sou · GPB3103d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Verket anser därför att lagstiftningen efter försöksverksamheten bör permanentas och videokonferenstekniken successivt införas i samtliga allmänna domstolar. Utredningens bedömning: Försöksverksamheten med video- konferens, som av allt att döma fallit väl ut, bör i sina huvuddrag permanentas. Huvudregeln bör dock fortfarande vara att den som skall delta i ett sammanträde inställer sig i rättssalen eller där sammanträdet skall hållas. Försöksverksamheten med videokonferens har bedömts positivt av de personer som har berörts av den. Utredningen konstaterar att användningen av videoteknik i många fall kan underlätta för parter och andra som skall delta i ett sammanträde. Videotekniken kan också medverka till att kostnaderna för en rättegång hålls nere. Några principiella skäl att inte tillåta användningen av denna teknik sedan försöksverksamheten har upphört kan utredningen En förutsättning är emellertid att videotekniken används med måtta och endast i de fall det är befogat. Användningen av videoteknik – liksom telefon – skall ses som undantagsregler. I grunden bör ligga en stark presumtion för att den som skall delta i ett sammanträde infinner sig i rättssalen. Det kan antas att detta ligger väl i linje med medborgarnas uppfattning om hur ett sammanträde i domstol skall gå till. Utredningen har inte några synpunkter på själva de tekniska arrangemangen och tekniken som sådan. Det är naturligtvis en förutsättning att tekniken fungerar på ett tillfredsställande sätt så att såväl deltagarna i ett sammanträde som åhörarna kan se och höra den som deltar i sammanträdet med hjälp av videoteknik. Detta har uppenbarligen varit fallet under försöksverksamheten. 3.4.1.2Vem skall få delta och i vilka situationer? Utredningens förslag: Reglerna om vilka som skall få närvara genom videokonferens görs generella. Parter, sådana som skall höras i bevissyfte och andra skall kunna delta i ett sammanträde genom videokonferens. –De två alternativa villkor som gäller för del- tagande i en videokonferens enligt försökslagstiftningen mönstras ut och ersätts av ett generellt villkor. Enligt detta skall det vara möjligt att delta i ett sammanträde genom videokonferens om det inte är olämpligt med hänsyn till ändamålet med sammanträdet och övriga omständigheter. Vid den bedömningen skall rätten – utöver parternas upp- fattning i frågan – särskilt beakta de kostnader eller olägen- heter som annars skulle uppkomma samt om någon känner stark rädsla för att vara närvarande. Enligt (2001:3) rapporterade försöksdomstolarna att videokonferens förekommit vid 50 sammanträden. Det övervägande antalet sammanträden med video- konferens förekom i brottmål; 38 sammanträden avsåg huvud- förhandling och fyra avsåg häktningsförhandling. Videokonferen- serna i tvistemål fördelade sig mellan fyra som avsåg huvud- förhandling i dispositivt mål, två som avsåg huvudförhandling i indispositiva mål och en som avsåg sammanträde för muntlig förberedelse i ett indispositivt mål. En videokonferens avsåg munt- ligt förhör i annat mål. till de olika aktörerna som deltog genom videokonferens i brottmål var 16 vittnen/medtilltalade, 14 misstänkta/tilltalade, 15 målsägande, nio åklagare, fyra försvarare/ombud/biträde, en tolk och en sakkunnig närvarande på detta sätt. Vid en del samman- träden deltog således flera aktörer genom videokonferens. I tviste- mål deltog åtta vittnen, fyra parter, två ombud/biträde, en tolk och en annan person genom videokonferens. Som framgår av statistiken har de flesta tänkbara slags aktörer i en rättegång deltagit i videokonferens under försöksverksamheten. Enligt försökslagstiftningen görs en skillnad mellan parter och de som skall höras i bevissyfte såvitt avser de närmare förutsätt- ningarna för att få delta genom videokonferens. För parter gäller i RB-fall att de får närvara genom videokonferens, om det är lämpligt med hänsyn till ändamålet med partens inställelse och övriga omständigheter, eller om sammanträdet annars skulle med- föra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att parten inställer sig i rättssalen. Bevisning får tas upp genom videokonferens om det är lämpligt med hänsyn till bevisningens art och övriga omständigheter, eller om en fysiskt in- ställelse skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen till att bevisningen tas upp på det sättet. Det har gjorts en viss skillnad mellan sammanträden enligt RB och sammanträden enligt ärendelagen. Enligt den senare lagen gäller, såvitt avser part, att det i stället skall tas hänsyn till samman- trädets ändamål och övriga omständigheter. De flesta domstolar som deltagit i försöksverksamheten har för- klarat att dessa kriterier fungerar väl. Från några domstolar har det uppgetts att kriterierna för videokonferens eventuellt kunde vara något mjukare än de som gäller för närvaro per telefon. Däremot har flera domstolar pekat