sou · GPB3101d1 · 2002-01-01 00:00:00 — är lavbetesområden med ett stabilt vinterklimat en förutsättning för renarnas överlevnad. Renarnas samlade behov kan göra att ett om- råde som bara används någon dag eller något enstaka år kan vara viktigt i ett större sammanhang. En väl fungerande och långsiktigt hållbar renskötsel är beroende av ändamålsenliga kalvningsland, funge- rande flyttleder med rastbeten och sammanhängande säsongbetesområ- den för varje årstid. 126 Renen, renbetet och rennäringen Temperatur och nederbörd skiljer sig åt mellan olika delar av ren- skötselområdet. Den del av nederbörden som faller som snö har stor betydelse för hur tillgängligt betet är. Störst nederbördsmängd faller i fjällkedjan där i genomsnitt mer än av nederbörden faller som snö. Lägst är nederbörden i och . Hur länge snön ligger kvar har också betydelse. är an- delen mark som är snötäckt störst i norr. Efter är det same- byarna och södra delen av som har mest snö. Temperaturen har stor betydelse för snöns konsistens och tjocklek. Vid temperaturväxlingar kan betet bli svårtillgängligt. Temperaturen påverkar också grönbetessäsongens längd vilket har be- tydelse för renens tillväxt. föredrar renen svalt väder eftersom förekomsten av insekter då är lägre. Renen klarar temperatu- rer ner till – innan den behöver öka sin normala förbrän- ning av energi för att upprätthålla sin kroppstemperatur. Det beror på att den har en mycket välisolerad päls och en välutvecklad värmeväx- ling mellan in och utgående blodkärl i nos och ben. Renarna i fjällsamebyarna betar i barrskogsområdet och i högfjällen . Vår- och höstbetena finns i de mellanliggande björkskogsbältena och lågfjällen. I de nordligaste delarna av betar renarna även i björkskogen. Renarna i skogs- och koncessionssamebyarna betar året runt i barrskogsområdet och nyttjar vid skilda årstider olika vegetationstyper inom barrskogsområ- det. En del fjällsamebyar har vinter- och sommarbetesområden som ansluter till varandra och en del byar måste flytta genom andra same- byars betesmarker för att komma till och från sina vinterbeten. En annan viktig skillnad mellan olika fjällsamebyar är avstånden mellan vinter- och sommarbetesområdena. Avstånden är störst i med uppemot 40 . sameby har de kortaste avstånden, endast fyra till . Generellt har skogssamebyarna kortare avstånd mellan sina som- mar- och vinterbetesland men enskilda byar, t.ex. Maskaure, flyttar vilket är längre än många fjällsamebyar i och . För de byar som har långa avstånd mellan sommar- och vinter- beteslanden sker flyttningarna ofta i etapper. Is och skare utnyttjas för att underlätta vårflyttningen som ofta sker tämligen snabbt. Höstflytt- ningarna däremot har blivit mera komplicerade. Sjöregleringarna har t.ex. medfört att isen lägger sig senare och renarna kan därför inte flyttas längs med vattendragen som förr utan transporteras istället ofta med lastbil. Renen, renbetet och rennäringen 127 bör betet innehålla vegetationstyper som har stort inslag av löv, gräs, halvgräs och örter i så tidiga utvecklingsstadier som möjligt. söker sig renen till barmarksfläckar i småkuperade snöfat- tiga områden där de kan hitta både lav och späda gröna växter. Fjäll- renarna söker sig ofta till sydsluttningar. De viktigaste växterna är de som tidigt skjuter gröna skott. För renens del är vårbetet en kritisk period. är betet även normala år svårtillgängligt eftersom lavbetet har låsts under hård tjock snö och skare och tillgången till barfläcksbete är begränsad som renen behöver ett gott bete för att återhämta sig. föds också kalvarna som behöver mycket näring av sina mödrar för en god tillväxt. Försommarbetet är det kvalitetsmässigt bästa betet . söker sig fjällrenarna till marker med rik- ligt grönbete där grönskan kommer . I skogslandet är myrmarker- na viktiga. påverkas renarnas betning nega- tivt av höga temperaturer och insektsangrepp. Renarna vandrar därför upp mot högfjället där det finns snö eller ut på öppna vidder för att undgå värme och