sou · GPB314d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Lagstiftaren menade alltså att det förhållandet att en helhetsbedömning skulle ske inte fick medföra att man i det rättsliga förfarandet, förundersökningen och brottmålsprocessen, fick dra in omständigheter som saknade rättslig betydelse. Generellt gällde att allmänna uppgifter om t.ex. kvinnans uppförande och levnadssätt skulle sakna betydelse för den rättsliga bedömningen. Dessa uttalanden är lika aktuella . De ger uttryck för viktiga värderingar och för den rådande synen på jämställdhet mellan kvinnor och män. Det är fortfarande angeläget att begränsa den rättsliga processen till omständigheter av betydelse. Härvid har utformningen av de enskilda bestämmelserna betydelse. Om nu ett bristande samtycke skulle bli den enda förutsättningen för våldtäktsansvaret kan man emellertid befara en tillbakagång i detta avseende. Om det avgörande för den rättsliga prövningen är om och hur samtycke har lämnats måste brottsutredningen inriktas på offret. Frågor som rör hur kvinnan markerade att hon inte var intresserad av ett sexuellt umgänge måste givetvis utredas. Vad som skett vid övergreppet och vilket förhållande parterna hade eller hade haft skulle få en större betydelse för att bringa klarhet i om det förelegat ett samtycke. Därvid skulle även omständigheter som kvinnans eventuella berusning behöva utredas närmare. Vidare skulle förhållanden som hur kvinnan uppträtt före det sexuella umgänget eller vad hon då bar för kläder kunna komma att tillmätas betydelse för bedömningen av om det förelegat ett samtycke. En utveckling i den riktningen som har antytts skulle således innebära en återgång i väsentliga hänseenden till den ordning man velat 1983/84:105 s. 20 f. och bet. 1983/84:JuU25 s. 16 f. Tvång och samtycke i en ny reglering 129 komma ifrån i samband med reform. Med hänsyn till de allmänna principer som i övrigt bär upp den straffrättsliga processen är det enligt kommitténs mening inte möjligt att skapa processuella regler för att motverka detta. Som har redogjorts för är syftet med kriminaliseringen allmänpreventivt, dvs. den skall avhålla människor från att begå brott. Allmänpreventionen verkar framför allt genom lagens straffhot och en i anslutning därtill upprätthållen fast och konsekvent praxis. Lagen kan också i sig påverka människors normer. Det skulle emellertid vara att fästa en alltför hög tilltro till straffrätten att anta att allmänpreventionen skulle bli starkare av att man baserar ansvaret för våldtäkt på endast bristande samtycke, särskilt med tanke på den tillämpning av kravet på tvång som redan råder. Det finns inget stöd för antagandet att en reglering baserad på endast bristande samtycke skulle medföra en förstärkning av framför allt kvinnors rättsställning. Om en sådan bestämmelse om våldtäkt skulle innebära att offrets handlingar och uppträdande hamnar i centrum för den rättsliga processen, så som kommittén befarar, kan det dessutom ge helt oönskade signaler. Steget är inte långt till att diskutera att offren får skylla sig själva. Tillämpningen av en sådan bestämmelse skulle då kunna påverka människors normer på ett sätt som inte alls varit avsikten. Det är lätt att ta en överfallsvåldtäkt som utgångspunkt för diskussionen om det straffrättsliga ansvaret skall baseras på endast att målsäganden inte lämnat sitt samtycke eller om det dessutom skall krävas att gärningsmannen har använt tvång. Bestämmelsen om våldtäkt skall emellertid tillämpas, förutom på överfallsvåldtäkt, såväl på övergrepp som begås inom relationer där parterna känner varandra väl och där ett sexuellt samliv är ett naturligt inslag som på övergreppssituationer där parterna är endast tillfälliga bekanta. Bestämmelsen skall vidare tillämpas på både homo- och heterosexuella handlingar. En bestämmelse där endast ett bristande samtycke från offret är avgörande för skuldfrågan måste naturligtvis i den praktiska tillämpningen anpassas till de olika situationerna. 