sou · GPB3101d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Vi anser att eftersom systemet med koncessionsrenskötseln bygger på att markägarna deltar i renskötseln genom att vara skötesrenägare så är det rimligt att koncessionen kan förenas med ett sådant villkor. Då frågan om villkorets giltighet är föremål för prövning i domstol föreslår vi dock ingen ändring i lagen. Skulle det visa sig att Rege- ringsrätten inte meddelar prövningstillstånd eller, vid en prövning, fin- ner att villkoret inte är tillåtet, anser vi att lagtexten bör ändras så att det direkt framgår att har möjlighet att meddela ett sådant villkor. bör kunna ingripa mot en f.d. koncessionshavare som inte upphör med sin renskötsel Problemet med olovlig renskötsel har bl.a. uppmärksammats i samband med att Sunna-gruppen ålagts att upphöra med sin renskötsel . Det har dock förekommit även ovanför lapp- marksgränsen att renskötsel bedrivs utanför samebyarna. Denna typ av renskötsel faller utanför rennäringslagens bestämmelser. Rennärings- lagen innehåller inga regler om vad skall göra i den situa- tionen. Det är i stället den vars rättigheter kränks av den olovliga ren- skötseln, t.ex. den sameby inom vars område renskötseln bedrivs eller ägare av den mark som används, som bör agera genom att vända sig till kronofogden och begära handräckning för att få bort renarna. När det gäller renskötseln ovanför lappmarksgränsen är det i och för sig inte något anmärkningsvärt med det. Situationen motsvarar i princip t.ex. den när någon obehörig ställer sin bil på en privat parkeringsplats eller när en hyresgäst stannar kvar i en lägenhet trots att kontraktet upphört. När renskötsel bedrivs utan koncession kan dock situationen upp- fattas något annorlunda. Här är det frågan om ett offentligrättsligt tillstånd som upphört på grund av att förutsättningar för tillstånd inte längre föreligger. Förhållandet att renskötseln inte längre skall få före- komma har således föregåtts av en myndighetsprövning. I den situatio- nen är det rimligt att myndigheterna skall har möjlighet att genomdriva sitt beslut genom att ingripa mot den renskötsel som bedrivs utan till- stånd. Vi föreslår därför att får möjlighet att förelägga den f.d. koncessionshavaren att vid vite avveckla sitt reninnehav. Om den åtgärden inte är tillräcklig anser vi att bör kunna be- sluta om tvångsslakt. Muonio sameby bör inte bli en särskild skogssameby Ovan har vi redogjort för bakgrunden till utredningen sameby – en särskild skogssameby, utredningens förslag och remissvaren be- träffande dessa. Regeringen överlämnade i beslut handlingarna i ärendet till oss. Vi delar i och för sig utredningens uppfattning att Muonio konces- sionssameby skiljer sig från övriga koncessionssamebyar. koncessionshavare än övriga byar och styrelsen domineras av konces- sionshavarna. finns det dock inte någon skillnad i konces- sionstiderna sedan koncessionshavarna i Muonio sameby med- delats koncession . Vidare råder det fortfarande tvist om vissa betesområden mellan och samebyar. Även vissa pro- blem kring Sunna-gruppens renskötsel kvarstår, trots att renskötarna i gruppen numera inte har koncession inom Muonio sameby. Det problem som de korta koncessionstiderna inneburit för möjlig- heten att bedriva rationell renskötsel i Muonio sameby är till viss del lösta genom att koncessionstiden numera är . Det medför att koncessionshavarna i Muonio sameby numera har samma planerings- och investeringshorisont som koncessionshavarna i de andra byarna. I detta sammanhang vill vi hänvisa till vad vi ovan anfört om konces- sionstidernas längd. Vi anser således att detta motiv kan an- ses utgöra ett tillräckligt skäl för den omfattande förändring utredning- en föreslår. När det gäller frågan om betestvisterna i förhållande till sameby har det prövats av Kammarrätten i (dom , mål nr 3815–3824/1998). Kammarrätten fann vid en lämplighets- bedömning att det inte fanns skäl att inskränka Muonio samebys rätt till vinterbete inom sitt