sou · GPB391 · 2002-01-01 00:00:00 — synes där- emot ha bytt fot och tillstyrkte nu lagstiftning liksom LO och TCO. I det fortsatta arbetet mot 40-timmarsveckan tillstyrkte arbets- marknadens parter i princip en förkortning som sådan. SAF vidhöll dock sin tidigare uppfattning att frågan borde behandlas av arbets- marknadens parter istället för att göras till föremål för lagstiftning. Föreningen underströk att det var ogörligt att i all framtid behandla frågor om arbetstidsförkortning som politiska frågor, som är undandragna arbetsmarknadsparternas eget handlande. Då skyddsmotivet inte längre var för handen, ansåg SAF att det innebar ett oberättigat förmynderskap från statens sida att inte låta parterna på arbetsmarknaden själva välja den form för standardförbättringar som de finner lämpligast. Även uttalade sig till förmån för avtalsvägen (prop. 1970 nr 5 s 66). Att den femte semesterveckan skulle införas rådde stor politisk enighet om och det ansågs önskvärt med en utjämning av semesterförmånerna genom lagstiftning. De flesta av arbets- marknadens parter tillstyrkte också semesterkommittés förslag (SOU 1975:88). Några särskilda resonemang från parternas sida om att avtalslösningar var att föredra framför lagstiftning fördes inte. SAF var dock kritiskt mot förslagets utformning, men synes ha avstått från att upprepa sina tidigare ståndpunkter när semestern har förlängts (prop. 1976/77:90). förändras positionerna vad gäller frågan om arbetstidsförkortning eller semesterförlängning genom lag eller kollektivavtal. Inom 1986 års semesterkommitté var LO ensam om att hävda lagstiftningslinjen. Liksom SAF förespråkade TCO och att semesterfrågan skulle överlämnas till arbetsmarknadens parter. En uppfattning som TCO och också höll fast vid när en arbetstidsförkortning diskuterades . De offentliga arbetsgivarna förhöll sig passiva beträffande semesterns längd. För- klaringen till detta synes vara att de allra flesta arbetstagare på det offentliga området redan hade längre semester än den lagstadgade. De offentliga arbetsgivarna skulle i liten utsträckning beröras av en förlängning av den lagstadgade semestern. Vad gäller arbetstidens längd redovisade de offentliga arbetsgivarna till arbetstids- kommitté att de hade avvisat krav från sina fackliga motparter på en avtalad arbetstidsförkortning. Man ansåg att en förkortning skulle genomföras för arbetsmarknaden i dess helhet. Statsmakterna tycks ha tagit intryck av ståndpunkten att en för- kortning av arbetstiden bör lösas av parterna i kollektivavtal. I direktiven till de utredningar på arbetstidens område som tillsattes betonas andra saker än arbetstidens längd. Det har gällt sådant som flexibilitet, ökat inflytande för arbetstagarna över arbetstidens förläggning och rationell produktion. Uppdragen har närmast varit söka åstadkomma en lagstiftning, som underlättar för parterna att hitta lösningar genom kollektivavtal. Det kan sägas att arbetstidsfrågan blev parternas sak. Inga åtgärder skulle vidtas från politiskt håll om det fanns risk att sådana försvårade för parterna att lösa frågan i kollektivavtal. Direktiven till arbetstids- kommitté bryter något mot detta mönster. Kommittén har i uppdrag att pröva olika vägar till förkortning av arbetstiden och ge förslag på hur dessa skulle kunna genomföras. Bland annat ska kommittén pröva metoden att sänka den högsta tillåtna ordinarie Eftersom denna är fastställd i arbetstidslagen kan en sänkning knappast ske på annat sätt än genom lagstiftning. Nästan efter beslut om fem veckors semester tillsattes semesterkommitté med uppgift att bl.a. utreda ett fondsystem för semesterlön som tjänas in vid semester- lönegrundande frånvaro. Andra frågor gällde hur semester skulle kunna sparas oavsett byte av anställning samt en garanterad lägsta semesterlön. Kommittén lades ner 1981 med motiveringen att nya semesterreformer eller finansieringssystem inte rymdes inom de statsekonomiska förutsättningarna. I en skrivelse till regeringen föreslog LO