130 Tvång och samtycke i en ny reglering har publicerat en undersökning om Sex i . Svarsfrekvensen var inte så hög varför resultatets tillförlitlig- het kan ifrågasättas. En av frågorna var emellertid om den intervjuade varit med om sexuella handlingar utan att Du själv ville det, t.ex. för husfridens skull. Frågan handlade alltså inte om huruvida man tvingats därtill; i undersökningen fanns andra frågor som rörde regelrätta övergrepp. av kvinnorna och av männen hade vid åtminstone något tillfälle ställt upp och deltagit i sexuella aktiviteter de inte önskade. Detta kan tolkas så att det inte egentligen förelegat samtycke till det sexuella umgänget. Resultatet av undersökning kan visserligen också tolkas på det sättet att det finns en hel del tillfällen, inte minst inom etablerade relationer, som parterna visserligen inte vill ha sexuellt umgänge men trots detta samtycker till det. Också med den tolkningen skulle emellertid en bestämmelse om våldtäkt utformad så som diskuteras kunna aktualiseras. Det skulle nämligen kunna göras gällande att ett sådant samtycke inte är giltigt eftersom det inte avspeglar personens vilja utan snarare är ett uttryck för ett slags underkastelse. Verkligheten som bestämmelsen skall tillämpas i är alltså inte svart eller vit. Sexualiteten är mångfacetterad och både mellan hetero- och homosexuella varierar det sexuella umgänget, men också inom de två grupperna. Det kan finnas tillfällen där parterna kanske inte egentligen ens talar med varandra före ett sexuellt umgänge som ägt rum vid ett enstaka tillfälle. Det förekommer också vissa andra situationer där man inte talar med varandra vare sig före, under eller efter den sexuella akten. Det har upplysts vara fallet på särskilda platser dit homosexuella män kan söka sig för ett tillfälligt sexuellt umgänge. Det kan då komma att hävdas att mannen redan genom att bege sig till en sådan plats har samtyckt till ett sexuellt umgänge. Det finns också andra situationer där tillämpningen av en bestämmelse om våldtäkt inriktad på bristande samtycke skulle kunna medföra särskilda svårigheter, exempelvis där målsäganden haft särskilda svårigheter att klargöra att hon inte har samtyckt. Frågan är sålunda hur rättsordningen skulle skydda t.ex. berusade människor från att våldtas. Bevissvårigheterna kan också göra sig gällande när offret är en prostituerad. En prostituerad kvinna säljer sin kropp och det kan komma att hävdas att hon därmed redan samtyckt till ett sexuellt umgänge. Frågan är alltså också hur en prostituerad i så fall skall kunna freda sig. Tvång och samtycke i en ny reglering 131 Kravet på tvång är uttunnat Som nämnts har forskningen visat att en människa som utsätts för våld eller annat hot mot sin person ofta inte förmår att göra motstånd eller annars så att säga väljer att underkasta sig ett övergrepp. Mot den bakgrunden kan det visserligen göras gällande att det är att fordra för mycket att för våldtäktsansvar förutsätta också ett tvång. Man kan emellertid vända på resonemanget. Om nu offren för sexuella övergrepp inte vågar eller inte kan uttrycka sig och än mindre förmår i ord eller handling bjuda motstånd kan det i stället anses vara ett orimligt krav att utgå från att de klart och otvetydigt skall deklarera sitt bristande samtycke. Visserligen skulle ett utrett tvång bli något som talade för att samtycke inte lämnats, men också målsägandens handlingar och uppträdande skulle behövas utredas närmare. Den underkastelse som brottsoffer inte sällan ger uttryck för i en övergreppssituation skulle lätt kunna blandas ihop med samtycke. Det är möjligt att ett bibehållande av kravet på tvång i praktiken inte skulle medföra så stor skillnad mot att helt slopa kravet. Kravet på tvång är redan uttunnat. Den som har tvingats till ett sexuellt umgänge har handlat utan ett eget inflytande. Han eller hon har inte haft något annat val än att underkasta sig. Om man med denna kännedom väljer att behålla ett krav på tvång som en förutsättning för ansvaret, dvs. som ett