insekter. Skogsrenarna i barrskogsområdet söker sig av samma anledning gärna till fuktig och skuggrik äldre granskog. Till- gången till grönbete är liten på högre höjd och i äldre granskog. Mot kvällen när det blir svalare söker sig renarna därför ner till dalgångar och myrar för att beta. Det innebär att tillgången till områden med betesimpediment, där renarna kan tillbringa dagarna, är nödvändiga för att djuren skall kunna utnyttja dalgångarnas och myrarnas bete. På sen- sommaren söker sig renarna till skogsområdena där det finns växter med späda blad även t.ex. fårsvingel och kruståtel. Svamp är också mycket attraktivt för renar och ger bl.a. ett viktigt mineral- och proteintillskott. betar renarna samlat för att sprida sig över ett större område. framåt september – oktober försämras grönbetet och renen övergår gradvis till en diet av lavar och bärris. Busklavar, som renen betar , växer i mer eller mindre sammanhängande om- råden. Laven är en flerårig växt med låg årlig tillväxt. Marklavarna konkurreras ut av kärlväxter och tillgången till sammanhängande lav- beten är bäst på näringsfattig mark som är utsatt för ljus och uttorkning. 128 Renen, renbetet och rennäringen Tillväxten sker i övre delen av lavbålen och är störst när laven har god tillgång till ljus och fukt. Nederbörden bör dock inte vara alltför hög då detta gynnar kärlväxterna på lavens bekostnad. De bästa tillväxtmöjlig- heterna finns längst i norr och i söder av fjällkedjan där det är regnskugga samt i öppna björk- och tallskogar. Renen övergår till vinterbete dvs. en relativt ensidig lavdiet när förhållandena blir sådana att det blir för svårt för renen att gräva efter grönbete. Beroende på tillgången på lav kan lavens andel av dieten variera mellan . Eftersom renen är anpassad för att enbart överleva är det för renen tillgängliga energiinne- hållet ett mått på betets kvalitet. Eftersom renen har en god förmåga att tillgodogöra sig energiinnehållet i lav är tillgången till lavbete avgö- rande för betets kvalitet. Vid sidan av betets sammansättning måste betet också vara till- gängligt för renen. Snöförhållandena har stor betydelse för renens möj- ligheter att få tillräckligt med vinterbete. Det kan bildas skare som gör att renen har svårt att komma åt lav. Iskorn kan också frysa fast på la- ven vilket kan innebära störningar i renens matsmältning. Svåra betes- förhållanden uppstår ofta vid omväxlande mild och kall väderlek. Under vårvintern är det normalt att skare gör betet mera otillgäng- ligt för renarna. Terrängförhållandena och vegetationen påverkar betets tillgänglighet. ökar t.ex. tillgängligheten om terrängen är småkuperad och snön inte för djup. Förekomsten av trädlavar ökar ock- så betets kvalitet. Förutom att vinterbetet temporärt kan vara svårtillgängligt t.ex. på grund av vädret, kan lavbetet vara dåligt på grund av slitage, annan på- verkan eller av att det betats intensivt . Ett gott vårbetesland kännetecknas av att det tidigt blir fläckar med bar mark. För renen är det viktigt med en blandad diet av lav, knoppar och gröna växter som ger en gradvis övergång från lavbete till en diet av gräs och örter. Rennäringens stora geografiska utbredning och extensiva markutnytt- jande, som baseras på renskötselrätten, leder till att rennäringen påver- kar och påverkas av andra näringar, aktiviteter och intressen. Följande sammanfattning bygger på Svensk-Norska be- tänkande, 2001. Rennäringen påverkas av andra markanvändare genom att tillgången på renbete förändras, genom att möjligheten för renarna att utnyttja Renen, renbetet och rennäringen 129 renbetet dvs, betets tillgänglighet förändras och genom att det sätt på vilket renskötselarbetet kan bedrivas förändras. Exploatering av renbetesmarker medför bortfall av betesmark i vari- erande utsträckning. Tillgången på renbete har till ex- empel påverkats av vattenkraftsutbyggnaden som bl.a. medfört att betesmark överdämts, av grustäkter vilka bl.a. medför bortfall av goda lavmarker, och av skjutfält