sou · GPB358 · 2002-01-01 00:00:00 — i syfte att få en fullständig bild av de samhällsekonomiska kon- sekvenserna, komplettera kostnads- och kon- sekvensbedömningar av olika förvarsalternativ. av kvicksilver och yttrandena över rapporten skall ligga till grund för arbetet. Utredaren skall belysa hur frågan om omhändertagande av kvicksilverhaltigt avfall hanteras eller avses bli hanterad i andra länder, främst inom Europeiska Unio- nen. Utredaren skall samråda med berörda avfallsägare och myndigheter. I avfallsägarnas intresse torde ligga att ta fram det relevanta underlag som kan användas i utredningen, t.ex. när det gäller det kvicksilver- innehållande avfallets sammansättning, egenskaper och mängder. Utre- daren skall kunna ta hjälp av myndigheterna för att få fram underlag på området. Utredaren skall utifrån tillgänglig information föreslå de kri- terier som bör gälla i fråga om kvicksilverhaltigt avfall som skall förva- ras i djupt bergförvar. Utredaren skall utifrån föreslagna kriterier uppskatta de samhälls- ekonomiska, statsfinansiella och företagsekonomiska kostnaderna av de åtgärder som föreslås. Olika möjligheter till finansiering av åtgärderna bör anges i anslutning till kostnadsberäkningarna. I uppdraget ingår att lämna förslag till de ändringar i lagar och förordningar som utredaren bedömer bör genomföras. Utredaren skall redovisa sitt uppdrag till regeringen . 1 Juridiska aspekter på ett djupförvar I denna bilaga ventileras de juridiska frågorna som kan vara av betydel- se för tillkomsten av ett djupförvar. Analysen finns presenterad som en sammanfattning i kapitel 7 och utvecklas här i sin helhet. Nedan i 1.1 diskuterar vi hur tillståndsprövningen av ett djupförvar skulle kunna se ut och i 1.2 analyserar vi ansvaret för ett djupförvar. Vidare diskuterar vi i 1.3 statens möjligheter att genom lagstiftning tvinga kvicksilver- ägare att deponera sitt kvicksilver i ett djupförvar. I 1.4 presenterar vi översiktligt EG-rättsliga bestämmelser om av- fall. I 1.5 diskuterar vi om EG-rätten skulle kunna utgöra ett hinder för att upprätta ett djupförvar för kvicksilverhaltigt avfall och i 1.6 om lagstiftningen i så fall skulle kunna innebära en skyldighet för Sve- rige att ta emot och förvara även utländskt kvicksilverhaltigt avfall. Slutligen presenterar vi i 1.7 och i 1.8 skatterättsliga respektive konkurrensrättsliga aspekter på ett djupförvar. 1.1Tillståndsprövning av ett djupförvar En anläggning av ett djupförvar för kvicksilveravfall kräver tillstånd enligt på sätt som närmare anges i förordning (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Enligt bilagan till den för- ordningen är en anläggning för deponering av farligt avfall klassad som A-verksamhet om den tillförda mängden är , och i annat fall klassad som B-verksamhet. En A-verksamhet kräver till- stånd av miljödomstol och en B-verksamhet tillstånd av länsstyrelse. Därmed blir mängden avgörande för om det ankommer på miljödom- stol eller länsstyrelse att pröva tillståndsfrågan som första instans. beslut kan överklagas till miljödomstol och därefter till . Prövningstillstånd skulle krävas i Miljööverdom- stolen. Om miljödomstolen är första instans kan dennes dom överkla- gas till och därefter är slutlig instans. Prövningstillstånd skulle krävas i . Ett överklagande skulle i båda fallen kunna initieras av såväl en en- skild person som skulle vara berörd av en anläggning som av miljöor- ganisationer med vissa förutsättningar och av , Kam- markollegiet och . Slutligen skulle även kommunen ha rätt att överklaga om anläggningen skulle vara att betrakta som ett allmänt intresse. Anläggningen skulle vidare kräva tillstånd enligt förordning (1996:971) om farligt avfall, vilket ges av länsstyrelse som första in- stans. I den mån prövning redan skett för verksamheten enligt förord- ningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd skall det dock inte bli fråga om en förnyad prövning. Enligt ankommer det dock vidare på regeringen att göra en obligatorisk