koncessionsområde på det sätt före- skrivit. Domstolen konstaterade i denna del att enbart det förhållandet att en sameby ovanför lappmarksgränsen hade förvärvat sedvanerätt till bete inom koncessionsområdet inte kunde utgöra tillräcklig grund för att begränsa koncessionssamebyns betesrätt. Domen har överklagats till Regeringsrätten. sameby anförde i målet att byn har bättre rätt än Muonio sameby till vinterbete i det aktuell området eftersom sameby grundar sin rätt på sedvana och urminnes hävd. Talan om bättre rätt till ett betesområde kan prövas av allmän domstol. Det gäller även om kammarrätten bedömt att ett påstående om sedvana inte kan ligga till- grund för ett villkor i en koncession. Lagstiftning skulle inte ta ifrån sameby möjligheten att föra sådan talan. Mot denna bakgrund kan, enligt vår uppfattning, inte utredningens förslag om att Muonios gränser skall anges i lag anses innebära att gränserna blir klara. När det gäller frågan om gränser kan vidare konstateras att regeringen planerar att tillsätta en . Dess uppdrag skulle innefatta att försöka fastställa den yttre gränsen för renskötsel- området samt att peka ut på vilken mark samerna har haft det domine- rande bruket. Deras arbete kommer att vara förutsättningslöst på det sättet att de inte är bundna av innebörden av de administrativa grän- serna lappmarksgränsen och odlingsgränsen. Även mot denna bakgrund är det, enligt vår uppfattning, inte lämpligt att försöka bestämma Muonios gränser i lag. Utredningens förslag har mött kraftigt motstånd från markägarna i området, kommunen och vissa samebyar. Förslaget innebär att en sär- skild form av sameby skall skapas och är således en ganska stor föränd- ring i förhållande till vad som gäller för renskötseln i området. kan vi inte se att det garanterar att syftet med förslaget upp- nås. Vi anser därför att utredningens förslag inte bör genomföras. För att en ändamålsenlig renskötsel skall kunna bedrivas i området är det viktigt att frågor om gränser får en lösning. Vi anser dock att detta måste ske genom överenskommelser mellan de berörda sameby- arna. Det är enligt vår uppfattning det bästa sättet att uppnå en lösning som blir långsiktigt hållbar och respekteras av alla. I detta sammanhang kan såväl olika myndigheter som renskötselns organisationer ha en viktig roll att spela. Inom renskötseln har tillämpats metoden att skilja mellan olika renägares renar genom märken som skärs i renarnas öron. Redan före den första renmärkeslagen, , fanns det genom sedvana utvecklade regler för hur märkena skulle se ut, när och på vilket sätt märkning skulle ske. Genom lag infördes regler om att ren- märken skulle fastställas av domstol. märks de i örat med sam- ma märke som modern. Renmärket består av snitt som i olika kombi- nationer skärs in i renens öra. I används tjugo standardiserade snitt för örats spets samt två stora och två små kantsnitt. Standardise- ringen av snitten inleddes , som det infördes regler om att renmärkena inte fick vara förväxlingsbara med andra märken. Som en följd av standardiseringen blev det inte längre tillåtet att använda vissa äldre snittyper. Snitten beskrivs i Statens jordbruks- verks föreskrifter om utformning och registrering av renmärken (SJVFS 1993:76). Rennäringslagens regler om renmärken är i princip oförändrade se- dan renmärkeslag. Då infördes mera detaljerade regler om hur renmärken skulle vara utformade och om renmärkesregistrering. Moti- vet för detta var att renskötseln förändrats från intensiva former till extensiva former där renarna strövar fritt över stora områden. Därmed ställdes större krav på renmärkenas särskiljande förmåga. När lag infördes konstaterades i förarbetena att ingen hade ifrågasatt tvånget att märka renar i öronen (prop. 1960:64 s. 41). Av förarbetena framgår att renmärkningens syfte inte enbart var att skydda äganderätten till renarna utan att det även låg vissa allmänna intressen bakom. Märkningen kunde bl.a. underlätta för den bofasta befolkning- en att få ersättning för skador, som vållats av ren. Innan rennärings- lagen infördes var det den enskilde renägaren som var skadestånds- skyldig för de skador hans ren hade vållat. Vidare var det för det all- männas kontroll av renbeteslagens efterlevnad viktigt att renarna är märkta. Vid våra kontakter med renskötare har framkommit att reglerna om renmärken anses ha stor betydelse för rennäringen. Renmärkena liknas vid lagfartsbevis. Handlaget vid märkningen upplevs vara en del av den yrkesskicklighet renskötarna besitter. 