att en parla- mentarisk utredning skulle ges i uppdrag att se över semesterlagen. Skrivelsen resulterade semesterkommitté. Enligt direktiven var kommitténs uppdrag att överväga en utjämning genom lagstiftning av semesterförmånerna mellan olika grupper av arbetstagare. Kommittén kunde inte enas om något förslag. Det rådde delade meningar om en förlängning av semestern överhuvud- taget var önskvärd och om en förlängning skulle ske genom lagstiftning eller kollektivavtal. Dessutom konkurrerade andra typer av arbetstidsförkortningar om det ekonomiska utrymmet. Kommittén ansåg att det inte var dess uppgift att välja mellan olika angelägna reformer på arbetstidsområdet och lade inte fram något lagförslag i betänkandet Om semester (1988:54). Av intresse är att notera partsrepresentanters ståndpunkter, såsom de utvecklades i olika reservationer. Företrädarna för SAF och hänvisade till att det har skett en utveckling av semestervillkoren i kollektivavtal med delvis olika lösning inom olika sektorer och branscher. I vissa fall har högre semesterlön prioriterats. Frågor rörande semestern hade behand- lats på samma sätt som övriga anställningsvillkor och det fanns inga skäl att uppfatta frågan om semesterns längd annorlunda. Eftersom det inte längre var tal om att utöka semestern på grund av medicinska eller liknade skäl, skulle en ny lagstiftning allvarligt störa och komplicera den avtalsbild som vuxit fram. Från TCO:s och sida framhölls att semesterfrågan bör behandlas som övriga avtalsfrågor och hanteras av arbetsmarknadens parter. Man avvisade vidare tanken på – som man uttryckte det - en statlig in- komstpolitik. I enlighet med detta menade man att en lagstiftning om längre semester inte får bli ett redskap i en sådan politik. Ingen avtalssektor ska behöva betala för förbättringar av anställnings- villkoren inom någon annan sektor. LO hävdade att en förlängning av semestern var en rättvisefråga, som snabbt måste få sin lösning genom lagstiftning. Ungefär parallellt med semesterkommitté arbetade arbetstidkommitté, vars huvudsakliga uppgift var att studera olika arbetstidsförändringar som syftar till att öka de enskilda individernas välfärd i samhället. Betänkande Arbetstid och välfärd (SOU 1989:53) innehåller beskrivningar, kartläggningar och analyser samt ett resonemang om den framtida arbetstids- politiken. I den delen ansåg kommittén att en för hela arbetsmark- naden likartad norm för heltidsarbete borde införas. skulle utgöras av den samlade årsarbetstiden, inklusive semester. Kommittén lämnade inga lagstiftningsförslag. I betänkandet redovisas också arbetsmarknadens organisationers syn på arbetstidsfrågan. /SR:s hållning beskrivs så att organi- sationen i första hand verkar för att genom centrala ramavtal och kompletterande lokala avtal ge alla rätt till individuellt vald arbets- tid. TCO verkar för en allmän arbetstidsförkortning, vilken bör ske stegvis med bibehållen lön. Takten och formerna för arbetstidsförkortningen måste i första hand bestämmas av de avtalsslutande parterna. LO konstaterade vid kongress bl.a. att det ekonomiska utrymmet är så begränsat att det är nöd- vändigt med selektiva åtgärder för utsatta grupper som exempelvis tvåskiftsarbetare och andra med oregelbundna arbetstider samt för småbarnsföräldrar. Om större reformer ska genomföras krävs en tillväxt som gör det möjligt att genomföra dessa utan reallöne- förlust. SAF:s inställning utgår ifrån produktionens krav. Generella förkortningar av arbetstiden måste avvisas främst av ekonomiska skäl mot bakgrund av effekterna för såväl företagen som samhället. De offentliga arbetsgivarna har under de senaste två avtalsrörelserna avvisat kravet på en generell arbets- Motivet för ställningstagandet har varit att en sådan förkortning endast kan genomföras på arbetsmarknaden i dess helhet. 3.2Ett kortare mellanspel av lagstiftaren Regeringsförklaringen innehöll en utfästelse om att föreslå lagstiftning om en sjätte semestervecka. Reformen skulle genomföras stegvis. 