tillåtlighetsprövning om huvuddelen av avfallet kom- mer från andra inrättningar och det årliga avfallet överstiger . Det framstår som uteslutet att det skulle kunna bli fråga om sådana stora mängder kvicksilveravfall och någon obligatorisk prövning av re- geringen skulle därmed inte aktualiseras. Däremot får förutsättas att re- geringen skulle ha rätt att göra en fakultativ tillåtlighetsprövning, efter- som en anläggning för slutförvaring skulle på sätt som anges i miljö- balken kunna beskrivas som vara av ingripande slag med utgångspunkt från syfte. Om regeringen skulle välja att göra en tillåtlig- hetsprövning gäller att den berörda kommunen skulle kunna stoppa verksamheten genom att lägga in sitt veto. Rent faktiskt skulle en fakultativ tillåtlighetsprövning kunna ske på följande sätt : Enligt 8 § förordning (1998: 905 ) om miljökonsekvens- beskrivningar skall en myndighet eller kommun som fått kännedom om att en verksamhet förbereds som uppfyller kraven för en fakultativ tillåtlighetsprövning anmäla detta till regeringen. Denna kan därefter förbehålla sig prövningen. En ansökan om verksamheten skall ges in till ordinarie prövningsmyndighet som förbereder ärendet och sedan överlämnar det till regeringen. Om den ordinarie prövningsmyndighe- ten är miljödomstol skall den bereda ärendet och efter huvudförhand- ling, i stället för att meddela dom, överlämna ärendet med ett eget ytt- rande. På samma sätt skulle en länsstyrelse bereda ärendet fram till be- slutsfattandet och därefter överlämna det till regeringen. Om regering- en skulle besluta att tillåta verksamheten anses tillåtlighetsfrågan av- gjord och skall inte prövas ytterligare. I stället är det de närmare villko- ren för verksamheten som skall bestämmas. I samband med att rege- ringen prövar tillåtligheten kan den besluta att särskilda villkor skall iakttas av den som ansvarar för verksamheten. Efter det att regeringen beslutat att tillåta verksamheten skall ärendet gå tillbaka till den ordina- rie tillståndsmyndigheten, som har att fastställa de mer detaljerade vill- koren. Beslut härom torde kunna överklagas enligt den vanliga instan- sordningen. Under förutsättning att regeringen valde att inte göra en fakultativ tillåtlighetsprövning skulle det alltså i stället ankomma på miljödomstol eller länsstyrelse att pröva frågan om tillstånd för en sådan anläggning. Det hade dock vidare varit möjligt för domstolen eller myndigheten att genom åberopande av den s.k. stoppregeln hänskjuta frågan till re- geringen. Om miljödomstolen eller som skulle pröva frå- gan om tillstånd skulle finna att verksamheten kunde befaras föranleda skada eller olägenhet av väsentlig betydelse skall tillståndsfrågan överlämnas till regeringen som har att bedöma om det föreligger sär- skilda skäl. Med hänsyn till att propositionen till nämner anläggningar för farligt avfall som exempel för tillämpning av stoppre- geln framstår detta som fullt möjligt (prop.1997/1998:45 del 2-3 s. 27). En sådan prövning kan även påkallas av under förut- sättning att det är miljödomstolen som har att avgöra tillståndsfrågan, men inte om det var som avgjorde frågan. Eftersom det är mängden avfall som styr om det är miljödomstol eller länsstyrelse som avgör tillståndsfrågan är alltså mängden även avgörande för om Natur- vårdsverket kan "lyfta upp" frågan till regeringsnivå. Om regeringen skulle pröva frågan med hänsyn till stoppregeln skulle bestämmelserna om det kommunala vetot inte bli tillämpliga. Det ankommer på den enskilde verksamhetsutövaren att inhämta det underlag som prövningsmyndigheten är i behov av för att kunna avgöra tillståndsfrågan. Denna utredningsskyldighet som åvilar verksamhets- utövaren är noga reglerad i med tillhörande förordningar. Alla som avser att bedriva verksamhet som kräver tillstånd enligt mil- jöbalken eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av balken skall tidigt samråda med och enskilda som kan antas bli särskilt berörda. skall efter samrådet besluta om