sou · GPB390d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Behov av eventuella regeländringar För att introduktionen av marksänd digital TV skall kunna genom- föras på ett så kraftfullt sätt som möjligt är det viktigt att even- tuella oklarheter och hinder för programföretagens verksamhet analyseras och undanröjs där så är möjligt. Vi har därför diskuterat behovet av eventuella regeländringar inom följande områden; flexiblare tillståndsregler, tillståndstidens längd, principer för till- ståndsgivning, reklamregler och juridiska konsekvenser av inter- aktiva tillämpningar. Standardisering och nya tjänster Övergången till digital teknik innebär att programföretagen kan erbjuda nya programkoncept och tjänster. Oberoende av om sändningarna distribueras genom marknät, satellit, kabel eller andra bredbandsnät finns möjligheter till interaktiva tjänster. Detta innebär ett mervärde för konsumenterna. Marksänd digital TV i omvärlden Vi har gett ut en rapport marksänd TV i andra länder. I och med den snabba utvecklingen inom digital TV har vi funnit ett ständigt behov av att löpande uppdatera informationen om vad som händer i vår omvärld. Vi har besökt ett antal konferenser och genomfört två studieresor, en till Stor- och en till . Det svenska medielandskapet har präglats av stabi- litet. Skilda medier utvecklades inom sina områden och reglerades och finansierades på sinsemellan olika sätt. har mycket förändrats. Vi har i fått kommersiell radio och TV som den tekniska utvecklingen genom bl.a. ett utbrett användande av Internet har resulterat i en ökad sammansmältning mellan av tradition skilda branscher och medier. En vanlig TV kan för många människor bli ingången till IT-samhället. Internationaliseringen av TV-mediet innebär ett ökat beroende av omvärlden. Speciellt märks det genom att internationella ägar- grupper har etablerat sig inom såväl traditionella som nya medier. Utvecklingen på TV-området har inneburit en ökad mångfald i fråga om programutbudet. Vi kan se en utveckling av hela medielandskapet som innebär att de tekniska skillnader som tidigare strikt delade upp olika medier långsamt suddas ut. TV-sändningar kan nå mottagarna på tre olika sätt, genom satellit- sändningar, kabelsändningar eller marksändningar. Markmottag- ning sker med antingen en centralantenn, en egen takantenn eller en liten inomhusantenn. Satellitsänd TV tas emot med hjälp av en parabolantenn. Parabolen kan användas av ett enskilt hushåll eller delas av flera hushåll. Kabelsändningar innebär i huvudsak vidaresändning av marksändningar och satellitsändningar via kabel. Det finns ingen exakt siffra på hur många TV-hushåll det finns i . Betänkandet Radio och TV i allmänhetens tjänst bedömer utifrån olika källor att antalet är omkring fyra miljoner (se s. 295, SOU 2000:55). Uppskattningar av hur fördelningen mellan de olika mottagningssätten av TV ser ut utgår från uppgifter lämnade av antingen sändningsoperatörerna eller ett urval av TV-hushållen. Mediamätningar i () genomför varje halvår en s.k. basundersökning. Undersökningen genomförs med hjälp av telefonintervjuer av ett statistiskt representativt urval av den svenska befolkningen där man bl.a. frågar om hur de tar emot TV. Utifrån resultaten av den senaste basundersökningen bedömer MMS att av de svenska hushållen använder en egen takantenn eller en centralantenn för att ta emot TV-sändningarna. Det är alltså ca 1,25 miljoner TV-hushåll som enbart använder marksändningar för sin TV-mottagning (se tabell 2.1). Fördelning i procent mellan olika mottagningssätt i Källa: Mediamätningar i , . Alla de tre sändningsformerna står inför ett byte av sändnings- teknik. Från att tills nu ha använt analog teknik har en övergång till digital teknik påbörjats. Digitala sändningar innebär bl.a. att vi får bättre bild- och ljudkvalitet och att fler program får plats på ett givet frekvensutrymme. Digitaliseringen av TV-distribution är en logisk utveckling efter- som analog teknik har kommit att ersättas av digital