1989/90:59 föreslogs att semestern skulle förlängas med början från . beslutade om den första etappen . fattade emellertid ett nytt beslut. Reformen skulle inte genomföras och förlängningen upphävdes. Motivet för att föreslå förlängningen var enligt departements- chefen i första hand ett rättvisekrav, då de som har de sämsta arbetsmiljöerna och de mest påfrestande arbetsuppgifterna ofta har den kortaste semestern. En förlängning av den lagstadgade semestern skulle utjämna en stor del av de skillnader i semester- förmåner som finns framförallt mellan löntagare inom den offent- liga sektorn och privatanställda arbetstagare. Departementschefen hänvisade till den kartläggning som semesterkommitté gjorde (SOU 1988:54). Av kartläggningen framgick att av de statligt anställda och av de anställda inom kommuner och landsting hade mera än fem veckors semester. Inom den privata arbetsmarknaden gällde däremot i huvudsak den lagstadgade semestern . Från flera av arbetsmarknadens parter (främst på arbetsgivar- sidan) gavs uttryck för uppfattningen att man inte borde lagstifta om rätten till längre semester. Den rätten borde ses som en anställ- ningsförmån bland andra och regleras i avtal. Departementschefen anförde att det inte hade träffats avtal om förlängd semester på den privata arbetsmarknaden och framhöll att de rättviseskäl, som åberopats vid tidigare semesterreformer till stöd för en förlängning, inte förlorat i styrka. En längre generell semester innebär en välfärdsförbättring och åstadkommer mer likartade sociala villkor för arbetstagarna. Utredningen om flexibla arbetstidsregler mm 1992 presenterade utredningen om flexibla arbetstidsregler mm sitt betänkande Årsarbetstid – Ny lag om arbetstid och semester för produktivitet och valfrihet (SOU 1992:27). Utredningens upp- drag var att fullfölja tankarna hos arbetstidskommitté om en norm för heltidsarbete samt undersöka om mer flexibla regler för arbetstid och semester borde införas i svensk rätt. En ökad flexibilitet i lagstiftningen skulle leda till att arbetstagarnas infly- tande över den egna arbetstiden förstärktes som möjlig- heterna till en rationell produktion förbättrades. Utredningens lösning blev ett förslag till gemensam lag om arbetstid och semester. Det föreslogs ett årsarbetstidsmått och att den nya lagen i stor utsträckning skulle vara dispositiv. Arbetstidens förläggning skulle regleras i kollektivavtal. Den del av semesterledigheten som översteg () skulle få disponeras fritt av arbetstagaren. Ledigheten kunde användas för att förkorta den dagliga arbetstiden eller viss dag , som enstaka timme eller som traditionell semesterledighet. Utredningens förslag har inte lett till några lagstiftningsåtgärder. Av direktiven till arbetstidskommitté framgår det att dess främsta uppgift var att bedöma de långsiktiga konsekvenserna av alternativa arbetstidsförkortningar och arbetstidsmönster på pro- duktionen, produktiviteten, sysselsättningen, konkurrenskraften, arbetsorganisationen och välfärden. En central utgångspunkt sades vara att arbetstidfrågorna även i fortsättningen – så långt möjligt – ska regleras i avtal mellan arbetsmarknadens parter. Takten och den fortsatta inriktningen på eventuella alternativa arbetstids- förkortningar borde bedömas ur detta perspektiv. I betänkandet ARBETSTID längd, förläggning och inflytande (SOU 1996:145) föreslogs en ny arbetstidslag. Lagförslaget utgick ifrån skyddsaspekten i EG:s arbetstidsdirektiv. Förslaget innehöll bl.a. en rekommendation till arbetsmarknadens parter att träffa kollektivavtal om arbetstidens omfattning och förläggning. Avtalen borde syfta till att arbetstidsförhållandena anpassas till verksam- hetens krav och till arbetstagarens önskemål och behov. Lagför- slaget kan sägas vara ett försök att åstadkomma en lagstiftning som befrämjade flexibla arbetstidslösningar genom kollektivavtal. Det föreslogs ingen förkortning av den ordinarie veckoarbetstiden. Den skulle även vara i genomsnitt , såvida inte