sou · GPB395d4 · 2002-01-01 00:00:00 — I den avslutande diskussionen skisserar vi en enkel fyrfältsmodell där intressekonflikter respektive intressegemenskap i relationen mellan enskilda klienter och myndighetspersoner å ena sidan, relateras till motsvarande enighet/oenighet mellan och inom myndigheter, å andra sidan. De fyra fälten visar på fyra centrala Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare brister i den nuvarande hemlöshetspolitiken och vi antyder på vilka nivåer och i vilka riktningar eventuella lösningar bör sökas. 1 Den personliga kontakten Forskning visar att det är mycket vanligt att klienter känner skam och olust i kontakten med socialarbetare, oavsett hur de blir bemötta, vilket kan bero på egna och allmänna normer och före- ställningar om bidrag och om klienter, men också på den kontroll och personligt inträngande utredning som är förknip- pad med beslut om socialbidrag (1999; 2000). Vi har funnit uttryck för sådana känslor även i våra inter- vjuer när bostadslösa berättar om hur de måste presentera sig själva för att få bidrag, men också för att få tak över huvudet eller inträde på den sekundära bostadsmarknaden. Detta avsnitt handlar om intervjupersonernas konkreta inter- aktion med myndighetspersoner, framför allt socialarbetare. Vi bortser alltså inledningsvis från vilka beslut och åtgärder kontakten mynnar ut i. Förutom frågor om tillgänglighet tar avsnittet upp intervjupersonernas känslor och tankar förknippade med att tala ut om, respektive tala om, problem och eventuella misslyckan- den, vad det innebär att kunna prata med myndighetspersoner samt två alternativ till det förtroliga förhållningssättet, nämligen att spela spelet, respektive att bryta kontakten. Uteliggarna i Livsrumsundersökningen uppmanades berätta om sina relationer till vänner, familjer, myndigheter och frivilliga orga- nisationer och om de känt stöd från eller fått hjälp av någon och i så fall vem. Några av dem framhöll då kontaktpersoner eller anställda vid myndigheter. I: Har du några goda vänner då? IP22: (Liten paus) Ja, det har jag, (namn) heter hon – du kan göra mig en tjänst sen när jag lämnar detta tabernakel, eller vad fan det heter. henne och säga att jag lever bara. Om du slår upp frivården sen ... Jag var och ringde på klockan, men jag vågade inte ... /.../ Det är den bästa kompis jag har haft. Jag har känt henne . Så att det, jag skulle vilja prata med henne. Men jag skäms så in i Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare helvete för vad jag håller på med, så jag vågar inte vet du. Det är synd egentligen. I: Fast om hon är din vän så är det ju säkert ... IP22: För jag respekterar henne så in i helvete va. Du vet, jag vill inte att hon ska se mig sån här. IP18: (Namn), hon var avdelningsföreståndare. Det är min kontakt- man och jag kan ringa henne nu om det skulle vara så, va. Det är inte det, utan jag vill ju inte ringa mitt . I: Nej nej, men du känner att du skulle kunna göra det om du skulle behöva? IP18: Ja, ja då kommer hon och hämtar mig, vet du. I: Ja. Är det nån som ställer upp för dig, som du kan säga att du har fått hjälp av? IP47: (Namn) heter han. Han jobbar på narkomanvårdsteamet. Han jobbar bl.a. på häktet /.../ och han är ganska hög så, och jag har haft han som kontaktman då , jag har känt han ungefär. Och jag har haft han som kontaktman när jag – ja innan, när jag har missbrukat och jag har vart på behandlingshem. Jag har vart på /.../ . Och när jag inte vill prata med skyddet själv då va, så har jag kontakt med han i stället. Går på samtal hos han då, så har han kontakt med skyddet sen då. // Han betyder väldigt mycket för mig och även för många andra faktiskt. Gemensamt för dessa tre intervjuutdrag är att de beskriver lång- variga kontakter med myndighetspersoner, som tycks vara villiga att gå utanför de reglerade formerna för klientbesök och tidsbe- ställning, hålla kontakt även när intervjupersonerna inte är deras formella ärenden och/eller utanför