7.5.2Gällande regler om renmärken Renar som förs på bete enligt rennäringslagen skall som huvudregel va- ra märkta i öronen med renmärke som registrerats för renens ägare. Re- gistrerat märke får användas för att märka renar endast vid renskötsel som bedrivs inom den sameby som anges i registreringsbeslutet. Döds- bo efter avliden renägare får använda det renmärke som registrerats för den avlidne. Användning av registrerat märke i strid med bestämmelsen är straffbart enligt rennäringslagen. Fråga om registrering av renmärke prövas av . Register över renmärken förs hos . Renmärke får registreras endast om det tydligt skiljer sig från märken som får användas på renar med vilka sökandens renar kan sammanblandas. Det måste också ha en form som försvårar olovlig märkning. Ett släktmärke får registreras även om utformningen inte helt skyddar mot olovlig märkning. Det förutsätter dock att innehavare av äldre märke av samma grundtyp, som kan ha olägenhet av registreringen, godkänner denna. Renmärke får inte registreras för annan än den som är medlem i den sameby ansökningen avser eller som har rätt att ha skötesrenar där. Renägare får inte ha mer än ett märke registrerat. Samebyn har ansetts ha behov av att äga egna renar, t.ex. avelstjurar (prop. 1971:51 s. 193). Därför kan renmärke registreras även för same- by. Den som genom avtal eller på annat sätt förvärvar rätt till annans registrerade renmärke får inte använda märket vid renmärkning förrän det registrerats för hans räkning. skall avlysa registrerat renmärke om märkeshavaren anmäler att han inte längre ämnar använda märket vid renmärkning, om märket inte har använts vid renmärkning, om märket efter flyttning av renar till annan sameby inte längre skall användas i någon hos registrerad sameby eller om märkeshavaren eller hans dödsbo inte längre har rätt att ha renar i sameby. Avlyses märke efter anmälan får det behållas på redan märkt ren för avlysningen. Avvecklingsfristens längd har bestämts med hänsyn till att det sällan är ekonomiskt försvarbart att låta en ren bli mer än (prop. 1960:64 s. 21). Är två eller flera registrerade renmärken helt lika eller så lika att de lätt kan förväxlas eller kan de genom ändring komma att överensstäm- ma med varandra, kan på ansökan av sameby eller mär- keshavare för vilken likheten medför olägenhet förordna att något eller några av märkena skall avlysas eller ändras. Avlyses eller ändras mär- ke, får det behållas oförändrat på redan märkt ren under tid som läns- styrelsen bestämmer. Bestämmelsen skall även tillämpas för märke som avlysts efter anmälan. I det fallet skall i stället för avlysning föreskrivas förkortning av märkets giltighetstid. Byter märkt ren ägare, får ommärkning till den nye ägarens märke ske endast om styrelsen i den sameby där ommärkningen skall äga rum medger det. Lämnas inte sådant tillstånd kan renens märke förses med avbrott för att skilja renen från andra renar med samma märke. Av- brottsmärkning görs genom tillägg av ett eller flera små kantsnitt. För avbrottsmärkning fordras medgivande av styrelsen för den sameby där renen i fortsättningen skall hållas. Har ren förvärvats på annat sätt än genom bodelning, arv eller testamente, fordras även överlåtarens sam- tycke för ommärkning eller avbrottsmärkning. Ommärkning eller av- brottsmärkning får ske endast i närvaro av den som samebyns styrelse utser eller inför två vittnen. Avbrottsmärke får behållas på ren högst efter det styrelsens