sou · GPB314d3 · 2002-01-01 00:00:00 — Deleterios equivalents kan närmast jämföras med en recessiv mutation eller motsvarade icke genetisk händelse som ger upphov till allvarliga symptom hos individen. Om antagandena är riktiga då har beräknat att överrisken blir , Det är den risk som barn avlade i incestösa förhållanden har att bli allvarligt sjuk eller dö. Incest är i dessa sammanhang definierat som barn avlade i en syskonrelation eller i en relation mellan en förälder och dess barn. Motsvarande risker för 2:a grads släktingar till exempel morbror och syskonbarn har av beräknats till och för 3:e grads släktingar det vill säga kusiner . Den sammantagna risken att barnet föds skadat efter att ha avlats i ett syskonförhållande eller i ett förhållande mellan far och dotter blir sammantaget + vilket ger , vilket stämmer väl överens med de som redovisades i tabell 2. Bittles och Ncel (1994) fann emellertid i sin sammanställning för kusinäktenskap en ökad risk på 4–Med utgångspunkt från dessa risker anger dessa författare att varje gamet utsätts för 1,4 deleterios equivalents, vilket skall jämföras med 2 deleterios equivalents vilket innebär att riskökning vid incest att få ett skadade barn grovt kan uppskattas till vilket är betydligt lägre än de av beräknade . Det bör påpekas att både Bittles och Neels och värderar den totala risken att få skadade barn, alltså både den som är förknippad med ärftlighet och den som är förknippade med miljöfaktorer för barn till besläktade föräldrar. I genetisk utredning (vägledning) ingår bland annat att informera föräldrar om risker för dem att få barn med genetiska skador. För de flesta föräldrar behövs ingen sådan utredning därför att det inte finns anledning misstänka att föräldraparet har en ökad risk att få ett barn med en ärftlig sjukdom. Två aspekter av genetisk vägledning kan vara värdefulla att diskutera även vid värdering av genetiska risker i samband med incest. En av dessa är hur stora riskerna är för t.ex. ett individuellt föräldrapar att få ett skadat barn i jämförelse med andra genetiska risker och hur dessa hanteras i samband med genetisk vägledning. Den andra relevanta aspekten är individens eller föräldra- parets autonomi. Risken för ett obesläktat föräldrapar att få ett barn med missbildning eller ärftlig sjukdom som debuterar anges till (se t.ex. 1999). Den sammanlagda risken för ett obesläktat föräldrapar att få missfall eller att barnet föds skadat varierar med vilka populationer som studeras. I så kallade utvecklade länder har man beräknat denna risk till (1984), medan Bittles och (1994) anger riskerna i deras sammanställning av 38 olika under- sökningar till mellan 3,1 och . Den stora variationen beror sannolikt till största delen på att olika definitioner använts för missfall och skador hos barnen i de olika undersökningarna. Dessa risker att få missfall eller skadade barn har alla föräldrar oavsett om de är släkt eller inte. Riskökningen för ett föräldrapar som är 1:s grads släktingar kan med den stora osäkerhet som föreligger uppskattas till om man väger samman de empiriskt funna värdena och de teoretiska beräkningarna. För 2: a grads släktingar är motsvarande riskökning något och för 3:e grads anhöriga . Det mesta talar för att riskökningarna till största delen är genetiskt betingad. Riskökningen för ett föräldrapar där den ena kontrahenten bär på anlaget för en dominant nedärvd sjukdom att få ett barn med samma sjukdom som föräldern är . Motsvarande riskökning för föräldrar som tidigare fått ett barn med en autosomal recessivt nedärvd sjukdom är . Riskerna för upprepning av polygenetiskt nedärvda missbild- ningar i en familj är lägre och i de flesta fall . Det finns sålunda enstaka föräldrar, som på grund av ärftlighet t. ex. när en förälder bär på antaget för en dominant nedärvd sjukdom, har en större riskökning att få ett skadad barn än den risk som är förknippad med incest mellan 1:a grads anhöriga. Riskökningen beror för bägge typerna av föräldrar väsentligen på samma bakgrundsfaktorer nämligen Det finns sålunda uppenbara likheter mellan dessa två situationer men det finns även skillnader. Vid monogenetisk ärftlighet vet föräldrarna ofta vilken sjukdom som det väntade barnet kan få medan vid incest det är svårare att göra en sådan förutsägelse. Samhället accepterar att familjen med den autosomalt dominant nedärvda sjukdomen själva väljer om det vill skaffa barn och för dem är möjligheterna att göra riktad fosterdiagnostik för den aktuella sjukdomen vanligtvis stor. Samhället accepterar inte sexuella förbindelser mellan 1:a grads anhöriga vilket innebär att föräldrarna riskerar att dömas till fängelsestraff och att stötas ut ur samhället. Möjligheterna till riktad fosterdiagnostik är mindre men med utvecklingen inom detta område kan man förvänta sig att många av de sjukdomar som barn till föräldrar som är 1:a grads anhöriga drabbas av kommer att bli möjliga att upptäcka. Ytterligare en viktig aspekt på riskbedömningarna är när gräns- värdet för riskökningen för ärftliga sjukdomar skall sättas som motiverar ett förbud mot sexuella förbindelser. I svensk