verk- samheten kan antas medföra en betydande miljöpåverkan. Regeringen får också föreskriva att vissa verksamheter alltid kan antas medföra en betydande miljöpåverkan. I förordning (1998: 905) om miljökon- sekvensbeskrivningar har regeringen bl.a. föreskrivit att anläggning för deponering av farligt avfall alltid kan antas medföra en betydande mil- jöpåverkan. Är det fråga om en verksamhet som har en betydande mil- jöpåverkan skall ett utökat samråd med miljökonsekvensbedömning gö- ras. Vid ett sådant förfarande skall den som avser att bedriva verksam- heten samråda med övriga statliga myndigheter, de kommuner, den allmänhet och de organisationer som kan antas bli berörda. Samrådet skall avse verksamhetens eller åtgärdens lokalisering, omfattning, ut- formning och miljöpåverkan samt innehåll och utformning av miljö- konsekvensbeskrivningen. Samrådet skall hållas innan den som avser att bedriva verksamhet fattat beslut om allt detta. Därefter skall sökanden upprätta en miljökonsekvensbeskrivning (MKB), som skall ingå i en ansökan om tillstånd. En sådan skall om verksamheten kan antas medföra en betydande miljöpåverkan innehålla en beskrivning av verksamheten eller åtgärden med uppgifter om loka- lisering, utformning och omfattning samt en beskrivning över hur skadliga verkningar skall undvikas eller minskas. Vidare skall den in- nehålla uppgifter om inverkan på människors hälsa och miljön samt en redovisning av alternativa platser och utformningar. För verksamheter som inte kan anses medföra en betydande miljöpåverkan skall en MKB innehålla uppgifter i den omfattning det behövs med hänsyn till företa- gets art och omfattning. Sammantaget skulle regeringen kunna välja att pröva verksamheten enligt bestämmelserna om tillåtlighetsprövning. Frågan skulle därmed endast komma att avgöras av regeringen, men den berörda kommunen skulle i det fallet kunna avgöra frågan enligt bestämmelserna om det kommunala vetot. Om regeringen avstår från en tillåtlighetsprövning skulle det ankomma på miljödomstol att tillståndspröva verksamheten om mängden skulle överstiga och i annat fall länssty- relsen. Dessa skulle dock genom åberopande av stoppregeln kunna hänskjuta avgörandet till regeringen. Även skulle kunna "lyfta" frågan till regeringsnivå genom att åberopa stoppregeln under förutsättning att avfallsmängden översteg . Det kommunala vetot skulle inte aktualiseras i detta fall. Oavsett vem som skulle pröva tillståndsfrågan som första instans skulle en prövning fö- regås av ett utökat samråd enligt . 1.2Vem skulle bära ansvaret för ett djupförvar ? I är ansvarsreglerna intagna på tre skilda ställen. Samtliga ger uttryck för principen om "Polluter Pays Principle (PPP)". Den in- nebär att förorenaren skall betala kostnaderna för de åtgärder som krävs för att bibehålla en acceptabel miljö. Det är fråga om utövarens ansvar att vidta skyddsåtgärder vid pågående eller historisk verksamhet, verk- samhetsutövarens eller fastighetsägarens efterbehandlingsansvar och verksamhetsutövarens skadeståndsansvar. De olika formerna av ansvar är i inte helt åtskilda. Inledningsvis återfinns i andra kapitlet följande be- stämmelse: Alla som bedriver eller har bedrivit en verksamhet eller vidtagit en åtgärd som medfört skada eller olägenhet för miljön ansvarar till dess skadan eller olägenheten har upphört för att denna avhjälps i den omfattning det kan anses skäligt enligt 10 kap. I den mån det föreskrivs i denna balk kan i stället skyldighet att ersätta skadan eller olägenheten uppkomma. Ansvaret enligt denna paragraf avser att avhjälpa skador och olägen- heter genom praktisk handling eller finansiering av sådana åtgärder (prop. 1997/98:45 del 1 s. 235). I tionde kapitlet anges vidare att det är möjligt att ut- kräva ansvar för efterbehandling av en verksamhetsutövare som bedri- ver eller har bedrivit en verksamhet eller vidtagit en åtgärd som bidra- git till föroreningen av mark- och vattenområden samt byggnader och anläggningar som är så förorenade att det