medgivande gavs. Bestämmelsen om avlysning på grund av likhet med annat renmärke gäller även avbrottsmärke. I det fallet skall dock i stället för avlysning föreskrivas förkortning av mär- kets giltighetstid. Att utföra ommärkning eller avbrottsmärkning i strid med rennäringslagens bestämmelser är straffsanktionerat enligt samma lag. Renkalv skall märkas med ägarens registrerade märke före utgången av det år då kalven fötts. Märkning får dock ske intill utgången av april nästföljande år, om märkningen ombesörjs av samebyn eller utförs i närvaro av någon som byns styrelse utser eller inför två vittnen. Även efter utgången av april får märkning ske, om samebyns styrelse medger det. Om den som märker egna renar anträffar annans renko med omärkt kalv, bör han märka kalven med moderns märke. märke eller avlyst märke, skall kalven i stället märkas med ägarens re- gistrerade märke, om det är känt. Den som märkt annans kalv på detta sätt har rätt till gottgörelse av ägaren. Den som märker kalvar i strid med bestämmelsen kan straffas enligt rennäringslagen. Om omärkt ren påträffas inom samebys betesområde skall samebyn sälja den levande eller slakta och sälja den. Om renen har ett förfalskat, förstört eller okänt märke eller ett märke som inte är rätt utformat, skall den tas om hand av samebyn för slakt och försäljning. I båda fallen till- faller köpeskillingen byn. Den som från försäljningsdagen styrkt sig vara ägare till renen har rätt att av byn utfå ett belopp som motsvarar köpeskillingen med avdrag för kostnaden för renens omhän- dertagande, slakt och försäljning. Registret innehåller över 6 000 märken. Av dessa är cirka 5 300 regist- rerade för . Av dessa innehas cirka 1 200 av skötesre- nägare inom koncessionsområdet. Registret förs med hjälp av datamedia. Varje renmärke registreras som en särskild post i registret. Posten innehåller en avbildning av märket och anteckningar om registerformel, den sameby där märket skall användas och märkesinnehavarens namn, personnummer och adress. Registerformeln bildas av de tal och bokstäver som betecknar snitten enligt Statens jordbruksverks föreskrifter. Till renmärkesregist- ret hör ett namnregister, som i alfabetisk ordning anger namnen på märkesinnehavarna. Enligt rennäringslagen ansvarar varje länsstyrelse för renmärkes- registreringen inom sitt län. Efter överenskommelse mellan länsstyrel- serna i och handläggs ärenden om ren- märken av en tjänsteman hos i . Ärendena om renmärken för handläggs av i . Den handläggande tjänstemannen kontaktar den sameby där mär- ket skall användas och annan sameby som skulle kunna ha olägenhet av registreringen. När det behövs samråder handläggaren med motsvaran- de registreringsmyndighet i eller . Därefter skickas ett förslag till beslut till den länsstyrelse som skall besluta i ärendet. 7.5.4Renmärken i , och i den svensk-norska renbeteskonventionen Enligt den finska renskötsellagen skall alla renar förses med sin ägares märke. Varje renägare får endast ha ett renmärke. Även renbeteslagen och kan ha renmärke. Det är som på förslag av renbeteslagets styrelse godkänner renmärkena. Renskötselområdet är indelat i mär- kesdistrikt. Märkesdistriktet har till uppgift att se till att renmärkena är användbara och skiljer sig från varandra i tillräcklig mån. I märkesdist- riktet fattas beslut vid ett möte där varje renbeteslag representeras av renvärden. Märkesdistriktet skall avge sitt utlåtande innan renbetes- lagets styrelse överlämnar ansökan till . Ett renmärke kan godkännas endast om sökanden har ren som skall förses med det märke som ansökan avser. för en för- teckning över godkända renmärken. En omärkt kalv som följer en renko skall förses med samma märke som renkon. Andra omärkta renar skall säljas för renbeteslagets räk- ning eller förses med renbeteslagets märke. Renbeteslaget kan besluta att vittnen skall vara närvarande vid renmärkning. kan avlysa ett märke om innehavaren begär det. Om ett renmärke inte använts vid märkning och det inte