som medfört markslitage. Skogsbruk med- för bortfall av mark för genom att lavtäcket blir skadat vid avverkningen och genom att trädlavarna inte utvecklas. En minskning av tillgången på de säsongbeten och vegetationstyper som är begränsande för samebyns reninnehav påverkar samebyn mest. I de flesta samebyar är vinterbetet den begränsande faktorn. Generellt kan konstateras att exploatering av marker, som nyttjas – mars har stor påverkan på rennäringen, eftersom renarna är svaga och vajorna snart skall kalva. Möjligheten att nyttja delar av betesområdet har t.ex. också påverkats av att renarnas betesro störts. Under barmarkssä- songen är det viktigt att renarna kan beta ostört så de ges möjlighet att beta selektivt och därmed tillgodogöra sig så mycket näring som möj- ligt. är det viktigt att renarna inte orsakas onödiga ener- giförluster. Intensiv verksamhet av olika slag t.ex. malm- och grushantering, skogsbruk, snöskotertrafik, aktiviteter vid turistanläggningar som stug- byar och motionsslingor stör renarnas betesro och medför att de betar mindre och förbrukar mer energi. Olika arbetsmoment kan påverkas av att renarna störs eller att betesmarkerna har styckats upp. Renarna kan till exempel bli svårare att skilja, samla och bevaka vilket kan innebära att de håller till på olämpliga betesmarker och blir svårare att skydda mot olyckor eller rovdjur. Betydande arealer kan skenbart verka vara opåverkade av en explo- atering eller pågående verksamhet eftersom markvegetationen är opå- verkad. Området kan ändå vara oanvändbart för betesgång eller flytt- ningar på grund av störande aktiviteter vid exploateringsplatsen. Jämfört med annan husdjursskötsel styr människan i liten grad renens miljö och födotillgång. Förutsättningarna för att bedriva renskötsel skiljer sig därför från annan husdjursskötsel. Renhjordens avkastning från en viss betesareal, dvs. hur många djur som kan slaktas påverkas av hur många renar som finns på betesarealen och av renhjordens köns- och åldersfördelning. 130 Renen, renbetet och rennäringen Om antalet djur är högt i förhållande till det tillgängliga betet, eller om betet av andra orsaker är dåligt, försämras djurens kondition. Ren- hjorden kan hamna i en spiral av sjunkande kondition och produktivi- tet. Ett dåligt vinterbete leder till att djuren förbrukar sina kroppsreser- ver . Förlusterna, särskilt när det gäller yngre djur ökar. Vajorna föder kalvar med lägre födelsevikter och har själv sämre resur- ser att ta hand om kalvarna. Om sommarbetet också är dåligt har vajor- na låg kondition . Det innebär att brunsten försenas, vilket i sin tur leder till att kalvarna föds något . De får därmed en kortare sommar att utvecklas på. Det omvända förhållandet gäller då tillgången på bete är god och antalet renar är lämpligt i förhållande till betet. Djuren har då god kondition vilket leder till hög hjordtillväxt och där- med till att ett högt slaktuttag blir möjligt. Avkastningen påverkas också av renhjordens köns- och ålderssam- mansättning. En stor andel hondjur i vinterhjorden innebär att fler djur kan producera kalvar. Handjuren producerar visserligen genom sin till- växt, men deras bidrag till avkastningen är lägre än vad en vaja med kalv ger när konditionsnivån är sådan att kalvproduktionen är god. Så stor andel av vajorna som möjligt bör dessutom vara mellan och . Dessa förhållanden uppnås genom en hög andel kalvslakt. Den möjliga slaktens storlek och därmed slaktintäkterna påverkas alltså av en mängd faktorer. Det är viktigt att notera att de flesta fakto- rerna påverkar avkastningen med en viss fördröjning och att resultaten av en händelse eller en åtgärd kan påverka utfallet . 