. Då har man alltid någon jämn- gammal, icke-vuxen att vända sig till. En harmonisk hemmiljö är väldigt viktig. Jag menar att det ska fin- nas ett ställe där man kan känna sig trygg och lugn. är en flytt oundviklig men om man flyttar ofta så kan det uppstå perio- der då man som barn inte känner sig hemma någonstans. Även om man som ung ganska lätt får nya vänner är det jobbigt om man t.ex. upptäcker att föräldrarna inte hittar nya vänner. Barn ser och för- står mer än vad man tror. Ett krav som tyvärr är nödvändigt är att adoptivföräldrarna har en någorlunda stabil ekonomi. Med stabil ekonomi menar jag inte att man måste vara ekonomisk oberoende utan bara att ekonomin inte får bli ett problem åtminstone inte . Forskningsgruppen för Samhälls- och Informationsstudier (FSI) Bilaga 8 SOU 2001:10 För att spegla allmänhetens inställning till gemensamt rättsligt föräldraskap för homosexuella föräldrar har kommittén som utreder om barn i homosexuella familjer initierat en attitydstudie. Studien har genomförts av Forskningsgruppen för Samhälls- och Informationsstudier. Forskningsgruppen har ett pågående uppdrag från Folkhälsoin- stitutet att undersöka allmänhetens attityder kring homosexualitet. Inom ramen för detta arbete har även omgivningens inställning till möjligheten för homosexuella att adoptera undersökts. Kommittén har önskat konkretisera frågeställningen genom att ställa respon- denterna inför ett antal scenarier där frågan om adoption presente- ras i sitt sammanhang. Detta bör lämpligen ske inom ramen för det pågående arbete som Forskningsgruppen utför åt . FSI har ställt frågor av detta slag till drygt 1000 personer (slumpmässigt urvalda ur befolkningsregist- ret) i åldrarna 16–. Resultaten redovisas i det följande i form av tabeller. Resultaten är redovisade för män och kvinnor och för olika åldersgrupper samt totalt. På nästa sida följer de frågor som ställts och därefter följer text- tabeller över svarsfördelningen. Därnäst följer en översiktstabell över andelen positiva omdömen till de olika scenarierna. Vidare redovisas en motsvarande tabell för en allmän fråga om inställ- ningen till adoption bland homosexuella par som FSI ställt . I anslutning till dessa tabeller kommenteras även resultaten sammanfattande. Denna sammanställning innehåller endast enkla tvärsnittsdata och utgör inte någon del i FSI:s rapportserie. Det har diskuterats huruvida personer som lever i partnerskap (homosexuella) skall få adoptera barn eller inte. Nedan beskrivs några olika situationer där Du skall ta ställning till vad Du tycker. Dina svar kan påverka lagstiftningen och är därför viktiga. 1.Anna och , som ingått partnerskap, lever tillsammans. Där bor också biologiska barn som fick innan hon ingick partnerskap med . Barnet har en okänd fader och har således endast en juridisk för- älder. Skall få adoptera barnet? (Barnets juridiska för- äldrar blir då och .) Det vill jag inte Det har jag inget emot Det tycker jag är bra 2.Carina och , som ingått partnerskap, lever tillsammans. Där bor också ett barn som har planerats gemensamt och till- kommit genom insemination. är barnets biologiska moder, fadern är okänd. Barnet har således endast en juridisk förälder. Skall få adoptera barnet? (Barnets juridiska föräldrar blir då och .) Det vill jag inte Det har jag inget emot Det tycker jag är bra 3.Elsa och , som ingått partnerskap, lever tillsammans. Där bor även biologiska barn. Barnet har en känd fader och har således två juridiska föräldrar. Barnet har dock ingen kon- takt med fadern. Skall få adoptera barnet om barnets fader lämnar sitt samtycke till detta? (Barnets juridiska föräldrar blir då och .) Det vill jag inte Det har jag inget emot Det tycker jag är bra 4.Göran och Hans som ingått partnerskap, lever tillsammans. Där bor även biologiska barn. Barnet