kontorstid. De är uppenbart emotionellt betydelsefulla, som de väcker en respekt som gör att individerna är rädda för att visa sig i en situation som kan göra dem besvikna. De kan höra av sig när de vill – men vill ju inte ringa mitt eller vill inte att hon ska se mig sån här. Omvänt förefaller myndighetspersonernas svårtillgänglighet vara ett problem som försämrar de bostadslösas förtroende för dem. Som klienter på hänvisas de till bestämda telefontider då det kan vara svårt att få tag på en telefon eller ens komma fram, och ringa socialjouren, det är meningslöst och det är alltid över- belastat (IP75). Även om man passar angivna tider kanske social- sekreterarna ändå inte finns på plats. Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare IP58: Jag har ju vid ett flertal tillfällen ringt min social- tjänsteman uppe på X som det heter däruppe i (stadsdel) och inte en enda dag har jag fått tag på henne. Och jag har en telefontid här mellan halvtio och halvelva, men då svarar dom bara det att ja hon träffas , hon träffas . Och jag har bett att få lägga medde- lande till henne och allt det här och ... Ja det kan ju vara som jag mår jävligt dåligt, som jag faktiskt vill prata med henne, och då finns det ju inga chanser. Att socialsekreterarna är svåra att komma i kontakt med, att det är svårt att ens komma fram till tidsbeställningen och att väntetiderna för personliga besök är långa ger upphov till känslor av maktlöshet (1997). Att avvisas eller nonchaleras när man söker kon- takt kan också kännas förödmjukande och är sannolikt en av orsa- kerna till att intervjupersonerna ofta beskriver myndighetspersoner som överlägsna eller nonchalanta. Dom ska inte se ner på folk, utan dom ska försöka förstå hur människan är och inse att dom måste höra på vad jag har att säga (IP1). IP6: skulle jag ha pratat med två stycken, en på skyddet och en som jobbar på narkomanvårdsenheten, men ingen av dom var anträff- bar och ... plus att jag var på ganska dåligt humör så jag tänkte: Åt helvete med dom! En man som satt inlåst på en rättspsykiatrisk avdelning berättade hur svårt det känts när hans socialsekreterare glömt att besöka honom på en avtalad dag. IP59: En gång skulle han komma, (men) han varken ringde eller kom. Jag lever ju här, har inget eget telefonnummer men det går att få tag på mig . Oavsett om jag finns här betyder det ju inte att man struntar i att höra av sig utan det får man ju ringa och tala om ... Han tog semester bara. /.../ Vi träffades efteråt ... han bad mig om ursäkt och så där. Det hjälpte inte, det var ju stor för- väntan – när man sitter här som vi sitter så det är väldigt viktigt. Det handlar inte bara om lägenhet utan om att man förväntar sig att de ska komma. Man blir som ett litet barn och så, man blir väldigt beroende av att personen ska komma hit och hälsa på. som man sitter framför telefonen och väntar ... Ett annat inslag i det som beskrivs som en negativ attityd hos soci- alarbetare är vad bidragssökande kan uppleva som misstro och överdriven kontroll. Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare IP63: Och jag förstår såna gamla människor som vägrar gå dit, även om dom har havregrynsgröt . Som vägrar sätta sin fot där. Jag förstår dom. För många blir behandlade som skit. Man blir inte behandlad som människa. // Dom sätter upp en attityd och trycker ner folk för att ... Man kommer ju inte dit för att man tycker det är roligt, men många kommer av olika anledningar, en del kanske bara behöver tillfällig ekonomisk hjälp, en del kanske har det va. Men en del kanske bara behöver det en gång. Men ändå så sitter dom och trampar ned dom och är lite ... Det är själva attityden, ansiktsut- trycket som dom har också. Så vänder dom ut och in på vartenda öre då va. Plånboken och livet och ... så det är förnedrande /.../ Det är väl den där maktgrejen ... så, jag tror det är det. Dom känner den makten ja. Dom förändrar la sin personlighet eller nåt, jag vet inte. Eftersom dom har sådan