sou · GPB310d4 · 2002-01-01 00:00:00 — sägs med för- akt vara ett dåligt och fattigt land som inte klarar av att ta hand om sina egna barn. Många adoptivföräldrar har även sjuka fantasier om med starka sexuella undertoner: din mamma var prostituerad, du är incestbarn, eller hade du varit kvar i hade du antagligen varit död, gatubarn eller prostituerad. Det är inte utan att man ibland känner sig både tvångsförflyttad och tvångsintegrerad, själsligt stympad och bestulen på den kultur man föddes in i. Adoptivföräldrarna vill att adoptivbarnen ska känna sig utvalda, när adoption egentligen är rena rama lotteriet. Här gör sig det omöjliga kravet gällande att ständigt känna sig tacksam, nöjd och lycklig. Sanningen är istället den att vi skulle aldrig ha fått komma till Väst utan en kolonial historia av vit överhöghet, utan dagens ojämlika världsordning, och utan det förhärskande borgerliga medelklassidealet med kärnfamilj till varje pris. Dessutom kommer den internationella adoptionen med största sannolikhet att upphöra inom en överskådlig tid och för eftervärlden betraktas som en historisk parentes. En så genombiologiserande kultur som Väst föredrar trots allt sina egna barn framför andras, även om de kommer till i provrör. I ett sådant sammanhang blir det ännu mer uppenbart att den internationella adoptionen har varit ett jättelikt ansvarslöst socialt experiment från början till slut. När den adopterade lämnar adoptivfamiljen för att bli vuxen är det invandrarskapet som väntar. Från att ha varit ett priviligierat adop- tivbarn med adoptivföräldrar som till varje pris kämpar för att få sina adoptivbarn att tro att de är speciella, inte invandrare, blir den vuxne adopterade inget annat än en svartskalle i mängden. Detta är just de svartas i huvudargument mot adoption av svarta barn till vita föräldrar: sådana föräldrar kan aldrig erbjuda sina barn de överlevnadsstrategier som krävs i det genomrasistiska samhälle vi lever i. Liknande argument användes av flera som stoppade utförseln av de egna barnen till Väst: Ni behandlar inte våra barn med respekt och värdighet. Rasism mot östasiater är en rasism som är gångbar, och som därför inte ens räknas som rasism. Det räcker med att nämna den senaste Tele2-reklamen, så tror jag att Ni förstår. Ingen skulle våga producera reklam med judar med stora näsor som står och räknar pengar, eller afrikaner som dansar nakna och spelar på trumma utan att riskera åtal för hets mot folkgrupp och en protest- storm från antirasistisk håll: Rasism mot östasiater tar sig uttryck i förlöjligande, marginalisering och kollektivisering. Vi är fula, fjan- tiga och något att skratta åt, vi är outsiders och marsmänniskor, många, jobbiga underdåniga och slöa, och framför allt omöjliga att skilja från varandra. Vår unika situation som adopterade, som icke- vita uppvuxna med vita, gör att särskilt vi adopterade genomskådar all form av rasism på ett helt annat sätt än invandrare gör. Jag vågar påstå att vi adoptivkoreaner vet mer om Väst än alla andra icke- västerlänningar. Inga andra än just internationellt adopterade har historiskt sätt någonsin kommit så nära de vita. Vi har faktiskt levt med fienden, ätit med honom och sovit med honom, på ett sätt som inga andra icke-vita har tillåtits göra. Denna unika inblick i den västerländska kulturen betyder för mig ett ansvar. Därför har jag bestämt mig för att likt en spion studera olika for- mer av rasism mot östasiater i just . Särskilt de stereotypa könsrollerna är enligt min mening en kata- strof för oss asiater. Den feminisering och infantilisering som drabbar båda könen får direkta konsekvenser i vår vardag. Asiatiska män avsexualiseras fullständigt och är på sin höjd attraktiva för pedofiler och homosexuella män. Asiatiska kvinnor hypersexualiseras på ett perverst sätt som knappast kan kallas sexualitet: det handlar snarare om makt, våld och dunkla inslag av pedofili. Detta mönster går intressant nog igen i . Ända sedan 1800- talet har Asian-Americans av alla