kan medföra skada eller olä- genhet för människors hälsa eller miljön. Efterbehandlingsansvaret innebär att den ansvarige i skälig omfatt- ning skall utföra eller bekosta de efterbehandlingsåtgärder som behövs för att förebygga, hindra eller motverka att skador eller olägenheter uppstår för människors hälsa eller miljön. Inom tillämpningsområdet för sådan efterbehandling som anges faller s.k. förvaringsfall som med- fört förorening, exempelvis avslutade deponier sedan en verksamhet har upphört (jämför a. prop. del 2-3 s. 118). Som framgår ansvarar alltså en verksamhetsutövare inte bara för sin nuvarande verksamhet utan även för den historiska verksamheten. Termerna är inte definierade i . För att utröna vad som ut- gör verksamhet respektive historisk verksamhet måste ledning sökas i tidigare lagstiftning och i propositionen. Begreppet (miljöfarlig) verk- samhet förekom redan i miljöskyddslagen (1969:387), som var den lag som före tillkomst syftade till att reglera vatten- och luft- föroreningar. Enligt uttolkningen i rättspraxis av begreppet verksamhet enligt denna lag ansågs en verksamhet pågå under hela den tid förore- nade utsläpp skedde till omgivningen. Exempelvis gällde för en deponi att en verksamhet ansågs pågå oavsett att avfall inte längre deponerades så länge den genererade utsläpp (jämför och , Miljöskyddslagen, i miljörätt, andra upplagan, s. 203-208). I propositionen till anförs att inte innebär någon begränsning i förhållande till miljöskyddslagen i detta avseende. Vad som utgör miljöfarlig verksamhet skall ses i förhållande till när verk- ningarna av verksamheten upphört och inte när den faktiska driften upphör (a. prop. del 1 s. 604). I propositionen anförs vidare: Om verksamheten alltjämt pågår, bör en tillsynsmyndighets före- lägganden och andra beslut normalt riktas mot den som bedriver verksamheten. Detta gäller särskilt vid tillståndsgiven verksamhet eftersom tillståndet kan behöva omprövas. Om den nuvarande verk- samhetsutövaren inte klarar av att avhjälpa olägenheten eller sak- nar förmåga att stå för kostnaden bör även tidigare verksamhets- utövare som har del i föroreningen sökas. får förelägga denne att vidta åtgärder eller förordna om rättelse på dennes bekostnad. Det är dock att märka att det inte ställs något krav på att verksamhetsutövaren skall sökas före tidigare verksam- hetsutövare. är oförhindrad att söka först den ene och sen den andre eller båda. Har verksamheten upphört kan förelägganden och andra beslut riktas mot en, flera eller alla tidi- gare verksamhetsutövare enligt tillsynsmyndigheternas val (a. prop. del 1 s. 361). Vad skulle då krävas för att det inte skulle vara möjligt att finna en an- svarig verksamhetsutövare? Om utövaren skulle försättas i konkurs övertar konkursboet ansvaret. När konkursen väl av- slutats saknas dock en ansvarig verksamhetsutövare. Finns det inte heller en tidigare utövare skulle det därmed vara omöjligt att ställa verksamhetsutövaren till ansvar. I det förslag till efterbehandlingsansvar som föreslogs av utredning- en som sett över frågorna föreslogs att utöver verksamhetsutövaren skulle även den kunna bli ansvarig som haft ett stort personligt eller ekonomiskt inflytande över verksamheten. I utredningen anförs om detta bl.a. följande: "Den som utövar eller har utövat ett väsentligt in- flytande över verksamheten är att jämställa med den som bedriver eller har bedrivit verksamheten. Exempelvis skall segmentering av associa- tioner inte medföra ett minskat ansvar för delar av associationen som har inflytande på andra delar av associationen. Ett moderbolag har t.ex. normalt att svara för ett dotterbolags verksamhet (SOU 1996: 103 del 2 s. 405). På inrådan av lagrådet avstod dock regeringen från att föreslå ett så- dant s.k. ansvarsgenombrott, eftersom detta inte rimmade med svensk reglering inom andra rättsområden. Slutsatsen skulle därmed bli att ett moderbolag inte ansvarar för ett dotterbolags verksamhet. Däremot infördes ett begränsat ansvar för