s.k. rättsfaktum, kan man emellertid inrikta utredningen på gärningsmannen. Det förhållandet att det finns ett uppställt krav på tvång innebär att det ställs mindre krav på hur målsäganden agerat i den hotfulla situationen som utredningen kan inriktas på gärningsmannens handlingar. Det sagda leder resonemanget vidare till frågan hur en bestämmelse som den diskuterade passar in i systematik. Det är gärningsmannens handlingar och vad som föranlett honom eller henne att utföra den som skall stå i centrum för både huruvida han eller hon har gjort sig skyldig till ett brott och hur det brottet rättsligt skall rubriceras. Detta är grundläggande inom straffrätten. Detsamma gäller vid åtal för våldtäkt. Domstolen skall bedöma den åtalades handlande, motiv och avsikter i förhållande till den och de övriga straffbestämmelserna i 6 kapitlet . Domstolen skall vidare ta hänsyn till arten och graden av det våld eller hot som gärningsmannen har använt samt arten och graden av den sexuella 132 Tvång och samtycke i en ny reglering kränkningen vid sin bedömning av om brottet skall rubriceras som våldtäkt eller som grov våldtäkt. Den objektiva karaktären av ett övergrepp har alltså en grundläggande betydelse för bedömningen. Denna ordning bör också fortsättningsvis gälla. En bestämmelse om våldtäkt som baserades endast på bristande samtycke skulle emellertid bryta mot detta synsätt. Som kommittén sagt tidigare finns det stora risker att en sådan reglering medför att målsäganden på ett onyanserat sätt hamnar i centrum för brottsutredningen. Man skulle visserligen kunna säga att det skall vara förövarens ansvar att förvissa sig om att han har ett samtycke till ett sexuellt umgänge. Det är emellertid betydligt svårare att utforma en enskild bestämmelse på ett sådant sätt. Det är alltid åklagaren som har bevisbördan i brottmålsprocessen. Åklagaren skulle alltså vara tvungen att bevisa att den åtalade hade genomfört det sexuella umgänget utan samtycke. Målsäganden hamnar då oundvikligen i centrum för processen. Utformningen av bestämmelsen om våldtäkt i linje med det diskuterade skulle alltså innebära att, sedan det har konstaterats att det har förekommit ett sexuellt umgänge, domstolen skulle pröva om målsäganden har lämnat ett samtycke. Därmed blir det målsägandens handlande, motiv och avsikter av avgörande betydelse för den rättsliga utgången. Utifrån systematik kan man också av andra skäl ifrågasätta det lämpliga i att bestämmelsen om våldtäkt inte skall innehålla ett krav på tvång. Våldtäktsbestämmelsen skall vara reserverad för de allvarligaste sexuella övergreppen. I samband med den genomgripande reformen uttalade t.ex. departementschefen att beteckningen våldtäkt även fortsättningsvis bör reserveras för de allvarligaste formerna av sexuell kränkning. Också så sent som vid den senaste utvidgningen av det straffbara området för brottet underströk lagstiftaren detta. Sålunda sades då att det var motiverat att utvidga våldtäktsbrottet till att omfatta de mest allvarliga sexuella kränkningarna, även om handlingen inte var direkt samlagsliknande. Om kriminaliseringen inte längre skulle innehålla ett krav på tvång skulle alltför många sexuella övergrepp kunna betecknas som våldtäkt trots att de inte alla kan anses ha samma straffvärde. En sådan reglering medför en risk för att styrkan i våldtäktsbegreppet tunnas ut. Användandet av våld mot en annan person har inom straffrätten historiskt alltid ansetts som ett av de värsta angreppen. De skäl som anförts för en reglering grundad på bristande samtycke är inte tillräckligt starka för att bryta det synsätt som sålunda varit rådande . Tvång och samtycke i en ny reglering 133 Man kan visserligen överväga att föreslå att kapitlet om sexual- brotten inleds med en portalparagraf som innebär att den som utan samtycke från en annan person genomför vissa kränkande handlingar med sexuell prägel med honom eller henne döms för inte våldtäkt, men väl för ett annat brott. Det brottet skulle kunna kallas sexuellt