kategorier haft stora svårigheter att bygga egna stabila communities. Asian-Americans har USAs högsta statistik vad gäller interrasliga (inter-racial) relationer. Det är väl knappast någon som förvånas över att detta närmast utan undantag gäller asiatiska kvinnor. Länge fanns faktiskt lagar i som förbjöd relationer mellan asiatiska män och vita kvinnor. I tredje generationen har så många som av de asiatiska kvinnorna i lämnat sin egen etniska grupp för vita män. Kon- sekvensen är att varje generation lämnar efter sig en mängd asia- tiska ungkarlar och en mängd blandade barn till asiatiska kvinnor och vita män. I slutändan innebär detta den asiatiska närvaron i Väst kommer att försvinna reser tiotusentals vita män till , och om nu någon betvivlade det så gör dessa män knappast någon skillnad på länder som eller . är för vita män en enda jättelik sexfantasi med ingredienser av våldtäktsmyter och kolonial under- ordning. Dessa vita män trampar i samma fotspår som sina hjältar och förebilder, de amerikanska soldater som våldförde sig på asia- tiska kvinnor i länder som , , , , Thai- land och Vietnamn i samband med USAs alla krigsinsatser i . De sexuella fantasierna reproduceras i den pornografiska genre som kallas Asian girls, en genre med starka pedofila inslag. syn på asiater har helt enkelt övertagits av oss asiater. Asiatiska män känner sig fula och omanliga, medan asiatiska kvinnor känner sig speciella och tolkar det fullständigt oselekterade intresset från vita mäns sida som komplimanger. Asiatiska män förblir ungkarlar, medan asiatiska kvinnor väljer vita män. Det sistnämnda tror jag också delvis har att göra med ren och krass överlevnadsinstinkt; att en sådan relation faktiskt innebär en enkelbiljett in i de vitas samhälle. Om 25–kommer det finnas en mängd äldre och medelålders adoptivkoreaner här i . Om adoptionen fortsätter att minska eller till och med upphöra, vilket är min gissning, kommer antalet helkoreanska barn och ungdomar knappast att kunna räknas. Det innebär att som etnisk grupp här i kommer vi adoptivkoreaner närmast fullständigt ha utplånats . Den yttre samhälleliga rasismen mot icke-vita i Väst drabbar natur- ligtvis också internationellt adopterade. Dessutom är det viktigt att komma ihåg att tiotals miljoner vita européer villigt röstar på öppet rasistiska partier med starka nationalsocialistiska kopplingar i land efter land. Jag får ibland känslan av att vi är strandsatta här i en aggressiv och arrogant kultur, vi är fångar i Väst, fullständigt utelämnade, sårbara och utan den tillflyktsort som andra invandrare har. I takt med att den internationella adoptionen minskar för att troligen slutligen upphöra en bit in och i takt med att våra adoptivföräldrar går bort, de enda direkta band vi egentligen har till Väst, så kommer intresset och omsorgen om oss, resultatet av en historisk parentes som få egentligen bryr sig om, att sluta på lika med noll. Att i vardagen ständigt känna sig i underläge är dock inte bara den adopterades erfarenhet. Skillnaden ligger i att invandrare kan hämta styrka i den ursprungskultur som våra adoptivföräldrar förvägrade oss. Frågan är inte: är jag svensk eller korean? Frågan är: hur ska jag leva som marginaliserad i ? Att vara adoptivkorean är nämligen att leva utanför båda kulturerna. Vi blir aldrig helt insläppta i , och vi kan aldrig återvända till . För mig är solidariteten mellan oss adoptivkoreaner den avgörande orsaken för mitt engagemang i dessa frågor. Jag är starkt medveten om att vi adoptivkoreaner delar ett unikt gemensamt livsöde som varken svenskar eller koreaner kan förstå. Vissa paralleller finns till andra generationers invandrare, till blandbarn, och rent historiskt till de husnegrer som bodde tillsammans med den vite husbonden och som i vissa fall till slut kunde passera. Att vara adopterad är heller inte bara en jobbig tid i tonåren eller under de tidiga 20-åren; det är en livslång komplikation. Jag tror att det faktum att internationellt adopterade är