fastighetsägaren. Enligt tionde kapitlet gäller att om inte någon verksamhetsutöva- re kan utföra eller bekosta efterbehandling av en förorenad fastighet är var och en efterbehandlingsskyldig som förvärvat fastigheten och vid förvärvet känt till föroreningarna eller då borde ha upptäckt dem. En verksamhetsutövare eller fastighetsägare svarar dock alltid bara i den mån som är skäligt. Vid skälighetsbedömningen skall enligt lag- texten vägas in den tid som förflutit sedan föroreningarna ägt rum, den skyldighet den ansvarige hade att förhindra framtida skadeverkningar och omständigheterna i övrigt. Enligt propositionen bör exempelvis vä- gas in om verksamheten har bedrivits på ett accepterat sätt med iakttagande av de villkor som gällt för verksamheten. Vidare betonas att den som lojalt följer givna tillstånd eller regler och således fullgör sina skyldigheter i fråga om efterbehandling inte kommer att drabbas av ansvar över huvud taget (a. prop. del 2-3 s.121 och del 1 s. 360). Preskriptionslagen gäller inte för 2 kap 8 § eller 10 kapitlet miljö- balken. Verksamhetsutövarens eller fastighetsägarens ansvar gäller därmed utan tidsbegränsning. Vidare gäller en omkastad bevisbördere- gel för verksamhetsutövaren. Det ankommer på verksamhetsutövaren att visa att hänsynsreglerna i följts. I finns även skadeståndsregler. I 32 kap. anges att den som bedrivit verksamhet på en fastighet skall betala skadestånd för per- sonskada, sakskada samt ren förmögenhetsskada som verksamheten or- sakat på omgivningen. För dessa bestämmelser gäller vanliga preskrip- tionsregler och sedvanliga bevisbörderegler om att det an- kommer på den skadelidande att styrka sin talan. Beviskraven är dock lägre än i andra skadeståndsmål. Vidare har skadevållaren i huvudsak ett strikt ansvar, dvs. han svarar för skadan oberoende av uppsåt eller vårdslöshet. Slutligen skall anföras att även tillhandahåller mil- jöskadeförsäkring och saneringsförsäkring. Den som bedriver miljöfar- lig verksamhet är skyldig att erlägga . Försäkringarna täcker skador eller sanering om den ansvarige inte kan betala. 1.2.1Hur skulle det bli i praktiken? I detta avsnitt skall med bakgrund av ovan redovisade rättsregler försö- ka klarläggas hur det juridiska ansvaret i praktiken skulle se ut. Som tankemodell används den förutsättningen att det skulle vara ett aktie- bolag som skulle åtaga sig att förvara kvicksilver i ett djupförvar. Det förutsätts vidare att deponering av kvicksilver skulle ske under ett visst antal år och att förvaret därefter skulle förslutas. I ett sådant fall skulle bolaget vara verksamhetsutövare. Om bolaget utgjorde ett dotterbolag skulle det vara verksamhetsutövare och ensamt ansvarig för verksamheten. Bolaget, men i förekommande fall inte mo- derbolaget, skulle vara ansvarig för slutförvaret. Verksamheten skulle anses pågå så länge som förvaret genererade utsläpp. Vilken tidsperiod det skulle kunna vara fråga om är inte klart, men det kan förutsättas att det skulle vara fråga om mycket små utsläpp under en mycket , teoretiskt många miljoner år. Under den tiden förväntas flera istider ha kommit och gått. Med nuvarande lagstiftning är det svårt att bedöma dessa utsläpp på annat sätt än andra utsläpp. Slutsatsen skulle därmed bli att den miljöfarliga verksamheten av ett slutförvar skulle kunna anses pågå under miljoner år. Om denna slutsats är rimlig kan ifrågasättas, men å andra sidan är det svårt att anlägga ett annat juridiskt synsätt. Därmed skulle bolaget formellt ha ansvaret för slutförvaret under i princip evig tid. Det förhållande att förvaret skulle komma att förslutas skulle sakna juridisk relevans. Om bolaget skulle överlåta verksamheten hade bolagets ansvar kvarstått under förutsättning att det haft del i förore- ningarna. Om det försattes i konkurs utan föregående överlåtelse skulle det komma att saknas en ansvarig verksamhetsutövare. Fastighetsäga- ren skulle kunna komma att göras ansvarig för efterbehandling av den förorenade fastigheten. Om