teknik på allt fler områden. Exempel på områden där detta skett är musik- industrin (från vinylskivor till CD) och inom mobiltelefonin (från NMT till GSM). Det finns 54 större sändarstationer för marksänd analog radio och TV. Dessa når merparten av de svenska hushållen. Dessutom finns ca 600 mindre, kompletterande sändarstationer för de hushåll som ligger så till att de inte kan nås av signalerna från någon av de stora sändarna. () som använder alla sändare når av hushållen. sänder över ett något mindre område där bara ett fåtal av de mindre sändarna måste användas. Dessa sändningar når av hushållen. Vid samma utbygg- nad av de digitala sändningarna kan minst lika många hushåll nås. Det är företaget () som står för alla TV- sändningar analogt såväl som digitalt i marknätet. ägs till av staten. De programföretag som sänder i det analoga marknätet, dvs. SVT, UR och är ålagda att använda för sina analoga sändningar medan det för de digitala marksänd- ningarna inte finns sådana sändningsvillkor. Det finns med andra ord inga principiella hinder för någon annan sändningsoperatör att etablera digitala TV-sändningar i ett marknät. Det digitala marknätet lämpar sig väl för regionala och lokala sändningar. Genom att välja vilka sändare som skall användas, kan olika signaler skickas ut i olika delar av landet. En begränsning med sändningarna i marknätet jämfört med de andra distributionssätten är att den totala sändningskapaciteten begränsas av tillgängligt frekvensutrymme. I och med digitaliseringen minskar detta i be- tydelse då kapaciteten i marknätet ökar. De digitala sändningarna i marknätet har sedan starten successivt utökats. Med den planerade utbyggnaden av det digitala marknätet till sex frekvenskanaler kan det finnas upp till 29 olika TV-program tillgängliga i hela landet och tre program regionalt i många områden. Vilka programföretag som har fått tillstånd att sända i det digitala marknätet framgår av avsnitt 1.2.1. Satelliter som används för TV-sändningar befinner sig ovanför ekvatorn. Satelliterna är geostationära vilket innebär att de alltid befinner sig ovanför samma punkt på jordytan eftersom de följer med i jordens rotation. TV-signalen sänds upp till satelliten från en station på jordytan. Satelliten tar emot signalen som för- stärks och skickas tillbaka över ett visst bestämt geografiskt område. Satelliter kan användas till överföring mellan två sändar- stationer för marksänd TV, förmedling av sändningar till ett kabel- TV-nät eller direkt mottagning av enskilda hushåll. Satellitsändningar har en mycket stor kapacitet. På varje satellit finns normalt 12 24 s.k. transpondrar. Varje transponder kan antingen distribuera ett analogt TV-program eller 6 10 digitala TV- program. Satellitsändningar är kostnadseffektiva om människor inom en stor yta skall nås eftersom sändningskostnaden är kon- stant. Teoretiskt täcker en satellit av den yta den riktas mot. I praktiken kan dock vissa hushåll i ett område få problem med att ta emot signalen. Det beror på att en parabolantenn måste placeras med fri sikt mot söder för att mottagning skall vara möjlig. Två företag dominerar på den svenska marknaden när det gäller kundadministration av satellitsänd TV. Dessa är det norska före- taget och svenska Viasat. grundades efter en fusion mellan FilmNet/Multichoice och /CTV. Företaget ägs av telekommunikationsföretaget som tog över hela verksamheten genom att köpa resterande del av den tidigare delägaren Canal+. De digitala sändningarna inleddes . erbjuder ett stort antal internationella TV-program. Konsumenterna kan välja mellan olika paket inriktade på t.ex. underhållning, sport, filmer eller sätta ihop ett eget paket av specialprogram. vidaresänder också ett antal nordiska program, både kommersiella och public service. Viasat ingår i mediekoncernen (). Viasat har verkat på marknaden . bedrivs verksamhet i hela och i . Viasat inledde sina digitala sändningar . Viasat er- bjuder förutom koncernens egna TV-program , ZTV, TV1000, Cinema, Viasat