övergrepp eller sexuell kränkning. En sådan bestämmelse skulle sedan tillämpas antingen ensamt eller i konkurrens, dvs. tillsammans med andra lagrum i 6 kapitlet om försvårande omständligheter förelegat. De andra bestämmelserna skulle då ta sikte på andra kränkningar eller olika medel som en gärningsman använder sig av, t.ex. våld, hot, utnyttjande, förledande, missbruk och svek. En sådan reglering skulle emellertid också bryta systematiken i . Inga andra kapitel inleds med en sådant allmänt hållen bestämmelse. Huvudregeln är att inte fler än en bestämmelsen i ett och samma kapitel tillämpas för en gärning. Man kan tillägga följande. En ordning enligt det skissade skulle med hänsyn till de olika kraven på utredning och bevisning kunna leda till en minskad tillämpning av de straffbestämmelser som avser allvarligare brott. Det straffrättsliga ansvaret för grövre sexualbrott skulle därmed riskera att tunnas ut. Svårigheter att definiera samtycke En gärning som någon begår med samtycke från den mot vilken den riktas utgör brott enligt 24 kap. 7 § BrB endast om gärningen, med hänsyn till den skada, kränkning eller fara som den medför, dess syfte och övriga omständigheter, är oförsvarlig. Tillämpningsområdet för bestämmelsen är visserligen begränsat. Denna särskilda bestämmelse om samtyckets betydelse för ansvarsfrihet är visserligen inte tillämplig när det framgår av ett enskilt straffbud vilken verkan ett samtycke har. Det skulle dock vara lämpligt att åtminstone de grundläggande övervägandena bakom reglerna är desamma. Användningen och tolkningen av samtycke i en våldtäktsbestämmelse bör vara förenliga med allmänna regler om samtyckets betydelse i straffrätten. För att det skall föreligga ansvarsfrihet krävs enligt 24 kap. 7 § BrB att samtycket är giltigt. För att betraktas som giltigt krävs att samtycket har lämnats av någon som är behörig att förfoga över det aktuella intresset, att den som lämnat det är kapabel att förstå innebörden av samtycket, att det har lämnats frivilligt, att det är allvarligt menat samt att det lämnats med full insikt om relevanta förhållanden. Samtycket skall föreligga vid gärningen. Det finns dock inget krav på att samtycke 134 Tvång och samtycke i en ny reglering skall ha tagit sig någon särskild eller yttre form. Det är alltså tillräckligt med ett tyst inre samtycke. Med utgångspunkt från att det bristande samtycket i en tänkt våldtäktsbestämmelse också skulle kunna avse tyst samtycke är det att förvänta att den åtalade till sitt fredande ofta kommer att åberopa att det förelegat ett sådant samtycke från offrets sida. Under utredningen av ett sådan invändning kan det bli av särskilt intresse hur målsäganden handlat och betett sig i övrigt vid gärningen. Återigen, det finns en risk att utredningen koncentreras på målsäganden. Den eventuella förekomsten av tvång blir dock naturligtvis också av betydelse i detta sammanhang. För att komma tillrätta med dessa svårigheter vid bevisvärderingen kan det visserligen övervägas att efter en grundbestämmelse om våldtäkt, eller vad brottet i så fall skulle kallas, baserad på bristande samtycke föreslå införandet av en särskild bevisregel. Den skulle kunna föreskriva att domstolen vid bedömningen av om det sexuella umgänget varit frivilligt eller har skett med samtycke särskilt skall beakta vissa omständigheter. Frågan är dock om en sådan bestämmelse egentligen skulle tillföra så mycket. Det kan för övrigt ifrågasättas om en sådan bestämmelse är förenligt med principen om den fria bevisvärderingen. Om man godtar att samtycket kan vara tyst, kan vidare motsatsvis göras gällande att också det bristande samtycket skall kunna uttryckas tyst. Det skulle alltså räcka att det framgår av den andres handlingar att han eller hon motsätter sig det sexuella umgänget. Den ordningen skulle dock kunna anses mindre lämplig med hänsyn till den misstänktes rättssäkerhet. Hur skall en gärningsman freda sig mot ett tyst bristande samtycke? För att gärningsmannens uppsåt skall anses