en kortare arbetstid överenskommits i kollektivavtal eller direkt mellan arbetsgivaren och arbetstagaren. En förändring som föreslogs var dock att beräkningsperioden för 40-timmarsveckan utsträcktes . förslag har inte lett till lagstiftning. Utredandet har fortsatt även sedan 1995 års arbetstidskommitté presenterade sitt betänkande. fick i uppdrag från en arbetsgrupp hos att göra en sammanställning av forskningsresultaten gällande arbetstider . Sammanställningen (Arbetstidsförändringar – möjligheter och konsekvenser) publicerades . lämnade arbetsgruppen sin rapport arbetstid – för och emot (Ds 2000:22). Arbetsgruppens uppdrag var att för- djupa underlaget i arbetstidsfrågor. Synpunkter skulle löpande in- hämtas från arbetsmarknadens parter. I sina bedömningar och för- slag skulle arbetsgruppen fästa vikt vid att de inte försvårar för parterna att lösa arbetstidsfrågan i kollektivavtal. Arbetsgruppens rapport innehåller inga förslag utan är inriktad på att beskriva och analysera de möjligheter och konsekvenser som är förknippade med förändrade arbetstider. 2001 tillsattes en ny parlamentarisk kommitté med uppdrag att göra en översyn av arbetstidslagen, semesterlagen och övrig ledig- hetslagstiftning. I direktiven sägs bl.a. att kommittén ska pröva olika vägar till en förkortning av arbetstiden och ge förslag på hur dessa ska kunna genomföras. 4Likheter och skillnader mellan arbetstidslagen och semesterlagen Lagstiftningarna om arbetstid och semester skiljer sig åt i vissa av- seenden som de företer likheter. Den största och alldeles avgörande likheten är att det handlar om generella åtgärder från lagstiftarens sida. Syftet är att införa en norm – en sorts lägsta standard – som ska få genomslag över hela arbetsmarknaden. Motiven för har varierat, men det åsyftade resultatet har varit detsamma; en förkortning av veckoarbetstiden och en för- längning av semestern. Skillnaden mellan de båda lagstiftningarna ligger främst i att arbetstidslagarna har varit dispositiva i olika utsträckning. Den nu- varande arbetstidslagen ger de centrala parterna möjlighet att er- sätta lagen med kollektivavtal. Lagen kan alltså helt avtalas bort och parterna kan i princip komma överens om en längre veckoarbetstid än vad lagen föreskriver. Semesterlagarna har alltid varit tvingande till arbetstagarnas förmån vad gäller semesterns längd. Det har inte varit möjligt att i kollektivavtal komma överens om en kortare semester än den i lagen förskrivna miniminivån. En annan skillnad är att arbetstidslagen har påtagliga offentlig- rättsliga inslag. Det finns i lagen bestämmelser om straffansvar och övertidsavgifter. har tillsyn över att lagen följs och verket är behörigt att medge dispenser från vissa av lagens regler. Tillsynsansvaret och reglerna om straffansvar och övertids- avgifter gäller inte på de områden där parterna utnyttjat möjlig- heten att ersätta lagen med kollektivavtal. Semesterlagen är en typiskt civilrättslig lagstiftningen. Det finns ingen myndighet som övervakar lagens efterlevnad. Inte heller finns det några bestämmelser om straffansvar. Brott mot lagen är skadestånds- sanktionerat och efterlevnaden bevakas av de fackliga organisatio- nerna för medlemmarnas räkning. 5 Parterna börjar träffa avtal Som redan nämnts har det inte skett några föränd- ringar av den lagstadgade för semester och veckoarbetstid. Det betyder emellertid inte att det inte har hänt något på arbets- tidsområdet. har vissa grupper av arbetstagare med betungande arbetsförhållanden - såsom skiftarbetare inom indu- strin och andra verksamheter - genom kollektivavtal erhållit kortare arbetsvecka än . Det finns också exempel på generella arbetstidsförkortningar. Här kan nämnas avtalen för journalister, försäkrings- och banktjänstemän. Vad som har hänt är att arbetstidsfrågan har fått ökad aktualitet. har flera fackliga organisationer inom den privata sektorn prioriterat och drivit krav på en förkortad arbetstid i sina förhandlingar med arbetsgivarsidan. Tillspetsat