Sport, m.fl. också ett antal internationella TV- program. Vid sändning i ett kabelnät kan TV-signalen skickas direkt från en TV-studio och ut på nätverket. Detta sker ofta vid lokala kabel- sändningar. Vanligare är dock vidaresändningar av satellit- eller marksändningar som tas emot vid en central punkt och skickas i kabeln till de hushåll som har tillgång till nätverket. Utbyggnaden av kabelnät till hushållen inleddes i början av 1980- talet. som är en intresseorganisation för kabel-TV-företag anger att 2,3 miljoner hushåll har möjlighet att ansluta sig till kabel-TV. Radio- och uppskattar i rapporten antalet sådana hushåll till 2,7 miljo- ner. Dessa uppgifter tyder på att mellan av TV- hushållen har möjlighet att ansluta sig till ett kabel-TV-nät. Det finns omkring 70 olika kabel-TV-företag i men det är fyra som dominerar marknaden då de tillsammans anger att de täcker över 2 miljoner hushåll: N Comhem som ingår i Teliakoncernen. N UPC som är ett dotterbolag till näst största kabel-TV-företag, . N Kabelvision som ingår i och har ett samarbets- avtal med Viasat. N on line som ägs av . Trots att över 2 miljoner av de svenska hushållen kan ansluta sig till kabel-TV betyder det inte att så många hushåll har gjort ett aktivt val till förmån för denna mottagningsform. Faktum är att det är långt färre hushåll som faktiskt utnyttjar något ur det erbjudna kabelutbudet. En orsak kan vara att det som regel krävs extra betalning för att få tillgång till fler program än de som omfattas av vidaresändningsplikten (must carry). Vidaresändningsplikten finns reglerad i Radio- och TV-lagen (1996:844) och innebär att kabel- TV-företagen kostnadsfritt skall vidaresända högst tre av SVT:s program samt ytterligare ett program som sänds med tillstånd av regeringen. Digitala program behöver bara vidaresändas digitalt. Det här betyder att en stor mängd hushåll är anslutna till ett kabel-TV-nät men ändå väljer att inte skaffa sig tillgång till fler TV- program än de som erbjuds utan extra kostnad i det analoga mark- nätet. I rapporten än TV (Marking och , 1999) görs en uppskattning av hur stor andel av de anslutna kabelhushållen som väljer att abonnera på ett utökat TV-utbud. Uppskattningen bygger på de fyra stora företagens kunder och visar att av dessa hade gjort ett aktivt val att betala extra för ett utökat TV-utbud. För det största företaget var det av abon- nenterna som valt ett utökat utbud. För de övriga tre företagen hade av abonnenterna gjort ett aktivt val. Skillnaden kan delvis förklaras med att betalningen för Comhems grundutbud normalt ingår i boendekostnaden och består av tio TV- program, medan de andra tre företagen i utgångsläget begränsade sändningarna till de program som omfattas av vidaresändnings- plikten. Överföringskapaciteten i kabel-TV-näten är som regel ganska stor och hushållen erbjuds därmed ett brett utbud av program. Exakt hur många program som kan sändas beror på det enskilda nätets kvalitet och kapacitet. Kabelsändningar är lätta att avgränsa geografiskt vilket gör att de kan vara lämpliga för lokala eller regionala sändningar. En förutsättning är dock att hela den tänkta målgruppen är ansluten till kabel-TV-nätet. Det innebär att man som regel måste komplettera kabelsändningarna med exempelvis marksändningar om syftet är att nå ut till alla hushåll i ett större sändningsområde, t.ex. en kommun eller ett län. Företaget Comhem startade digitala sändningar och var därmed först i med att erbjuda digital TV till sina kunder. Inga andra kabel-TV-företag har ännu följt efter. UPC har aviserat att de kommer att inleda digitala sändningar . Tillväxten av nya kabel-TV-nät har i praktiken upphört. Förklaringen är troligtvis att kabel-TV ses som en kostnadseffektiv mottagningsform på platser där befolknings- tätheten är relativt hög som t.ex. i områden med flerfamiljshus. Det var också där som kabel-TV tidigt etablerades. Inget talar för en spridning av kabel-TV-nät till de platser som inte har tillgång till detta , som t.ex. i