har två juridiska för- äldrar, dess moder och fader. Barnet har dock ingen kontakt med modern. Skall Hans få adoptera barnet om barnets moder lämnar sitt samtycke till detta? (Barnets juridiska föräldrar blir då och Hans.) Det vill jag inte Det har jag inget emot Det tycker jag är bra 5.Inger och har ingått partnerskap. Skall de få adoptera barn gemensamt (t.ex. genom internationell adoption)? Det vill jag inte Det har jag inget emot Det tycker jag är bra 6.Kalle och har ingått partnerskap. Skall de få adoptera barn gemensamt (t.ex. genom internationell adoption)? Det vill jag inte Det har jag inget emot Det tycker jag är bra Kön (sex) Det vill jag ej N (Bastal) Det vill jag ej N (Bastal) Det vill jag ej N (Bastal) Det vill jag ej N (Bastal) Kön (sex) Det vill jag ej N (Bastal) Det vill jag ej N (Bastal) Andel som svarat Det tycker jag är bra eller Det har jag inget emot 16–79 år Bastal (n) Sammanfattningsvis kan sägas att de två första fallen får den högsta acceptansen och att fall 6 den lägsta. Överlag så är kvinnor mer positiva till adoption bland homosexuella som lever i partnerskap än män. Det verkar också finnas ett samband mellan ålder och inställningen till adoption bland homosexuella såtillvida att yngre har en mer positiv inställning än äldre. I inget av fallen finns majoritet för adoption. Det är endast bland de yngsta (födda –84) som man finner en majoritet för adoption och då endast för fall 1 och 2. FSI har ställt en allmän fråga om inställningen till om huruvida homosexuella par skall ges möjlighet att adoptera barn. Denna fråga gav ett entydigt svar såtilvida att i alla åldersgrupper var majoriteten negativa till adoption. Nedan följer en tabell över andelen positiva och negativa samt neutrala och personer utan åsikt, redovisat för olika åldersgrupper. Vad tycker Du om: Förslaget att homosexuella par skall ges möjlighet att adoptera barn Årsmedelvärden , 16–79 år Bastal (n) Den allmänna frågan syftar i första hand till att användas vid sam- bandsberäkningar till grund för analysen av attitydens bakgrund och har tillkommit inom ramen för det projekt som behandlar attityden till homosexuella och homosexualitet. Resultaten av denna analys kommer att tas upp i en särskild rapport under som- maren . Det kan nämnas att de granskningar som gjorts visar att attityden i adoptionsfrågan inte kan förklaras av inställningen till homosexuella eller homosexualitet. Statistiska konfidensintervall för olika procenttal vid olika urvalsstorlek Siffrorna bör läsas med tanke på den s.k. statistiska felmargina- len, som kan avläsas i tabellen nedan. Det bör noteras att när så pass många olika uppgifter granskas, så kommer denna felmargi- nal att överträdas, trots att den föreges vara just en marginal för det fel som kan förekomma. Den s.k. felmarginalen bygger nämli- gen på en sannolikhetsfördelning där det endast i 5 fall av hundra händer att felet är större än det som anges i felmarginalen. Har vi hundra olika urval (t.ex. på olika befolkningsgrupper), så betyder det alltså att felet i fem fall är större än det som anges inom fel- marginalen. Detsamma gäller om vi rör oss med hundra olika upp- gifter av annat slag än bakgrundsvariabler. Statistiskt konfidensintervall (s.k. felmarginal ) för olika pro- centtal vid olika urvalsstorlek (bastal) Läsanvisning: Det procenttal man vill ha den rekommenderade felmarginalen för avläses kolumnvis, varefter man går till den rad som har det aktuella bastalet angivet längst till vänster. En procent- siffra som i rapporten anges till 20 står alltså att finna i tredje kolumnen. Om bastalet för siffran i rapporten anges till 50 går man till andra raden i den uppsökta kolumnen. Siffran 11 står där angiven, vilket betyder att siffran i rapporten skall ses med en fel- marginal om -11 till +11, dvs. 9–31 .