överrepre- senterade på ungdomshem bara är en början. Jag tror att adopte- rade redan var överrepresenterade på barn- och ungdomspsyko- mottagningar . Jag tror vidare att adopte- rade är överrepresenterade inom psykiatrisk vård för vuxna, och även inom kriminal- och socialvården. De permanenta stresstryck som adopterade lever under, vare sig de är medvetna om det eller ej, skapar starka spänningar och leder i många fall till psykosomatiska sjukdomar, psykisk obalans, osund kroppskultur och missbruk av alla olika slag. I värsta fall slutar det som för den adopterade indiern i som slog ihjäl sin flickvän i närvaro av deras gemensamma barn, eller som den adopterade colombian i som förgrep sig på svenska dagisbarn, eller som den adopterade liberianen från som slaktade människor i Bosnien och med största sannolikhet sköt två poliser i , eller som den adopterade koreanskan i som satte kniven i halsen på sin adoptivfar. Jag vågar påstå att vi inte har sett slutet på störda adopterades extrema uttryck i det här landet. Den största majoriteten av oss kommer att befinna sig här i , och svenskarna har ändå släpat hit 40 000 barn från 150 olika länder. Jag är adopterad från och en av grundarna till AKF, Adopte- rade . Jag är och således inte ett adoptiv- barn längre. Jag kom till , då var jag 10 månader. Jag har gjort tre återresor, 1988, 1998 och 2000, under vilken en, 1998, jag försökte finna min biologiska mor men misslyckades. Jag har bott på olika platser i , , Roslagen innan jag flyttade till när jag var 20. Jag har två adoptivsystrar från , 3 och yngre än jag själv. Jag arbetar som jurist och webbdesigner. Jag har, , varit politiskt engagerad och aktiv. Jag utgår endast från hur det är att vara adopterad från och kvinna. Mitt första möte med var . Mina föräldrar säger att läkare och kandidater flockades runt min säng för att iaktta min annorlundahet. Min mor var tvungen att täcka för vag- nen när hon handlade eftersom det annars kom fram olika männi- skor som ville ta på mig – en kines. Jag tycker själv inte att de ovan beskrivna beteendena är fel eller anmärkningsvärda, de visar endast hur jag från början var annorlunda och vilken upp- märksamhet det väckte. Jag anser att jag kommer från en typisk svensk arbetarfamilj. Min far var i skogen och min mor sjuksköterska. Jag har alltid betraktat dem som min mor och far, men alltid varit medveten om att de inte är mina biologiska föräldrar. Vi systrar har fått samma uppfostran men blivit helt olika i de flesta saker. Jag är den som tydligast blivit lite udda och som alltid har haft ett stort intresse av . Min mellansyster söker trygghet i normaliteten och talar ibland illa om invandrare, en grupp hon inte tycker hon tillhör. Min minsta syster står någonstans mittemellan. Vår familj upplevde inga traumatiska tonårsuppror. Vi tre systrar är välanpassade och var duktiga i skolan. Detta tillskriver jag en stabil hemmiljö. Jag växte upp på landet i en kärleksfull och skyd- dad miljö. När jag var liten framhärdade jag i att jag ville, när jag blev stor, ha blå ögon och BH som min mor. Jag hade redan identifierat skillna- den mellan flicka och kvinna, kaukasier och asiater. Hela min skolgång genomsyras av min annorlundahet. Inte att jag blev mobbad men jag fick aldrig vara ifred, eller anonym; jag fick aldrig vara normal. Min pubertet präglades av motstånd till normalitet. Jag försökte vända mitt avvikande utseende till ett slags aggressivt vapen. Jag blev punkare och började klä mig utmanande och avvikande. Detta beteende har fortsatt hela livet. En insikt och attityd präglad av Jag vet att ni tittar på mig. Genom att vara explicit skall jag själv välja, och styra, vad det är ni skall få se. Jag vill inte att ni skall titta för att jag är av en annan ras utan för att jag ser konstig ut. Jag anser att min annorlunda ras har haft en negativ inverkan på min självbild och självförtroende. Det går inte att jämföra med andragenerationsinvandrare då de haft föräldrar som de kan härleda sitt avvikande