glesbygden eller i glest bebyggda villa- områden. Det finns ett stort intresse av att kunna använda tele- och datakommunikationsnät för överföring av rörliga bilder över större områden än vad t.ex. ett kabelnät tillåter. Olika tekniker utvecklas för att kunna ta del av t.ex. spelfilmer, konferenser, sportevene- mang eller TV-program över Internet. Sändningen består av data- filer som innehåller ljud och bild. Det finns två metoder för att ta del av sådana sändningar. Antingen laddas hela den önskade data- filen ned i en dator varvid filen kan öppnas och sändningen startar. Eller så görs sändningen tillgänglig medan datafilen laddas ner. I det senare fallet kallas sändningen för strömmande video. Den tekniska utvecklingen tillsammans med pågående uppgrade- ring av infrastrukturen för tele- och datakommunikation har inne- burit att marknaden för ljud- och bildöverföring på Internet har ökat. För att kunna ta del av sändningarna krävs särskild mjukvara till mottagaren (datorn). erbjuder marknaden sinsemellan slutna standarder för denna typ av mjukvara, som för konsumenten är alltifrån gratis till ganska dyr beroende på vilken kvalitet som önskas. Det finns ett flertal företag, speciellt USA-baserade, som er- bjuder konsumenterna att ladda ner t.ex. långfilmer från Internet mot betalning. Eftersom en film är utrymmeskrävande (ca ) krävs en mycket snabb Internetanslutning för att nedladdningen inte skall ta orimligt . De bild- och ljudsändningar som sker över Internet är än så länge inget reellt alternativ till traditionell TV-sändning. Det är dyrt och det går inte att få samma kvalitet i ljud och bild som vid en sedvanlig TV-sändning. har tekniken andra begräns- ningar. Varje användare måste aktivt begära att ett visst program skickas separat just till den personens dator. Om intresset är stort för t.ex. en film eller ett sportevenemang kan det lätt leda till att nätet överbelastas. Tekniken innebär därmed att antalet samtidiga användare begränsas. Begränsningen uppstår i och med att varje tittare be- höver tillgång till en viss mängd överföringskapacitet. Det totala antalet samtidiga användare avgränsas med andra ord av den tillgängliga överföringskapaciteten i det lokala, regionala, nationella eller globala nätverket. Olika tekniker (t.ex. multicast, broadcast) som är anpassade till flera samtidiga användare kan dock motverka sådan överbelastning. I takt med att allt fler människor erbjuds tillgång till en hög överföringskapacitet genom olika former av s.k. bredbandsnät, kan kvaliteten på sändningarna och antalet samtidiga användare öka. Bredband är ett samlingsbegrepp för datakommunikation i hög hastighet. I betänkande Bredband för tillväxt i hela landet (SOU 1999:85) definierades bredband som en verklig överföringshastighet om minst /s (miljoner bit ) till såväl som från användaren. Detta ger en mycket snabb Internetuppkoppling som kan bära avancerade ljud- och bild- För TV-sändningar av fullgod kvalitet krävs dock en högre överföringskapacitet. Den statliga har en vision om att alla svenskar skall få tillgång till en överföringskapacitet på /s åt båda hållen. Om detta uppnås skulle det teoretiskt vara möjligt med fullgoda TV-sändningar över Internet. En hög överföringshastighet till Internet kan uppnås på flera sätt, både genom någon typ av fast ledning och genom trådlösa förbindelser. Den pågående utbyggnaden av ledningsförbindelser för en snabbare Internettillgång leder till att allt fler människor kan erbjudas datatrafik i hög hastighet. En utförlig be- skrivning av näthierarkier och olika metoder för snabb uppkopp- ling till Internet ges bl.a. i propositionen Ett informationssamhälle för alla (prop. 1999/2000:86) och i betänkandet Bredband för tillväxt i hela landet (SOU 1999:85). Den IT-politiska målsättningen är enligt IT-propositionen att som första land blir ett informationssamhälle för alla. Hushåll och företag i alla delar av landet bör få tillgång till IT-infrastruktur med hög överföringskapacitet (prop. 1999/2000:86). Enligt rapporten i (PTS, dnr 01-8703) har av hushållen tillgång till någon form av bredband. Om utbyggnadstakten fortsätter i samma takt bör målet enligt PTS kunna nås . Det finns dock tecken på att det kan ta betydligt än så. Den senaste tidens tillbakagång för företag inom IT och telekommunikation har minskat de kommersiella företagens investeringstakt betydligt. uppfattar många kommuner det statliga stöd som kan sökas för etablerandet av bredbandsnät som otillräckligt. 