makt. Enligt en studie av (1996) ändrade socialsekreterare sin attityd till socialbidragssökande på flera väsentliga punkter . Avsevärt fler av respondenterna ansåg att bör kunna kontrollera lämnade uppgifter och ställa villkor om behandling, som fler trodde det var van- ligt att oriktiga uppgifter lämnades av sökande. Föga överraskande upplevs sådana föreställningar av den andra parten som misstänk- samhet och som att betraktas som lögnaktig och efterbliven (IP63), vilket i sin tur kunde hämma kontakten: IP61: (Myndigheterna) är la inte otrevliga heller så, men det är ... dom kan vara kortfattade och dom kan vara ... så och så är det!, ungefär. Aha, aha säger du så? Så kanske man inte fattar ändå, och så vågar man inte säga ändå, eller då vågar man inte börja prata igen då. Att tala ut, tala om eller tala med Ömsesidig ärlighet och förtroende är viktiga i socialarbetarkon- takten, ansåg de fem hemlösa män som Ring (1998) intervjuade för en uppsats. Det är också något som ofta anges som förutsättningar för förändring i en terapeutisk relation. Men få av intervjuperso- nerna i vårt material verkar uppleva den öppna, nära och tillitsfulla relation som ofta framställs som norm i det sociala arbetet, och knappast någon sade sig sakna det. Däremot var själva öppenhets- något som flera reflekterade över. Det handlade både om att öppenhet kunde kännas bra för en själv och att ett intryck av Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare öppenhet kunde gynna ens sak – eftersom man var osäker på vad myndighetspersonen kanske visste genom andra. IP59: Jag lade korten på bordet, så kan jag inte sitta och ljuga för dom. (Namn) vet ju, hon är en duktig psykolog. Dessutom så finns det ju landsmän som sitter hos dom, och dom vet ju en del sen måste jag känna mig också själv, att det jag gör är jag. Det är jag som sitter för brottet det är jag som sen kommer att leva i den verkligheten. Det är ju ändå som det är. Ju mer ärlig jag är ju bättre är det. Denna intervjuperson, för tillfället inlagd på en rättspsykiatrisk avdelning, ansåg i och för sig att det var nyttigt att vara öppen och trodde också att det kunde vara nödvändigt för att få den hjälp med bostad som han behövde. Ändå upplevde han det förödmjukande att behöva berätta sådant man normalt inte pratar om när man sitter bland folk på ett fik eller på bussen. IP59: Jag känner mig som en jävla flykting när jag satt och berättade det ena och det andra och så där ... Kände mig så låg (ohörbart). I: Tycker du att du fick berätta ... saker om dig själv som du inte ville berätta? Tar dom reda på för mycket om dig? IP59: Bland annat, och då är det ju det huruvida dom är lämpliga per- soner och hur mycket ska jag berätta om mig själv hur ska jag ... Jag är ju redan dömd, jag sitter här, jag sköter mig (ohörbart) men gör dom inte det så kan dom inte veta heller. Så det gäller ju att vara ömse- sidigt ... så att det gör inget. Men ibland kan det kännas: så långt kan jag berätta, för att få det och det, och så om det knasar sig, då blir det I: Känns som man gjort allt i onödan då, suttit och berättat och vänt ut och in på sig själv och så? IP59: Ja hade jag varit en perfekt människa eller frisk så hade jag slup- pit att göra det här ... Men jag kan tyvärr inte göra någonting åt det. Det jag har gjort, har jag gjort – kan inte ändra på det. En perfekt människa hade inte bara sluppit berätta om sina miss- gärningar och brister, utan också sluppit att över huvud taget berätta om sitt liv för olika boendeteam, kuratorer och andra myn- dighetspersoner. I det avseendet är kanske själva öppenhetskravet i sig förnedrande. förstod intervjupersonen myndigheter- nas behov av information om hans person och hans förflutna; dom måste ju veta att det är rätt häst dom satsar på. IP59: Jag försöker ju besvara deras frågor, så att dom får en helhetsbild av mig; vad jag har för framtida planer och drömmar, vad jag har för Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare socialt kontaktnät, vilken kontakt jag har med min dotter – dom vill ju veta allting. Det är ju det här för grannar och så, man vet ju hur det är Sen tror jag dom ställer högre krav här, när man sitter som man sitter. Men jag skötte ju min hyra tidigare, jag fungerar och Jag vet, det är ju många som fått chansen och missat det /.../ Dom kan inte köpa grisen i säcken, vet du. Det är ju deras ansvar. Går det åt helvete så åker dom ju på en massa skit Men att sådan personlig information är viktig för myndigheterna betyder också att öppenheten kan leda till att klienten avvisas – och därpå uppmanas att på nytt berätta om sina personliga problem, misslyckanden och eventuella brott för personalen på nästa institu- tion eller avdelning man söker inträde hos, eller för ett annat team som skall ta ställning till om det skall ta sig an individen. Den ovan citerade mannen hade tidigare avvisats från ett boende han sökt in på efter att ha berättat sin livshistoria. Den gången hade han fått veta att han var för frisk för att platsa. En annan intervjuperson hade fått nog: Jag har haft behandlingsassistenter både på fäng- elser och på, här på soc. och så det ... jag har i stort sett redan berättat hela mitt livs historia så det är ... Jag har inget att tillägga (IP9). Något liknande, dvs. risken att behöva berätta om sina problem i onödan, var en annan intervjupersons skäl att helt avstå från kon- takt med . IP33: Jag vet hur det blir om jag går upp till socialmyndigheterna för att få hjälp; det första de frågar är: Vad tjänade du ? svarar jag då. Ja, men då skulle du ju ha kunnat klara dig det här året också, du kunde väl ha lagt undan och sparat! Men jag har ju vissa problem Ja, men det är inte vårt problem, säger dom då. Och så ska jag sitta där och berätta mitt livs historia och ändå inte få någon hjälp. Det kanske helt enkelt gör mer ont att få avslag eller avvisas sedan man först gjort sig sårbar genom att berätta om sina problem. Flera intervjupersoner noterade också att det främst är egenskaper och handlingar som ställer dem i dålig dager som de förväntas tala öppet om, som ovissheten om hur deras berättelse skulle tas emot kunde skapa ångest. En intervjuperson beskrev den spän- ning han kände inför samtal med sin socialsekreterare – en väldig osäkerhet om han skulle våga säga vad han tänkt eller inte. Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare 2001:95 IP61: Sen är det ju alltid så när man kommer och ska prata, liksom säga sin situation och allting, och sen kommer man då och ska sätta sig och diskutera och då blir det liksom som att man spänner sig på något sätt, så man kanske inte alla gånger får sagt det man vill ha sagt. Så att det ... Man ska ju liksom inte kunna, man ska ju inte känna det va. Man ska ju känna det liksom att nu kommer jag här och säger jag detta till er vad jag tycker och tänker om min situation. Det ska man kunna känna, prata och säga liksom .... och sen då bli bemött på det stadiet. /.../ Jag menar att om jag känner att jag har en massa synpunkter på mina problem ... då säger ju jag dom – då ska jag kunna med att säga dom. Jag ska kunna känna att jag kan säga det. Jag ska inte behöva sitta och känna att Kan jag med? Kan jag säga det? Även på behandlingsinstitutioner liksom i olika slags samtalsgrup- per för och med missbrukare, förväntas gästerna berätta om sina problem och om olika misstag de gjort i sitt liv; en man beskriver detta som en del av en kultur. IP17: Och så var det möten också, då vi skulle prata. Men då var det bara gamla historier om hur dom hade supit ner sig och skitit ner sig. Det var det mötena handlade om. /.../ Men det är ju så med många av dom här organisationerna som har med alkohol att göra, att man ska sitta och berätta hur mycket man har gjort bort sig. /.../ jag förstår inte: om man vill sluta med alkohol, så ska man då bara prata om hur man har supit och supit och supit? /.../ han som var chef där, han berättade ju då, han hade varit nykter i – ja