3.4Rennäringens struktur och ekonomi Verksamheten inom rennäringen bedrivs i ett samspel mellan renäga- ren, renskötselföretaget och samebyn. Ett företag definieras i Statens jordbruksverks föreskrifter för för rennäringen (SJVFS 1993:162) som renskötselverksamhet bedriven av en ren- skötande medlem i sameby med sitt husfolk. Om flera renskötande medlemmar ingår i samma hushåll betraktas dessa som ett företag. Samspelet regleras till viss del i rennäringslagen men har utformats på skilda sätt i olika samebyar. I vissa samebyar sker en stor del av verk- samheten i form av arbete och ekonomi kollektivt inom samebyn och i andra samebyar bedrivs verksamheten mera individuellt av renskötsel- företagen. Rennäringens struktur ser också olika ut i skilda delar av landet. Rennäringen är en integrerad del av näringslivet inom de kommuner där den bedrivs. I de inlandskommuner där samebyarnas åretrunt- marker är belägna har rennäringen störst betydelse. Av (SCB m.fl. Renen, renbetet och rennäringen 131 Svensk rennäring,1999) framgår att arbetade i skogs- och fjällsamebyarna cirka 450 personer heltid inom rennäringen, cirka 270 personer arbetade mellan halvtid och heltid och cirka 800 personer ar- betade mindre än halvtid. Vid tolkning av siffrorna i detta avsnitt är det viktigt att beakta att uppgifter om rennäringens struktur och ekonomi endast finns tillgäng- liga för enstaka tidpunkter. har rennäringen kännetecknats av stora cykliska variationer i renantal och antal slaktade renar. Antalet slaktade renar den senaste framgår av diagrammet nedan. Diagram 3.2 Antalet slaktade renar mellan 1973/74 och 2000/2001 1998/9 1999/00 1993/9 1994 1974/7 1975/761 1983/8 1984/851 1989/9 1990/911 En jämförelse av uppgifter om antal renägare, antal företag och antal renar , 1979 och 2000 (SOU 1983:67, SCB m.fl. Svensk rennäring, 1999) tyder på att de regionala skillnader som beskrivs nedan har varit likartade . Det förefaller också som om skillnaderna mellan läns fjäll- samebyar och övriga områden har ökat . Strukturupp- gifter för rennäringen för framgår av tabell 3.1. 132 Renen, renbetet och rennäringen Strukturuppgifter fördelade efter län och region . Antalet kontrollslaktade renar avser både fjällsamebyar och skogssamebyar. Källa: (). läns fjällsamebyar kännetecknas av ett stort antal renägare med få renar. Det genomsnittliga antalet renar per renägare är 41 renar. Antalet renar per företag är cirka 140 renar. Det finns i genomsnitt cirka 130 renägare per sameby och antalet företag per sameby är om- kring 40 företag. Antalet slaktade renar i förhållande till antalet renar i vinterhjorden är lågt jämfört med motsvarande andel i övriga områden. I läns skogssamebyar är det genomsnittliga antalet re- nar per renägare lågt, endast 30 renar, medan antalet renar per företag däremot är högre, omkring 230 renar. Denna omständighet avspeglas också i antalet renägare per företag som är högt, sju renägare. Anled- ningen är att det finns förhållandevis många skötesrenägare med ett litet renantal i skogssamebyarna (SCB m.fl. Svensk rennäring, 1999). Antalet företag per sameby är också förhållandevis lågt, 14 stycken. Förutsättningarna för att bedriva renskötsel i läns kon- cessionssamebyar skiljer sig från övriga områden genom att ägare av jordbruksfastigheter i området får äga högst 30 renar per hushåll. Fas- tighetsägarnas renar sköts av en samisk koncessionshavare som har fått tillstånd av att bedriva renskötsel i området. Konces- sionshavaren får själv äga mer än 30 renar. Vanligtvis råder det ett an- ställningsförhållande mellan koncessionshavaren och fastighetsägarna. En studie av strukturuppgifterna för koncessionsområdet visar som väntat att antalet renar per renägare är lågt, endast 12 renar. Antalet re- nar per företag dvs. per koncessionshavare är däremot högt, 790 renar. Det fanns femton koncessionhavare varav sju i Muonio same- by. I och är antalet renar per renägare högre än i övriga områden omkring 165 renar. Antalet renar per företag är också högre cirka 470 djur. var såväl antalet renägare per sameby som antalet företag per sameby lågt i förhållande till antalet i . Renen, renbetet och rennäringen 133 En jämförelse av slaktens storlek med antalet renar i vinterhjorden kan göras för åren 1993/94 till 1998/99. En sådan jämförelse visar att slakten i kilo per livren