etniska ursprung ifrån och som gett dem en förankring i historia och tradition. Många adoptivföräldrar försöker tvärtom understryka den adopterades svenskhet, och velat tvätta bort det asiatiska. Som om det skulle vara fel eller fult. Vilket gör att man själv kommer att betrakta det så. Det som borde vara källan till trygghet i barndomen är förknippat med, och understryker, vår identitetsambivalens, vår konflikt. är jag varken korean eller svensk. Jag känner mig svensk inuti men när jag ser mig själv i spegeln ser jag en asiat. Dessutom påminner mig detaljer i vardagen mig om att jag rent fysiskt är fel- konstruerad för det svenska samhället. Denna situation skulle kan- ske inte vara så komplicerad om inte föräldrar, vänner och äkta män uttryckte sin åsikt om hur svensk jag är. I all välmening men det förstör så mycket. För hur gärna ni än vill att jag som adopterade skall känna mig helt svensk kommer jag aldrig att bli behandlad så (eller se en svensk kvinna i spegeln). Som adopterad har jag påtagliga skäl att känna mig kluven inför mig själv. Jag förblir ensam och har själv skapat min identitet, i hård kamp mot mina närmaste, för att övervinna mitt utgångsläge. Jag är emot internationell adoption. Jag anser att borde lösa sina sociala problem på ett annat sätt. Även jag blir upprörd av de usla förhållandena för barn i , men adoptionsindustrin är fel sätt att lösa tredjevärldens problem på. Jag kanske inte vill stoppa adoptionen men om man vill hjälpa de barnen skall man istället verka för att den sociala strukturen i givarländerna för- ändras. Adoption innebär helt krasst den näst bästa lösningen, både för adoptivföräldrarna och för barnet. När man adopterar, adopterar man ett problem som man aktivt måste försöka lösa. Som man talar tyst om, eller inte alls. Internationellt adopterade är överrepresenterade vad gäller ungdomsvård, brottslighet, psykisk ohälsa, prostitution och droger. Vi har en betydligt högre självmordsfrekvens än genomsnittet. Så att vara adopterad innebär att man måste hantera en knippe problem. Lösningen på dessa problem är helt idividuella från strutsmentalitet till aggressivitet. Debatten om homosexuellas möjlighet att adoptera startar i mitt tycke från fel utgångspunkt. Man tycks anse att adoptionspaketet är klappat och klart och att det kan, eller inte kan lyftas över till ännu en grupp. Så är det inte. Den internationella adoptionspro- blematiken är långt ifrån löst. Dessutom att bli adopterad till för- äldrar som är stigmatiserade i vårt samhälle kommer att göra det ännu svårare för den adopterade vad gäller skola, identitet och anpassning till samhället. Svårigheten att identifiera sig med sina föräldrar kommer att bli ännu mycket mer omöjlig om tex. Två män adopterar en pojke. Hur tror ni den identifieringsprocessen skall gå till? Han blir tvåfallt ett brott mot då, bevisligen, män är svenska. Det kommer även att lägga ännu ett problem till den svåra pubertet som alla adoptivbarn går igenom. Ett annat fel är att man försöker använda barn som ett vapen i kampen för deras likaberättigande. Deras krav på jämlikhet måste först bli verklighet. Det är inte berättigat att offra de första genera- tionerna adopterade. Därför är jag är helt emot att homosexuella par skall få samma möjlighet till internationell adoption som hete- rosexuella. Inte för att jag tror att de skulle bli sämre föräldrar utan för att en sådan adoption skulle vara förknippad med alltför många problem för den adopterade. Jag känner mig främmande inför . Som kvinna som utbildad som politiskt engagerad. Ändå är känslan av att gå runt i en folk- mängd som ser ut som jag själv något jag inte kan beskriva för någon som inte varit i samma situation. Det är inte lycka men det är en enorm tillfredställelse, befrielse och lättnad. Först när jag gjort det inser jag hur spänd jag är när jag går på gatorna i , som är mitt hem. Jag har skrivit en liten text om hur jag upplevde en av mina återresor, 1998. Den är ganska lång även om jag har