jag vet inte hur . Han hade ju haft sina återfall, och ... han berättade hur han hade supit så han både kissade och sket på sig och så där. Det har ju jag aldrig gjort. En kvinna hävdade att talet om problem och svårigheter kunde användas som ett sätt att få mer hjälp; ju värre du har haft det, desto lättare får du hjälp tror jag. Men just därför kändes det fel för henne att visa sina känslor inför myndighetspersoner: Jag är inte en sån som kan gråta framför nån, eller att tyck synd om mig, jag måste ha en lägenhet! Jag är nog mer stöddig. /.../ nej grina kan jag göra hemma (IP62). Rädslan för att pressas på intima detaljer ur sitt liv eller att på eget initiativ tala om något som sedan tolkas fel eller används emot en är inte oförenlig med behovet av att ibland få prata med någon – när man själv känner för det; för mig känns det väldigt gott att få sätta sig ner och prata (IP58). Men den sortens samtal ansågs ändå inte ändra något på lång sikt. Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare IP35: På (sjukhus) bland annat så hade jag en sån där kontaktperson, som det kallas då, men att ... Jag pratade ut precis som jag pratar ut nu – det kommer från hela hjärtat här – och ... det känns ju bra för stun- den att prata ut så där, det gör det ju. Det gjorde det också då, men sen så så kände jag mig lika deprimerad igen, för då kom jag på andra tankar och så där. Några tyckte att en bra myndighetsrelation innebär just att man kan prata med vederbörande. har jag en övervakare, som jag har en jättebra relation med. Det har jag med mina socialassistenter också, det går att prata med dom och så (IP30). Men prata med kunde också förknippas med att bli förstådd och begripa på ett mer sakligt plan. IP61: tycker jag är rätt bra att prata med. Inte det att man får, har med pengar att göra, utan dom är rätt bra, dom är lätta att handskas, hantera och så va. Puide (1985, s. 122) fann i sin klientenkät att tillfredsställelsen med socialbyråkontakterna varierade med den biståndsform eller åtgärd man varit föremål för. De som fått hjälp att skaffa bostad och social service var mer nöjda än de som varit föremål för åtgärder rörande barns förhållanden eller missbruk. Att det faktiska biståndet är avgörande för bedömningen av myndighetens insatser behöver dock enligt våra intervjupersoner inte i och för sig betyda att avslag eller repressiva insatser upplevs som dåligt bemötande eller krän- kande. På frågan om hur han bemötts av polisen svarade intervju- person nr 60: När dom har gripit mig? Nja, dom känner ju mig sedan jag var nio–så dom har alltid skött sig bra. Det har dom gjort. Däremot tycks de i allmänhet känna olust inför samtal och utredningar som syftar till att gå djupare in i deras historia och problembild och upplever dessa som ett nödvändigt ont för att beviljas den konkreta hjälp de efterfrågar. Somliga av de intervjuade kunde överse med slarv och nonchalans, förutsatt att myndighets- personerna ändå uträttade vad de skulle; man kan ju förlåta sånt. Oavsett det ska jag ju få mitt eget (boende) nu och han ska till- styrka det (IP59). Omvänt kunde samtal inte ersätta bostad och om de inte heller fungerade som ett redskap för att få bostad fram- stod de ofta som en del av en rutin eller ritual som ingår i institut som övervakning, bidragssökande eller vaga eftervårdsformer; det är ju lite läkarkontakter som man har ... dom hjälper ju inte ... det Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare är ett samtal och så är det lite medicin, men det är – dom har ju inga lägenheter och sånt att erbjuda (IP12). Samtal kunde också beskrivas som ett villkor, något klienter måste underkasta sig för att komma i fråga för hjälp. Vad är då en bra kontakt med myndigheter? Förutom att den resulterat i god hjälp med egendefinierade problem är det några egenskaper som särskilt framhävs eller omnämns i samband med uppskattande omdömen om handläggare eller beviljad hjälp. En väsentlig egenskap hos myndighetspersoner