finns renar märkta med det skall besluta att märket förfallit. Enligt den norska loven om reindrift skall all tamren vara märkt. Renen skall märkas med sin ägares märke som den är född. I särskilda fall kan områdesstyret tillåta att märkning sker efter men före året därpå. Renägaren förlorar äganderätten till en ren som inte är märkt på sådant sätt att äga- ren kan identifieras eller som inte har märkts inom tidsfristen. Sådan ren skall slaktas och säljas och intäkterna tillfaller renbetesdistriktet. Den som enligt reindriftsloven har rätt att bedriva renskötsel har också rätt att få ett renmärke registrerat. För att få registrera och an- vända ett renmärke måste renarna ingå i en godkänd driftsenhet. Ären- den om registrering av renmärken prövas av en nämnd som består av 3– 5 medlemmar utsedda av ordförandena i renbetesdistrikten. Varje ren- betesområde skall ha en sådan nämnd. Nämnden skall, med beaktandet av en välordnad renskötsels behov, försöka bevara traditionellt bruk och utformning av renmärken. Bl.a. bör traditionella släktmärken beva- ras. Om ett registrerat märke är sådant att förväxling eller missbruk kan bli aktuellt skall frågan om avlysning eller ändring prövas av nämnden. Ett registrerat märke som inte använts skall avlysas. Avlysning skall också ske när innehavaren av märket avlider utan att efterlämna renar som tillsammans med märket övertas av hans arvingar. och ingick en konvention om renbetning. Kon- ventionen gäller till och med . Konventionen inne- håller bl.a. bestämmelser om renmärken och omärkt ren. Enligt konventionen skall den som är ansvarig för registreringen se till att märket tydligt skiljer sig från annat giltigt märke, som används eller får användas på renar från det andra landet med vilka sökandens renar kan sammanblandas. Vidare framgår vilket lands lag som skall tillämpas för omärkta renar. och ingick ett avtal om att upprätta en svensk-norsk renbeteskommission för att utreda frågan om det ena lan- dets renskötande samer efter utgången av konventionens giltighetstid har behov av fortsatt renbetning i det andra landet. Kommissionen lämnade sitt betänkande . De båda ländernas regering- ar kommer med utgångspunkt från betänkandet att inleda förhandlingar rörande den fortsatta rätten till renbetning i det andra landet. Kommissionens förslag till konvention innehåller en bestämmelse om att renmärke för att kunna registreras skall skilja sig från giltigt märke inom den berörda regionen i det andra landet. Vidare skall re- gistreringsmyndigheten i respektive land höra det andra landets myn- dighet innan märke registreras. Förslaget innehåller även en bestämmelse om omärkt eller okänd ren. Med okänd ren avses ren som är märkt men där märket av olika skäl inte kan identifieras. Omärkt eller okänd ren skall behandlas enligt bestämmelserna i det land där den finns. Vi anser att det alltjämt skall finnas ett tvång i lag att märka renar. skall föra ett register över renmärken. Registreringen skall skydda märkeshavarnas märken mot förväxlingsbara märken. Omärkt ren för vilken ägaren inte kan identifieras bör även enligt vårt förslag tillfalla samebyn. med ett felaktigt märke skall, som , tas om hand av samebyn. Ägaren till en sådan ren skall ha möjlighet att göra anspråk på renen eller dess värde. Öv- riga bestämmelser om renmärken och märkning av ren meddelas i förordning eller föreskrifter. Renmärken regleras i tolv paragrafer i rennäringslagen. Enligt direkti- ven skall vi överväga om det finns anledning att alls reglera frågor om renmärken i rennäringslagstiftningen. Uppdragets utformning bör ses mot bakgrund av riksdagsrevisorernas rapport /97:RR4 och riks- dagens uttalanden med anledning av rapporten (bet. 1996/97:JoU12, rskr. 1996/97:168). revisorer föreslog att regeringen skulle ta initiativ till en genomgång av regelverket kring rennäringen i syfte att ur lagar och förordningar mönstra ut bestämmelser som kan undvaras eller ersättas av regler som kan beslutas av samerna själva. För