i genomsnitt varit lägst i Norr- bottens läns fjällsamebyar och högre i samebyarna och . (Se vidare avsnitt 8.1) Inkomstundersökningar, där renskötselföretagarnas inkomster har studerats, har genomförts för (SOU 1983:67; revisorer 1995/96:8; SCB m.fl. Svensk rennäring, 1999). Undersökningarna visar att inkomstnivån vid de tre tillfällena varit låg inom rennäringen. var inkomsterna från näringsverksamhet inklusive nettot av räntefördelningar, i genomsnitt per hushåll och företagarna med familj kompletterade i all- mänhet inkomsten från näringsverksamhet med inkomster från tjänst. Vid samtliga tre tillfällen har inkomsten från näringsverksamheten ökat när antalet renar i företaget har ökat. Vid samtliga tillfällen har också inkomsterna från näringsverksamhet, vid en jämförelse där hän- syn tagits till antalet renar per företag, varit lägre i läns fjällsamebyar än i övriga områden. 134 Renen, renbetet och rennäringen Mål för en ny rennäringspolitik 135 4 Mål för en ny rennäringspolitik En viktig del av vårt uppdrag är att lämna förslag till en rennäringspo- litik som ger underlag för en ekologiskt, ekonomiskt och kulturellt långsiktigt bärkraftig rennäring. I detta kapitel skall vi presentera vårt förslag i den delen. Vi kommer att presentera tre mål som gäller kultur, ekonomi och miljö. Därefter presenterar vi bakgrunden till och våra överväganden om varför vi valt dessa mål. 4.1Tre mål för en långsiktig rennäringspolitik De tre målen i förslaget avser kulturella, ekonomiska och miljömässiga aspekter. De är ömsesidigt beroende av varandra. De samiska näringarna är avgörande för att den samiska kulturen skall kunna fortleva och utvecklas. De är också nödvändiga för de samiska näringsidkarnas ekonomiska självständighet och oberoende. har de samiska näringarna, liksom varje sektor i samhället, ett ansvar för att de allmänna målsättningarna för miljöpolitiken upp- nås. Det kulturella målet samspelar både med det ekonomiska målet och miljömålet. Den samiska kulturens utveckling och fortbestånd är nära knuten till att det finns ett samiskt näringsliv. Eftersom de samiska näringarna i stor utsträckning bygger på ett nyttjande av förnybara naturresurser är de för sin överlevnad beroende av att miljön inte ska- das. är de samiska kulturmiljövärdena viktiga inslag i de miljövärden som bör skyddas. Det ekonomiska målet och miljömålet kan sägas motsvara skogsvårdslagens produktionsmål respektive miljömål. De är således jämställda. För rennäringspolitiken finns också det kulturella målet. De tre målen är ömsesidigt beroende av varandra och inget kan sägas vara överordnat de andra. 136 Mål för en ny rennäringspolitik Samernas strävan att bevara och utveckla rennäringen och andra tra- ditionella samiska näringar som en grund för samisk kultur skall främjas. Samerna intar i egenskap av ursprungsfolk en särställning i landet. Deras kultur är en viktig del av den kulturella mångfalden. Ren- skötseln, liksom andra traditionella samiska näringar som jakt, fiske och slöjd, är viktiga inslag i den samiska kulturen. Samernas möjlig- heter att bedriva och utveckla dessa näringar bör därför främjas. Det är samernas egna prioriteringar, inom de ramar man förfogar över, som skall vara avgörande för hur olika stödjande åtgärder skall utformas. har gjort internationella åtaganden som kan ses som en ram för ett kulturellt mål. Artikel 27 i FN:s konvention av om med- borgerliga och politiska rättigheter (SÖ 1971:42) syftar till att ge ett skydd för etniska, religiösa och språkliga minoriteters grundläggande rättigheter. ratificerade ramkon- vention om skydd för nationella minoriteter (SÖ 2000:2) och Euro- peiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk (SÖ 2000:3). Det innebär bl.a. att åtagit sig att främja de förutsättningar som är nödvändiga för att personer som tillhör nationella minoriteter, t.ex. samer, skall kunna bibehålla och utveckla sin kultur och bevara de väsentliga beståndsdelarna av sin identitet, nämligen religion, språk, traditioner