är uppenbarligen att vara snäll. IP64: (Socialsekreterare), hon är så snäll vid mig, hon har hjälpt mig till det här. Och jag glömmer aldrig. /.../ Jättesnäll, jag har aldrig hört att dom kan vara så snälla mot nån som dom har varit mot mig. En annan viktig egenskap är att vara tillgänglig, helst också utanför kontorstid och att hålla fortsatt kontakt även om individen inte längre formellt är ett ärende för den myndighet personen arbetar för. De som man kan ringa om det så är mitt och som fortsätter att bry sig om en fast de bytt tjänst eller position. En tredje egenskap som framhålls som positiv är att vara rak. IP63: Han kör med raka rör direkt och han vet precis vad han säger och har sagt och ... han svamlar inte eller nåt, utan det är raka svar direkt. Och det gillar jag bättre. För då vet man var man har folk. Saklighet och respekt är andra egenskaper som bedöms positivt. IP63: En som inte går så långt, som tar reda på fakta, det hon behöver veta. Och så är trevliga, hon lovar kanske ingenting men hon är trevlig och behandlar en med respekt. Har man tur får man en sån. Men i materialet framskymtar också ett annat uppskattat förhåll- ningssätt, som kan bygga på ömsesidig respekt som kli- enten tillåts bevara sin personliga integritet, nämligen att båda par- ter lär sig spelet och att myndighetspersonen agerar som klien- tens medspelare. Ring (1998) kallar socialarbetarnas maktutövning för tvång och ultimatum och klienternas motmakt för manipulation. Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare (1988) talar i stället om ömsesidig vanmakt inför de mäktiga ruti- nerna och blanketten. Båda perspektiven är tillämpliga även på de intervjuer vi här studerat. Men det finns uppenbarligen också situ- ationer där klient och socialarbetare inte manipulerar varandra, utan samarbetar för att åstadkomma en presentation av klienten som ger det resultat han eller hon önskar, något som möjligen kan kallas att samarbeta för att använda systemet till klientens fördel, i stället för en konkurrens om problemdefinitioner och lösningar. Ett sådant samspel kan innebära att de, för att tala med (1974), uppträder som ett team gentemot den myndighet som reglerar båda deras handlingsutrymmen. I sin enklaste form innebär spelet helt enkelt att myndighets- personerna accepterar en hövlig distans jag pratar inte med dom eller så där. Jag hejar och så där, men nån kontakt i den meningen, det har jag inte (IP46). Till skillnad från om den förtro- endefulla kontakten innebär det att båda parter tillåter ett visst mått av sken, lögn och om man så vill hyckleri. Det innebär inte att lura varandra, utan att båda parter accepterar att de har delvis skilda roller och intressen, att allt inte blir uttalat och inte heller bör uttalas under mötet och att det i sak väsentliga inte är att presen- tera klientens själ, utan konstruera en berättelse som håller för ett beslut som är både formellt rimligt och tillfredsställande för klien- ten. IP54: Jag får ju ut från sociala, men jag får ut mer än jag ska. I: Jaså, det brukar inte va fallet tycker jag? IP54: Ja, men så är det i alla fall. För jag har väldigt bra kontakt med dom /.../ Jag kan alltid ringa och säga: Jag har tappat plånboken här och där. Dom vet att jag ljuger, men ... I: Du får ändå? IP54: Ja. Det skulle jag inte berättat! Alla som arbetat med socialbidrag känner till historien om den tap- pade plånboken och svårigheterna att bevisa vare sig att den är sann eller falsk. Rutinen är att klienten skall styrka förlusten med en kopia av en polisanmälan (se även Cedersund 1982). Men denna anmälan är naturligtvis också bara grundad på personens egen berättelse, som alltså varken kan beläggas eller motbevisas. Ytterst är därför den tappade plånboken (och dess innehåll) en typ av ärende där socialarbetarnas handlingsutrymme eller diskretionära makt är stor (se Lipsky 1980). De kan välja att ta uppgifterna för goda eller att misstro dem. Att acceptera en sådan berättelse om