2.2Teknisk utveckling och konvergens har den digitala tekniken förändrat förutsättningarna på TV-marknaden. Den tekniska utvecklingen möjliggör en effekti- visering av TV-sändningarna. Fler program kan få plats på ett givet sändningsutrymme, energiåtgången minskar, sändningarna blir mindre störningskänsliga, ljud- och bildkvaliteten ökar och TV- apparaten får ett utökat användningsområde. Med digital TV menas att distributionen sker i digital form. Eftersom det stora flertalet av dagens TV-apparater är konstruerade för att ta emot analoga signaler krävs att en separat digital avkodare kopplas till TV-apparaten. Dessa kallas också set top box, dekoder eller digital-TV-box. Avkodaren omvandlar de digitala signalerna till analoga signaler så att de kan tas emot av TV-apparaten och återges som bild och ljud för TV-tittaren. TV-tittaren kan kommunicera med programföretagen om avkodaren har ett modem för returkommunikation genom den fasta telefonledningen. Returkanalen används för olika interaktiva tillämpningar i sändningarna. I ett kabel-TV-nät skulle själva kabeln kunna användas som returkanal vilket ger en snabbare returkom- munikation. Det pågår en utveckling för att även kunna använda radiobaserad teknik för returkommunikationen i satellit- och marksändningar. består interaktiviteten av enkla tjänster som spel, elektronisk handel och omröstningar. kommer sannolikt returkanalerna att utvecklas och återkopplingen ske i allt högre hastighet. Den digitala tekniken är binär vilket betyder att den består av två beståndsdelar, ettor och nollor. Ettorna och nollorna är var- andras motsatser t.ex. elektrisk spänning och avsaknad av spänning. En förändring vid digitala sändningar sker språngvis. Analog teknik innebär att förändringar sker kontinuerligt. TV-signalen kan där liknas vid en vågrörelse. Vid användning av digital teknik representerar varje företeelse (ljud, bild, data) olika kombinationer av ettor och nollor. Digitala sändningar av ett TV-program tar mindre plats i anspråk än analoga sändningar. Vid analog sändning läggs ett TV-program in i en frekvenskanal (s.k. radiofrekvenskanal). Vid digital sändning används ett lika stort frekvensutrymme, en frekvenskanal, som vid analog sändning. Till skillnad från analog TV, kan vid digital sändning flera TV-program få plats och multiplexeras ihop med varandra i en och samma frekvenskanal. Denna digitala kanal av ettor och nollor benämns vanligtvis multiplex. Hur många digitala program som får plats inom samma utrymme som ett analogt program beror på en mängd olika faktorer, bl.a. hur utrymmeskrävande programmet är och vilket distributionssätt som används. Anledningen till att digitala sändningar kräver mindre utrymme är att den digitala tekniken använder utrymmet på ett mer Den information som sänds komprimeras bättre med digital teknik och det är endast förändringarna i en TV-sändning som behöver uppdateras. Hur stort utrymme som behövs till en digital sändning hänger därför bl.a. samman med typen av TV- program som sänds. Ju mindre föränderlig en sändning är desto mindre utrymme kräver den. En sändning av ett studioprogram kräver därför gene- rellt sett ett smalare sändningsutrymme än exempelvis en sändning från en ishockeymatch. Det beror på att studiobakgrunden är varvid denna information bara behöver skickas ut med längre mellanrum medan bilden från ishockeymatchen ändras och därför uppdateras ständigt. Dessutom gäller att ju högre bildkvalitet som önskas desto större sändningsutrymme eller kapacitet