och kulturarv (jmf. ramkonventionen art. 5). Staten förfogar över olika medel för att stödja samerna i deras strä- vanden. Genom lagstiftning kan staten klarlägga de rättigheter och skyldigheter samerna har till följd av sitt urgamla bruk av marken och reglera förhållandet mellan samernas och andras användning av samma mark. Vidare kan staten genom lagstiftning se till att det finns former för hur förhållandet mellan de samiska näringsutövarna och andra markanvändare skall hanteras samt skapa former för att lösa eventuella konflikter som uppstår i det förhållandet. Staten förvaltar stora markområden inom renskötselområdet. Såle- des kan staten genom sin egen markförvaltning påverka förutsättning- arna för samernas strävan att bevara och utveckla rennäringen och andra traditionella samiska näringar. Andra medel kan vara informa- tion, ekonomiska stöd och mera informella modeller för konfliktlösning mellan olika markanvändare. Mål för en ny rennäringspolitik 137 Samerna skall så långt möjligt ha förutsättningar för att utveckla och upprätthålla ett samiskt näringsliv med renskötselrätten som grund. Samerna skall i så stor utsträckning som möjligt besluta i sina egna angelägenheter. Det gäller även gemensamma ekonomiska angelägen- heter. Renskötselrätten tillkommer samerna som folk. Samerna skall i så stor utsträckning som möjligt ha möjlighet att utveckla nyttjandet av denna rättighet som grund för sitt näringsliv. Medel för att uppnå detta mål kan vara att samiskt näringsliv kan bedrivas på samma villkor som annat näringsliv, t.ex. genom att förbu- det för samebyn att bedriva annan verksamhet än renskötsel tas bort. Ett annat medel skulle kunna vara att överlämna till näringsidkarna att ensamma förfoga över de ersättningar som utgår på grund av intrång i renskötselrätten. Renskötseln och övriga traditionella samiska näringar är en del av det mångbruk av marken som pågår inom stora delar av . Samernas möjlighet att utveckla de samiska näringarna måste ske inom ramen för de rättigheter som renskötselrätten innebär. Verksamheter som bedrivs med stöd av renskötselrätten skall utövas med hänsyn till –naturresursernas långsiktiga produktionsförmåga, –den biologiska mångfalden, –natur- och kulturmiljövärden och –värden för friluftslivet. Varje näring har ett sektorsansvar för att verksamheten bedrivs ekolo- giskt långsiktigt hållbart. Samerna har flera traditionella näringar. är det endast renskötseln av dessa som har ett miljömål. Jakt och fiske bedrivs även av andra än samer. I viss utsträckning har miljömål for- mulerats även för dessa verksamheter. Sådana miljömål gäller även för jakt och fiske som bedrivs med stöd av renskötselrätten. Vår utgångspunkt är att samerna själva bör ha ansvaret för hur deras näringsliv skall se ut. Vi anser därför att ett miljömål bör gälla för alla verksamheter som utövas med stöd av renskötselrätten. 138 Mål för en ny rennäringspolitik Ett miljömål för sådan verksamheter bör utformas så att de allmänna målsättningarna för miljöpolitiken uppnås. får inte resurser- nas betydelse för samiskt näringsliv och kultur motverkas. 4.2.1Samerna – ursprungsfolk och nationell minoritet har uttalat att samerna är en etnisk minoritet i , som i egenskap av ursprunglig befolkning i sitt eget land intar en särskild ställning (prop. 1976/77:80, bet. 1976/77:KrU43, rskr. 1976/77:289). Enligt 1 kap. 2 § fjärde stycket regeringsformen bör etniska, språk- liga och religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv främjas. Bestämmelsen skall uppfattas så att detta är ett mål för den samhälleliga verksamheten. Ordet kultur skall i detta sammanhang ges en vidsträckt tolkning och därmed inne- fatta bl.a. samernas renskötsel (prop. 1975/76:209 s. 138). Regeringen har i propositionen Nationella minoriteter i , prop. 1998/99:143, beskrivit de åtgärder som behövs för att skall kunna ratificera ramkonvention om skydd för natio- nella minoriteter och den europeiska stadgan om landsdels- eller mino- ritetsspråk.