fastigheten överläts av bolaget eller av bo- lagets eventuella konkursbo skulle även en ny fastighetsägare kunna göras ansvarig. Bolagets ansvar skulle innebära att det skulle vara skyldigt att av- hjälpa skador eller olägenheter på miljön som verksamheten medfört. Vidare skulle det eller fastighetsägaren vara skyldigt att utföra eller be- kosta efterbehandlingsåtgärder som behövs för att förebygga, hindra eller motverka att skador eller olägenheter uppstår för människors hälsa eller miljön. Ansvaret skulle dock i båda fallen begränsas av att ansvar bara skulle kunna utkrävas under förutsättning att det var skäligt. Av uttalandena i propositionen kan dras den slutsatsen att det inte skulle vara möjligt att utkräva ansvar om bolaget följt regler och givna tillstånd. För att ett ansvar skulle kunna utkrävas skulle det i stället förutsätta att bolaget överträtt gällande regler för förvaret. Vidare skulle bolaget kunna göras skadeståndsskyldig för per- sonskador, sakskador eller rena förmögenhetsskador. Om bolaget skulle komma att vara ansvarig för en skada eller en sa- nering, men sakna pengar skulle miljöskadeförsäkringen eller sane- ringsförsäkringen kunna täcka kostnaderna. Som framgår ovan skulle verksamhetsutövarens ansvar för ett djupför- var formellt sett vara mycket långtgående. Det är dock viktigt att analy- sera vad ansvaret i praktiken skulle innebära. Ansvar kan bara utkrävas under förutsättning att det är skäligt. Av propositionen till följer att det inte är möjligt att utkräva ansvar om verksamhetsutövaren följt regler och givna tillstånd. För att ett ansvar skall kunna utkrävas krävs det att verksamhetsutövaren överträtt gällande regler för förvaret. Det skulle därmed i slutändan rimligen ändå bli samhället som på lång sikt måste ombesörja eventuella erforderliga åt- gärder när verksamhetsutövarens ansvar klingat av. 1.3Statens möjligheter att genom lagstiftning tvinga kvicksilverägare att deponera sitt kvicksilver i ett djupförvar Av 15 kap 9 § följer att regeringen eller den myndighet re- geringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om hanteringen av avfall. Med hantering av avfall avses enligt 15 kap 3 § samma balk en verksamhet eller åtgärd som utgörs av insamling, transport, återvin- ning och bortskaffande av avfall. Därmed skulle det tveklöst förhålla sig på det sättet att regeringen för allt som är avfall skulle kunna före- skriva att det skall deponeras i ett djupförvar. För en del av det kvick- silver som utpekats i och i direktiven, som exempelvis kvicksilver, är det självklart att detta är avfall. Det har dock anförts att det är möjligt att en del av det kvicksilver som utpekats inte är att betrakta som avfall och särskilt skulle detta gälla det kvicksilver som används i kloralkaliindustrin. 1.3.1Vad utgör avfall i juridisk mening? Historiskt sett har avfall i svensk rätt definierats som föremål som in- nehavaren inte längre önskade inneha. Om föremålen hade ett ekono- miskt värde som innehavaren önskade utnyttja var det inte att betrakta som avfall. har också om begagnad transforma- torolja i NJA 1991 s. 460 uttalat att eftersom innehavarens avsikt i målet var att sälja oljan, med motivet att därmed göra en ekonomisk förtjänst, var oljan inte att likställa med avfall. I samband med medlemskapet i EU förband sig att följa EG-rättens definition av avfall. Denna har införlivats i . 15 kap 1 § definierar avfall på följande sätt : Med avfall avses varje föremål, ämne eller substans som ingår i en avfallskategori och som innehavaren gör sig av med eller avser el- ler är skyldig att göra sig av med. Regeringen meddelar föreskrifter om avfallskategorier enligt första stycket. Definitionen är en införlivning av EG:s definition i det s.k. ramdirekti- vet (75/442 ändrat genom 91/156) och den avfallskategori som hänvi- sas till utgörs av en bilaga till EU:s avfallskatalog. är därmed den yttersta uttolkaren av avfallsbegreppet. Domstolen har ut- tolkat avfallsbegreppet på motsatt sätt än vad gjorde.