lag sätts gränsen vid sexuella förbindelser mellan 1:a grads anhöriga, vilket kan synas rationellt eftersom de förväntas ha den största risken att få barn med ärftliga sjukdomar eller missbildningar. Frågan är emellertid vilka motiven är till att gränsen sätts just där och inte vid sexuella förbindel- ser mellan t.ex. 2:a grads anhöriga eller 3:e grads anhöriga. Internatio- nellt varierar praxis och t.ex. i och några stater i sätts gränsen vid 2:a gradens anhöriga. Autonomi eller självbestämmande innebär att det är individen själv eller familjen som skall fatta alla avgörande beslut i frågor som rör till exempel ärftlighet och reproduktion. De försök som samhället i olika sammanhang har gjort att försöka styra människors reproduktionsbeslut har i de flesta fall fört till oönskade konsekvenser. De näraliggande exemplen på hur viktig autonomi principen är i samband med all genetisk verksamhet är rashygienen såsom den tillämpades under 30 talet i t.ex. . Genom politiska beslut hindrades handgripligen människor med vad som uppfattades vara ärftliga sjukdomar att skaffa barn. Konsekvenserna av detta har upprört många och utgör en varning för hur genetisk kunskap kan missbrukas. Tillämpningarna av tvångssteriliseringar i är ett annat näraliggande exempel på hur åtgärder som ansågs värdefulla för utvecklingen av samhället och som grundades på ärftlighet ledde till oönskade konsekvenser. Beträffande tvångssteriliseringarna har denna fråga varit föremål för en omfattande utredning SOU 2000:20. I denna beskrivs bland annat hur man skall agerar för att undvika att hamna i en liknande situation. Utredningen föreslår att den etiska historiska analysen bör utgör en viktig del av försvaret för ett återupprepande av misstagen samt att den demokratiska processen och den offentliga debatten utgör andra viktiga instrument. Någon enkel metod för att undvika framtida misstag kunde emellertid inte utredning- en definiera. En relevant fråga är om lagar mot incest kommer att utsättas för motsvarande prövning som lagen om tvångssteriliseringar varit föremål för? Är motiven att samhället skall skyddas från att för många barn med ärftlig sjukdomar föds, då är motiven mycket lika de motiv som angavs för att införa tvångssteriliseringarna och som eftervärlden skarpt kritiserat. För att undvika en sådan framtida kritik bör argumenten för förbud mot incest inte hämtas från de genetiska biologiska förhållandena. Förbud mot incest mellan vuxna individer som själva fått avgöra om de vill leva under sådana förhållanden är svårt att motivera. Förutsättningen är emellertid att släktingar som vill leva tillsammans och eventuellt skaffa barn tillsammans har tillgång till kunskap om vad ett sådant förhållande kan innebära ur alla aspekter inklusive de sociala och psykologiska konsekvenser det kan medföra. Om de vuxna släktingarna efter en sådan information fattar ett självständigt beslut att leva tillsammans är det inte rimligt att med utgångspunkt från biologiska eller genetiska argument förbjuda detta. Önskar man motivera en lagstiftning som innebär ett förbud mot sexuella relationer mellan nära släktingar måste det motiveras på annat sätt. Om självbestämmandet leder till skador för släktingarna i det incestösa förhållandet måste dessa noggrant värderas och vägas in i analysen. Det är därför viktigt att t.ex. väga in att incest ofta är förknippat med utnyttjande av en person i beroendeställning t.ex. far och dotter, äldre syskon och yngre syskon. Föreligger ett sådant utnyttjande kan det naturligtvis mycket väl utgöra grunder för att inte tillåta sexuella förbindelser mellan släktingar och därmed vara skäl för ett förbud. Slutbetänkande av steriliseringsutredning SOU 2000:20 Children of incest. Pediat, 40, 55–62, 1967. Abdulrazzaq YM, Bener A al-Gazali LI. Al-Khayat AI, Micallef R, Gaber T. A study of deleterious effects of cansanguinity. Clin 51, 167–173, 1997. , McGillivray B. Children of incest. 101, 854–857, 1982. Bittles AH, . The costs of human inbreeding nad their implications for variations at the DNA level. Natare 8, 117–122, 1994. to offspring of incest. , i 436, 1967. Practical genetic counselling. Butterworth , 1993 p 130. Trotter JI, Shohat M. Consanguinity and common adult diseases in Israeli communities. 70, 346–348 1997. Jancar J, . Incest and mental handicap. J 34 483– 490, 1990. , Crow JF, Muller HJ. An estimate of the mutational damage in man from data on consanguineous marriges. Natl Acad Sci 42, 855– 863,1956. Effects on consanguineous marriages on morbidity and precocious mortality. 18, 401–406, 1984. A study of children of incestuous matings. Hum Herid 21, 108– 128, 1971. Stoll C Alembik Y , DottB. Parental consanguinity as a cause for increased incidence of births defects in a study of 238 942 consecutive births. 42, 133 –139, 1999. , , Skrondal A, . Consanguinity and recurrence risk of stillbirth and infant death. Am J Pub Health 89, 517–523, 1999a. , , Skrondal A, . Consanguinity adn recurrence risk of birth defects: A population-based study. 82, 423–428, 1999b. Zlotogora J. Dominance and homozygosity. 68, 412–416, 1997.