kortat ned den, och kanske inte helt relevant, så jag förstår om ni inte känner att ni hinner läsa den. Om ni trots det vill se hela, kontakta gärna mig. Never forget, my love, Vi gick längs Itaewon, utlänningsdistriktet i . Där gick jag med mitt västerländska sällskap, en ung man från . Till skillnad från de andra utlänningarna såg han emellertid inte utländsk ut. Han var ibjang – adoptivbarn, precis som jag. Adoptivbarn övergivna, förkastade av en hel nation. En speciell grupp outcasts. Bortlämnade av ett land som värderar flickor och kvinnor lågt. Ett samhälle där ensamma mödrar stigmatiseras och inte får någon chans att ta hand om sina barn. Barnen hamnar istället på sophögen, gatan eller barnhem. Fattigdom är en annan anledning till övergivande. Ett barn till för mycket man inte klarar av att behålla rent ekonomiskt, antagli- gen en flicka. Eller ett barn kommit ur en relation påbörjad i Itaewon. En hafu, sedd som något onaturligt och smutsigt, trots att de ofta blir mycket vackra. Det finns tragiska människoöden bakom varje adoption. Vi hamnar på King Club. Vi dansar annorlunda. Vi är annorlunda. Koreaner men främlingar. Vi har det antagligen mycket bättre i våra nya hemländer än om vi varit kvar här. Ändå saknar vi något , ändå letar vi efter något i som vi inte tror oss kunna finna någon annanstans. Jag känner en stor gemenskap med denne yngling. Ändå har vi helt olika bakgrund. Men speglingen fungerade. Har den någonsin svikit mig? Jag tar hans hand för att undvika oönskad uppmärk- samhet från de amerikanska soldaterna. Hans fingrar sluter sig hårt Våra fingrar flätas in i varandra. En symbolisk gest oss emellan. Vi har båda gjort det. Försökt finna vår birthmother i koreansk TV. Vi delar mycket. Vi har just avslutat . En grupp om 30 adoptivbarn fick privilegiet att återbesöka på den koreanska regeringens bekostnad. fylld av aktiviteter, middagar, upplevelser och koreansk sentimentalitet. Touch and Feel the Moatherland var den slogan som mötte oss vart vi än åkte. är ett helt annat land, en helt annan verklighet. Inte min inte hans inte något adoptivbarns, förutom för dem som återvänt och bosatt sig där. sitter jag i mitt vardagsrum fylld av känslor som jag skall försöka förmedla till datorn. Längtan, upprymdhet, hat, ilska, värme, hopplöshet, ensamhet. utger sig för att vara morgonstillhetens land men varje mor- gon fylldes av starka känslor. Vad tänker man, vad känner man? Jag är alltför avstängd för att ta in något annat än det som är meningen att jag skall se och upp- leva. Men en större insikt kanske kommer efteråt. Det kanske finns någon mening med att jag är här. Jag funderar över varför man all- tid måste bevisa något. Det är svårt att veta vad som är rätt. Jag längtar; och det har nog alltid varit så. Om jag glömt något vet jag ändå inte vad det är. Jag är ensam. Men inte med mina tankar. Det tänks i 29 olika varianter i rum runt omkring mig. Denna resa hade många syften. Att visa några få utvalda adop- tivbarn ett iordninggjort . Att döva ett dåligt samvete. En uppriktig önskan att låta oss få veta att vi inte är bortglömda. Vi fick träffa många inflytelserika personer, nuvarande presi- dent – initiativtagaren till detta program, mötet, framträdanden, sightseeing, mat. De ville visa sin bästa sida. En del personer var klart och tydligt kommenderade att möta oss och gjorde det av politiska skäl. En del visade värme och intresse. En del hade medli- dande i sina ögon. Dessa blickar av medlidande och tycka synd om attityd som är så svåra att möta, så svår att hantera. Dessa blickar förföljde oss . Jag kände mig ibland som om vi var en busslast med mindre begåvade barn som slussades runt av daddor. Som om vi var en slags freak show. Som här hemma alltså. Men ibland kände jag en slags äkta bedrövelse hos någon. Jag vet inte vilket som var värst. Men de kontakter jag fick med personalen när vi satt framför en koreansk TV och drack makkuli upp- vägde de intryck jag fick av dem om dagarna. De var avslappnade personer