kan sägas att ett antal fackliga organisationer tröttnade på att vänta på åtgärder från lagstiftarens sida och istället tog saken i egna händer. Det är främst industrins parter som har träffat avtal om förkortad arbetstid. Modellerna för att minska arbetstiden har varierat. Inom de flesta avtalsområden där var part genomfördes exempelvis en årlig arbetstidsförkortning för dagarbetare per fullgjord arbetsvecka och . Förkortningen skedde i form av kompensationsledighet. Utläggningen av ledigheten skulle ske efter överenskommelse mellan arbetsgivaren och arbetstagaren. avtalsrörelse blev något av ett genombrott för överens- kommelser om kortare arbetstid inom industrin. De flesta kollektivavtalen var treårsavtal och innehöll olika modeller för att minska arbetstiden i form av utökad betald ledighet. Parterna börjar träffa avtal hela den privata sektorn kan det uppskattas att av arbetstagarna fick någon form av förkortad arbetstid genom avtal. Det betyder att drygt en tredjedel inte erhöll någon sänkt arbetstid. Dessa arbetstagare fanns främst inom byggnads- branschen, handeln, hotell- och restauranger samt tjänste- och transportsektorn. På den offentliga sektorn skedde inga förkort- ningar av arbetstiden i de centrala avtalen. Avtalen lägger dock inget hinder i vägen för lokala överenskommelser om olika former av arbetstidsförkortning. De olika modeller som konstruerades i de centrala avtalen 1998, uppvisar sinsemellan stora variationer. I förenklingssyfte har modellerna delats in i nedanstående fyra grupper. Det har överlämnats till de lokala parterna att komma överens om en arbetstidsförkortning. Träffas överenskommelse skall kostnaden för den kortare arbetstiden räknas av från löneutrymmet. Denna konstruktion återfinns huvudsakligen på vissa tjänstemannaområden. Uttrycket är kanske något oegentligt. Förklaringen ligger i att konstruktionen för uttag av ledigheten är densamma som finns i många avtal när arbetstagaren erhåller kompensationsledighet för utfört övertidsarbete. Modellen innebär att vid fullgjord arbetsvecka förvärvas ett antal minuter, vilka tas ut i form av betald ledighet. Förläggningen sker efter överenskommelse mellan arbetsgivaren och arbets- tagaren. Arbetstidsförkortning i form av kompensations- ledighet återfinns bland avtalsområdena för arbetare och tjänstemän inom verkstad- och tekoindustrierna samt för arbetare inom livsmedelsindustrin och . Den beräknade kostnaden har inkluderats i löneutrymmet. Modellen kan beskrivas så att en viss del av löneutrymmet avsätts till ett individuellt arbetstidskonto. Ut- tag från kontot kan ske enligt två eller tre alternativ beroende på avtalsområde. Alternativen är ledighet, extra pensionspremie (med möjlighet att tidigarelägga pensionsavgången) eller kontant betalning. Denna modell har sitt ursprung i pappers- industrins avtal men har även kommit att användas inom andra avtalsområden. 4.Lediga dagar/förkortning av arbetsveckan. Centrala överens- kommelser där sänkningen av arbetstiden åstadkoms genom lediga dagar eller förkortning av veckoarbetstiden. Den när- mare konstruktionen bestäms i förhandlingar mellan de lokala Parterna börjar träffa avtal En del av de centrala avtalen förutsätter att kostnaden för den minskade arbetstiden avräknas från löneutrymmet. Avtalsrörelsen resulterade överlag i treåriga uppgörelser inom den privata sektorn. De parter som 1998 kom överens om arbetstids- förkortningar har byggt vidare på sina avtal. Arbetstidskonto- modellen har införts på ytterligare avtalsområden. Inom byggnads- branschen träffades överenskommelser om att minska arbetstiden genom införande av lediga dagar/förkortning av arbetsveckan. Gemensamt för samtliga avtalsområden är att kostnaden för att förkorta arbetstiden har inbegripits i löneutrymmet. Det har upp- skattats att närmare 800 000 arbetstagare inom det gamla SAF- området numera omfattas av någon modell för avtalad förkortning av arbetstiden. På det offentliga området skedde inte heller detta år