utrett måste han eller hon åtminstone ha förstått att offret inte velat ha sexuellt umgänge. Om man i stället skulle kräva att samtycket för att vara giltigt är tydligt och klart uttalat medför det att orealistiska krav ställs på offren; i en skräckfylld och kaotisk övergreppssituation skall de göra rationella överväganden och uttrycka sig. Det skulle mot bakgrund av vad som är känt om brottsoffrens reaktioner inte vara rimligt. Rent språkligt kan man anse att ordet våldtäkt tyder på att handlingen skall innehålla något slags tvång (våld). Någon tas med våld. Från dessa utgångspunkter kan man därför göra gällande att det är ologiskt Tvång och samtycke i en ny reglering 135 att kalla ett brott för våldtäkt om brottsbeskrivningen inte innefattar ett krav på våld eller hot om våld. Bestämmelserna om sexualbrott har i flera av de övriga nordiska länderna setts över eller kommer att ses över. Det har inte införts någon bestämmelse om våldtäkt som uteslutande tar sikte på ett bristande samtycke. Enligt vad kommittén har inhämtat övervägs inte heller införandet av en sådan bestämmelse. Intresset av att behålla en gemensam rättstradition i talar för att inte heller i göra det. I kommitténs direktiv har den engelska rätten angetts som ett exempel på en rättsordning som innehåller en bestämmelse om våldtäkt som baseras på samtycke. Kommittén har därför studerat både hur rätten är utformad och hur den tillämpas i praktiken. Bestämmelsen om våldtäkt finns i 1 § Sexual Offences Act 1956. Med den engelska rätten avses här vad som gäller i och i . I gör en man sig skyldig till våldtäkt om han har samlag eller ett annat därmed jämförligt sexuellt umgänge med en annan person som inte samtyckt därtill. Det krävs emellertid att gärnings- mannen antingen kände till att den andra inte samtyckte eller att han var likgiltig för om den andra personen samtyckte eller inte för att han skall kunna dömas för våldtäkt. Endast män kan fällas till ansvar för våldtäkt, men gärningen kan rikta sig mot både en man och mot en kvinna. Också andra situationer kan bedömas som våldtäkt, men de är inte intressanta i detta sammanhang. För ansvar för våldtäkt krävs sålunda att det har förekommit ett visst sexuellt umgänge, att målsäganden för gärningen inte hade lämnat sitt samtycke till umgänget samt att gärningsmannen då känt till att det inte fanns ett samtycke eller varit likgiltig för huruvida det förelegat eller inte. Lagen berör alltså överhuvudtaget inte frågan om tvång. Ansvaret för våldtäkt har i den engelska rätten åtminstone sedan förra århundradet baserats uteslutande på ett bristande samtycke. Bestämmelsen lagfästes dock först . Åldern för den sexuella självbestämmanderätten är i för heterosexuella handlingar och för homosexuella handlingar. 136 Tvång och samtycke i en ny reglering Först vid dessa åldrar kan man alltså samtycka till sexuellt umgänge. Vad som avses med samtycke är emellertid inte definierat i lagen och det finns inte heller generellt beskrivet i ett enskilt rättsfall. Kommittén har inhämtat följande. Uttrycket samtycke används på samma sätt som i vanligt språkbruk. Samtycket kan uttryckas i ord eller framgå i handling. Ett samtycke behöver inte lämnas uttryckligen. Det kan vara underförstått eller framgå på ett annat sätt. Den som frivilligt medverkar – willingly co- operate – i ett sexuellt umgänge anses samtycka till det. Ett samtycke som har lämnats sedan gärningsmannen vilselett målsäganden om handlingens karaktär är inte giltigt. Detsamma gäller givetvis ett samtycke som lämnats under tvång, våld eller hot. Med samtycke jämställs alltså inte underkastelse, dvs. att offret av rädsla för följderna ger upp eller ser sig tvingad att medverka i ett sexuellt umgänge. (En annan sak är att gärningsmannen om offret underkastar sig frikänns på grund av att han kan ha uppfattat situationen som om han hade ett samtycke.) Det finns inte heller någon enkel definition av, som kommittén uppfattat att det skall tolkas, uttrycket likgiltig (reckless). Det finns emellertid både en subjektiv sida av begreppets innebörd och en objektiv. Dels skall gärningsmannen vara likgiltig för följderna av sitt handlande, dels skall han bortse från vad en vanlig person skulle ha förstått. Annorlunda uttryckt, en gärningsman skall anses likgiltig om han tog en orimlig risk med hänsyn till omständigheterna (så som han uppfattade dem). Begreppet likgiltig påminner om det som i svensk rätt kallas gärningsmannens eventuella uppsåt. Om det är visat att gärningsmannen hyste en ärlig uppfattning (honest belief) att kvinnan samtyckt till det sexuella umgänget skall han frikännas, även om det är utrett att kvinnan faktiskt inte gjort det. Det torde i sådana fall vara fråga närmast om ett bristande uppsåt hos gärningsmannen. Frågan om målsäganden har lämnat sitt samtycke får stort utrymme i våldtäktsmålen, inte minst i de där den tilltalade hävdat att det sexuella umgänget skett med samtycke eller där han gör gällande att han trodde det (honest belief). Särskilt i sådana mål inriktas utredningen i stor utsträckning på kvinnan. Eftersom man i den engelska straffprocessen inte tillämpar vad vi kallar fri bevisprövning finns det omfattande bestämmelser om bevisföringen, t.ex. vilken bevisning som får läggas fram, i vilken ordning det skall ske samt vilka frågor som parterna får ställa. The Sexual Offences (Amendment) Act 1976 begränsar möjligheten att föra bevisning om målsägandens sexuella beteenden och erfarenheter med annan än den tilltalade. Frågor med anledning av målsägandens sexual Tvång och samtycke i en ny reglering 137 history och bevisning i anslutning till det får föras in i utredningen endast om domstolen anser att de har direkt betydelse för åtalet och den tilltalade annars inte skulle ha möjlighet att tillvarata sina rättigheter. Av en studie framgår att i över hälften av alla våldtäktsmål där en kvinna uppger att hon blivit våldtagen av en manlig bekant frågas hon ut om sina sexuella erfarenheter. Målsäganden, oftast en kvinna, får finna sig i att bli utfrågad om tidigare relationer och sexuella erfarenheter, relationen till den tilltalade, sitt uppträdande före det påstådda övergreppet, sin klädsel och så vidare. Genom att processen på detta sätt i stor utsträckning riktas mot målsäganden har hävdats att bevisbördan i praktiken ligger på målsäganden. Det blir målsägandens uppgift att visa att hon eller han inte samtyckte, snarare än den tilltalades att visa att han hade ett samtycke. Våldtäkt inom äktenskapet blev kriminaliserat i . Inte minst som en följd härav har antalet mål i engelska domstolar som rör våldtäkt mellan personer som har en relation ökat . Antalet fällande domar har dock inte ökat i motsvarande mån. av de anmälda fallen av våldtäkt riktad mot en vuxen person resulterar i en fällande dom. Denna andel har sjunkit från till . En tredjedel av de åtal som väcks för våldtäkt mot barn leder till fällande dom i enlighet med åtalet. I de övriga fallen blir den tilltalade antingen helt frikänd eller så blir han fälld för ett annat brott än våldtäkt, dvs. domstolen rubricerar gärningen på ett annat sätt än åklagaren har påstått. Om man räknar bort överfallsvåldtäkterna, dvs. våldtäkter där parterna inte tidigare är bekanta med varandra, leder åtal i våldtäktsmål oftare än andra åtal för allvarligare brottslighet till frikännande dom. Från såväl Home Office som domstolarna samt i den engelska doktrinen har riktats kritik mot att brottsutredningen och rättegången i mål om våldtäkt inriktas så mycket på kvinnans beteende och hennes sexual history. Bland annat dessa tillämpningsproblem samt det låga antalet uppklarade våldtäktsbrott har föranlett Home Office att tillsätta en utredning som skall se över regleringen av sexualbrotten.2 I översynen ingår också bl.a. att utreda behovet av begränsningar i rätten att ställa frågor till målsäganden om hennes sexuella erfarenheter. Det finns dock inga planer på att överge den nuvarande utformningen av ansvarsbestämmelsen för våldtäkt.