som försökte kommunicera med mig och deras välvilja var övervälmande. Vi bor på . när jag kliver in i hissen står det redan sju slipsförsedda män där. De är svenskar förstår jag när de börjar kommentera mitt utseende på svenska. Jag tittar på dem och avslö- jar jag att jag är svensk. Så generade män har jag aldrig sett. Vi är inbjudna för att träffa presidenten: . Jag träffade honom första gången . hade bestämt sig för att bli en demokrati. Han var just utsläppt ur arresten och åkte runt för att tacka de länder som stött honom under hans i exil och fängelse. Jag var då student vid och läste vid Östasienlinjen. Jag hade varit i i samband med mina studier , OS-året. Jag var besviken på kvinnornas situation, koreanernas trångsynthet och bestämt mig för att vända landet ryggen. Jag avslutade mitt engagemang i för adopterade koreaner. En förening som jag varit med om att grunda. När frågestunden kom frågade jag honom om hans syn på jämlikhet. Jag tillade att jag var adoptivbarn från och ville ha hans kommentar på detta fenomen i relation till kvinnors situation och den sociala strukturen i , för mig avhängiga av varandra. De fortsätter för övrigt att adoptera bort barn till och resten av världen trots att de nu vill ha erkännande som en modern nation. Han fäste sig vid att jag var klädd i japansk kimono, och det kanske var ett sätt för mig att manifestera ett avstånd till det koreanska genom att bekänna mig till det japanska. Min fråga gjorde honom rörd på något sätt, liksom hans tolk och koreanska KGB, som stod utplacerade i en ring runt rummet för att övervaka honom eller oss. Mitt första möte med koreansk sentimentalitet och koreanska tårar. Ett möte och ett erkännande som jag aldrig upplevt förr och efter det. Det var likadant under denna resa . Hans engagemang, omtänksamt och intresse rörde nog oss alla djupt. Under besöket i blå huset återberättade han om vårt första möte sett ur sin synvin- kel. Den här gången förstod jag bättre den skam och vemod han känner. Men skamkänslor är inget jag vill frammana. nations ansvar, en förändring av de sociala strukturerna är det som skulle glädja mig. Jag ombads svara honom. Jag var rörd och gripen precis som merparten av deltagarna. Det verkar vara typiskt koreanskt att gråta offentligt. Det var betydligt svårare att tala sitt hjärtas mening. Jag är äldre och mindre militant. Jag besökte den organisation som handhar adoptioner i . De lät mig se de rum de har fyllda av spädbarn de vill adoptera bort. Jag plockade upp en liten flicka och höll i henne. Hon var född . Jag är emot adoption över rasgränser men om hon hamnar i hoppas jag att hennes nya föräldrar inte adopterar endast ett barn från utan flera. Syskon som ser ut som en själv är viktigt när ens föräldrar inte gör det. Mina båda adoptivsystrar betyder mycket för mig. Man behöver referenser till sitt eget utseende när man växer upp. Det är just olikheten som är så svårt att förlika sig med. Men när de tog fram min akt för att ta fram en bild på som spädbarn och öppnade kuvert med bilder ramlar istället 3 foton av mina svenska föräldrar ut. Ett kort av min far där han står och fiskar i en Norrländsk sjö berörde mig särskilt. Han ser så rofylld ut och jag fylldes av en stark känsla av gemenskap med denna man. Jag kände doften av och det norrländska blodet som far i mina ådror. Jag letar efter min mor i koreansk TV. En overkligt upplevelse. En hel studio fylld av gråtande och förtvivlande människor. Åskådare som visar sitt medkännande genom tårar. Men avsikt var att även om jag inte fann henne ville jag att hon skulle veta att jag levde. Jag sa att jag saknade henne, men att hon hade min förståelse och jag hade det bra i mitt nya hemland; att jag hoppades att hon var lyck- lig var än hon befann sig. Allt på bruten koreanska. Jag hade föresatt mig att visa mina känslor, att gråta om jag kände så – som en äkta korean. Men i den miljön tog min svenska identitet överhanden och jag var endast förstummad över cirkusen runtomkring mig.