krävs till sändningen. Så kallad högupplösnings-TV (HDTV) kräver t.ex. fyra gånger så mycket sändningsutrymme som en ordinär digital sändning. Om signalen dessutom görs mer okänslig mot störningar, vilket bl.a. innebär att mindre avancerade antenner kan användas, krävs ett större sändningsutrymme. Med de kvalitetskrav som gäller för de markbundna digitala sändningarna går det att sända fyra till sex digitala program i en frekvenskanal eller multiplex, alltså på samma frekvensutrymme som ett analogt program. Generellt gäller att fler program får plats om det är tekniskt möjligt att samordna sänd- ningarna med s.k. statistisk multiplexering. En digital signal är mindre störningskänslig än en analog. Om en analog signal utsätts för störningar försämras kvaliteten, vilket genast märks i bild- och ljudåtergivningen. För att undvika detta krävs en hög signalstyrka. En digital sändning kan också störas, men det gör inget så länge mottagarutrustningen kan tyda vad som är en etta och vad som är en nolla. Sändningen rekonstrueras i mottagaren och återges felfritt för tittaren. Om den digitala signa- len är så svag att den hamnar under den gräns som det tekniska systemet tillåter under en bildsekvens försvinner bilden helt och hållet. Dessutom förstärks en digital signal av angränsande digitala signaler. Det motsatta gäller för en analog signal, som försämras av angränsande sändningar och därför måste sändas med en högre effekt. Högre effekt innebär ökad energiförbrukning. 2.2.2Hur sändningarna går till Ljud och bild som ingår i en TV-sändning fångas upp i t.ex. en studio med hjälp av en TV-kamera med mikrofon. Informationen omvandlas till elektriska signaler och digitaliseras (ettor och nollor). Bild, ljud och övrig data som t.ex. text-TV och tilläggs- tjänster existerar som egna signaler i form av bitströmmar, alltså kombinationer av ettor och nollor. Programföretaget som har hand om sändningen skickar signaler- na till en sändningscentral, för marknätet är det . I centralen kodas och komprimeras signalerna vilket gör att över- flödig information kan tas bort. Hänsyn tas till hur de mänskliga sinnena uppfattar rörliga bilder och ljud. Kodningen görs så att tittaren inte uppfattar någon kvalitetsförsämring. Med den komprimeringsteknik som används (MPEG-2) kan en digital TV-sändning av standardkvalitet överföras vid en överföringshastighet av Mbit/s. Tekniken har utvecklats snabbt vilket tyder på att man kan komma ner till allt lägre överföringshastigheter med fortsatt bibehållen kvalitet. Sambandet som gäller är att ju lägre överföringshastighet som en sändning kräver desto mindre del av det begränsade frekvens- utrymmet behöver tas i anspråk. En utveckling av kodnings- och komprimeringsteknikerna innebär att det utrymme som används till marksänd digital TV kommer att kunna bära allt fler TV-program och andra tjänster. Efter komprimeringen blandas signalerna genom s.k. multiplexe- ring vilket innebär att flera olika signaler sätts samman i en teknisk procedur. Detta ger en enda utsändningssignal. I sändningscentralen sker förutom komprimering och multi- plexering också en regelmässig kryptering av signalerna. Det inne- bär att signalerna förvrängs varvid det behövs två s.k. krypterings- nycklar för att tyda och återge dem på ursprungligt sätt. Den ena krypteringsnyckeln återfinns i själva utsändningen medan den andra är kopplad till konsumentens mottagarutrustning genom ett programkort. Krypteringen utgör ett system för åtkomstkontroll och genomförs för att försäkra att konsumenten får tillgång till det programutbud som hon eller han valt att abonnera på. Utsändningssignalen ryms i en frekvenskanal som sänds ut i etern eller i en kabel. Frekvenskanalen kan innehålla datasignaler från flera olika programföretag och består som regel av ett antal olika digitala TV-program med tillhörande tjänster. Distributionen från sändningscentralen sker över ett transport- nät, vilket för marknätet ofta är ett radiolänknät, till alla sändar- stationerna.