några arbetstidsförkortningar i de centrala avtalen. Liksom tidigare års avtal lägger inte heller detta års avtal något hinder i vägen för de lokala parterna inom kommuner och landsting att ta i anspråk löneutrymme för att förkorta arbetstiden. Men det saknas centralt fastställda riktlinjer för sådana lokala överenskommelser. Arbetstiden har förkortats successivt. De beskrivna modellerna med kompensationsledighet och arbetstidskonto har inneburit att veckoarbetstiden minskat med mellan tolv och . När avtalsperioden är slut har t.ex. en dagtidsarbetare inom verkstadsindustrin förkortat sin arbetsvecka . En skiftarbetare inom pappersindustrin har minskat sin årliga arbetstid . Att översätta exemplen till lediga är inte alldeles enkelt. Ungefär kan sägas att de motsvarar mellan sex och . 6Lag eller kollektivavtal - fördelar och nackdelar Traditionellt har staten ansett sig ha ett ansvar för att det – så lång möjligt – etableras enhetliga normer för hela arbetsmarknaden vad gäller semesterns och arbetstidens längd. För att garantera att normerna slår igenom snabbt och får stor omfattning har lagstift- ning varit den effektivaste metoden. Efterhand som samhället har utvecklats och villkoren för produktion och tillhandahållande av tjänster har förändrats har det ifrågasatts om lagstiftning är det bästa sättet att åstadkomma nya arbetstidsmönster. arbetstidskommitté ansåg (SOU 1996:145) att en arbetstidsförkortning likväl som andra arbetstidsfrågor bör regleras genom kollektivavtal mellan arbetsmarknadens parter. Kommittén framhöll att kollektivavtal var att föredra framför lagstiftning när det gäller att hitta flexibla lösningar beträffande arbetstidens längd och förläggning. Det är lätt att hålla med kommittén på den punkten. Ett kollektivavtal har många fördelar i jämförelse med lagstiftning. i sig har ett värde. Det är resultatet av en förhandling där båda parters ståndpunkter har fått brytas mot varandra för att slutligen mynna ut i en kompromiss; ett avtal där båda parters intressen har beaktats. De modeller för arbetstidsförkortning, som har beskrivits, visar att olika lösningar har valts. Det tyder på att branschens förhållanden har fått avgöra vilken modell som är den lämpligaste. Härigenom har man kunnat ta hänsyn till produktionens krav på ett annat sätt än vad som är möjligt om lagstiftaren – som har skett - ställer upp en generell norm för hur arbetstiden ska förkortas. En annan ofta framförd fördel med kollektivavtalet är parternas gemensamma ansvar för avtalet. När det har slutits ett nytt riks- avtal informeras de lokala fackliga organisationerna och de enskilda arbetsgivarna om innehållet i det nya avtalet. Lag eller kollektivavtal - fördelar och nackdelar tionerna bevakar kontinuerligt att avtalet tolkas och tillämpas på rätt sätt. En nackdel, som ibland glöms bort när kollektivavtal förespråkas som metod för att åstadkomma förändringar på arbetsmarknaden, är att en grundläggande förutsättning måste vara för handen. Nämligen att båda parter är eniga om att de ska reglera frågan i kollektivavtal. Saknas avtalsvilja från ena parten åstadkommes i allmänhet ingen avtalslösning. Särskilt gäller det komplexa fråge- ställningar och stora förändringar, vilka kräver långa avtalsförbere- delser i form av arbetsgrupper och liknande innan ett slutligt avtal kan träffas. Där måste det finnas en enighet mellan parterna om vilket mål man vill uppnå. Hot om stridsåtgärder är sällan verk- ningsfulla i sådana situationer. Som redovisats i ett tidigare avsnitt har vidtagna förändringar på arbetstids- och semesterområdet motiverats med att staten har an- setts ha ett ansvar för att utstaka nya miniminormer. Metoden har varit lagstiftning för att den nya snabbt ska slå igenom och omfatta alla. Den effekten uppnås inte om det överlåts till parterna på arbetsmarknaden att genom kollektivavtal sänka arbetstiden. Det som betraktas som en fördel med kollektivavtal kan alltså bli en nackdel sett ur ett vidare samhällsperspektiv.