statens vidkommande bör målet vara en avsevärd avreglering och delegering av beslutande- rätten. delade den uppfattningen. Enligt vår uppfattning kan regleringen av renmärken och renmärk- ning vara ett sådant område där avreglering och delegering bör ske. För att kunna avgöra det måste man först studera om det överhuvudtaget finns behov av ett tvång i lag att märka renar. Märkningstvånget bör vara kvar Renmärkningen skall, förutom att skydda äganderätten till renarna, även tillgodose vissa allmänna intressen, t.ex. att underlätta bestäm- mandet av ersättning för skador, som vållats av ren, och för kontroll av renbeteslagens efterlevnad (prop. 1960:64 s. 41). Renskötsel bedrivs med hjordar av renar som har olika ägare. Det är således nödvändigt för varje enskild ägare att han kan identifiera sina renar. Möjligheten att identifiera den enskildes renar kan också ses som ett allmänt intresse, eftersom det kan minska antalet tvister som upp- står. Öronmärkningen innebär t.ex. att ersättningen för renar som körts på av bilar eller tåg kan betalas ut till rätt person. nödvändig för att en myndighet, t.ex. kronofogdemyndigheten, skall kunna urskilja en enskilds renar ur en gemensam hjord. För att en ford- ringsägare skall kunna göra anspråk på att få betalt genom utmätning ur en enskilds renar krävs att det framgår att renarna tillhör den betal- ningsskyldige. Vidare är det tillåtet för svenska samer att under vissa förutsättningar nyttja renbete i . Norska rennäringsmyndigheter har således ett behov av att kunna identifiera vem som äger renar för att kunna avgöra om konventionens regler uppfylls. Det bör vara ett starkt intresse för den enskilde renägaren att märka sina renar på ett sådant sätt att äganderätten till dem skyddas. Mot den bakgrunden borde det inte vara nödvändigt med ett i lag reglerat tvång att märka renar. I och med att renskötseln bedrivs med gemensamma hjordar finns det också ett starkt allmänt intresse kring att undvika tvister om ägandet till enskilda renar. Det är t.ex. svårt att se hur en en- skild renägares renar skulle kunna skiljas ut ur en renhjord för utmät- ning om de inte är märkta. Det allmänna intresset består i att minimera tvister mellan renägare, renägare och andra enskilda och mellan re- nägare och myndigheter. Enligt vår uppfattning är detta så viktigt att det trots behovet av avreglering fortfarande bör finnas ett krav i lag på att ren skall vara märkta så att det tydligt framgår vem som äger den. Ett statligt renmärkesregister bör finnas kvar Renmärken har stor betydelse för utövarna av renskötseln. Vi har upp- fattat att det är en viktig del av den samiska kulturen och att skyddet för märkena mot intrång är viktigt. I vårt förslag till mål för en ny rennäringspolitik har vi betonat bety- delsen av rennäringen och andra traditionella samiska näringar för sa- möjlighet att utveckla sin kultur. Det talar i och för sig inte mot att överlämna hanteringen av renmärkena till samerna själva att besluta om. Ovan har vi redogjort för olika skäl till varför det bör finnas ett tvång att märka renar i rennäringslagstiftningen. För att tvånget att märka renar skall kunna uppfylla dessa behov bör det dock enligt vår mening finnas mekanismer som skyddar enskilda märkens egenart och som innebär att uppgifterna om vem som innehar ett visst märke och därmed äger en viss ren är tillgängliga för den som vill veta. Det bör därför finnas ett statligt register över renmärken. Enligt rennäringslagen är länsstyrelserna registermyndighet. Frå- gorna kring renmärken och renmärkesregistrering är huvudsakligen en samisk angelägenhet. Det talar enligt vår mening för att skall vara registermyndighet. När det gäller som register- myndighet finns dock en rädsla hos skötesrenägarna i koncessions- området för att de skall missgynnas. Besluten om renmärkesregistrering är myndighetsutövning i förhållande till enskild. Det innebär att det kommer att gälla samma regler för handläggningen och för överklagan- de som .