på att man även om samma kriterier används kan räkna med att det oftare bedöms lämpligt att någon närvarar genom videokonferens än att någon närvarar per telefon. Redan genom kvalitetsskillnaden är utrymmet för att använda sig av videokonferens alltså större. Villkoren för att få närvara per telefon är väl inarbetade i domstolarnas praxis. Villkoren har visat sig fungera också när det gäller videokonferens. Det skulle därför i och för sig vara praktiskt att vid permanentning av försöksverksamheten använda sig av samma villkor. Inför försökslagstiftningen påpekade dock följande. Den naturliga tolkningen av bestämmelsen är att prövningen primärt alltid gäller lämplighetsfrågan (1). Den därpå eventuellt följande bedömningen gäller om sammanträdet annars skulle medföra kost- nader eller olägenheter av viss betydenhet. En sådan alternativ pröv- ning förutsätts således bli aktuell endast i fall där det ansetts tveksamt, mindre lämpligt eller till och med direkt olämpligt med en video- konferens. Den därvid nödvändiga avvägningen skall ske inom ramen för en bedömning huruvida kostnaderna eller olägenheterna inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att parten inställer sig i rättssalen. Enligt Lagrådets mening visar det sagda att utrymmet för en alternativ bedömning enligt punkt 2 i stycket i praktiken kan bli ytterst varierande.– I mer extrema fall skulle det rent av kunna te sig stötande att överhuvudtaget beakta kostnadsaspekter.12 Lagrådets synpunkter kan uppfattas som att videokonferens inte borde vara ens formellt tillåten när det är olämpligt med en sådan. Försökslagstiftningen är däremot utformad på ett sådant sätt att videokonferens får hållas även när det inte är lämpligt, om nämligen en persons inställelse i rättssalen skulle föra med sig orimliga kostnader eller olägenheter. Det skall emellertid sägas att även villkoren för att använda telefon bygger på den av Lagrådet påpekade spänningen. Denna lagstiftning har varit permanent i kraft . Syftet med utformningen var vid bestämmel- sens tillkomst att telefonsammanträde skulle kunna tillåtas även om denna sammanträdesform sakligt sett inte framstod som helt likvärdig med ett sammanträde inför rätten.13 Utformningen av reglerna har såvitt är känt inte lett till någon komplikation. Det är å andra sidan klart att de båda alternativen står i viss mot- sättning. Detta har också påpekats av en av domstolarna som del- tagit i försöksverksamheten. Det kan därför finnas skäl att när reglerna nu ses över utforma villkoren så att de bättre tillgodoser Lagrådets synpunkter. Reglerna om vem som skall kunna få delta genom video- konferens och vid vilka sorters sammanträden ett sådant del- tagande skall få ske kan utformas på så vis att de i detalj räknar upp vissa aktörer som får delta vid vissa sorters sammanträden, om vissa särskilda kriterier är uppfyllda. En sådan utformning av reglerna ökar möjligen precisionen och förutsägbarheten. Bestämmelserna kan alternativt ges en mer generell utformning. 1998/99:65 s. 47. 1986/87:89 s. 200. Fördelen med detta är att smidigheten ökar och således kan behovet av lösningar i den enskilda situationen tillgodoses på ett bättre sätt. Utredningen menar att reglerna bör vara utformade på så vis att inte någon aktör helt utesluts från möjligheten att delta i ett sammanträde – oavsett karaktär – genom videokonferens.14 I vilken mån någons närvaro på detta sätt faktiskt skall tillåtas får avgöras med tillämpning av de särskilda villkoren. Utredningen föreslår mot bakgrund av det sagda ett generellt villkor som innebär att personer får delta i ett sammanträde genom videokonferens om det inte är olämpligt med hänsyn till ändamålet med sammanträdet och övriga omständigheter. Med detta villkor som grund tillgodoses lagrådets kritik mot de nuvarande reglernas utformning. Som ett komplement bör det lämpligen anges direkt i lagtexten vilka förhållanden rätten särskilt skall beakta inför ett beslut om videokonferens. För det första måste parternas uppfattning i frågan om video- konferens tillmätas stor betydelse även om rätten, liksom enligt nuvarande regler, bör ha det yttersta ansvaret. Som utredningen skall återkomma till skall det dock inte finnas någon möjlighet för rätten att tvinga en part att delta i ett sammanträde genom video- konferens. För det andra måste rätten beakta de kostnader och olägenheter som skulle uppkomma om någon måste inställa sig i rättssalen. Detta villkor överensstämmer i allt väsentligt med det som gäller för såväl telefonanvändning som för videokonferens enligt försöks- lagstiftningen. För det tredje föreslår utredningen att rätten uttryckligen skall beakta om någon känner stark rädsla för att vara närvarande. Att videokonferens skulle kunna användas i sådana situationer har varit föremål för diskussion. I den promemoria som före- gick försökslagstiftningen ansågs att sådana skäl som t.ex. att en målsägandes eller ett vittnes rädsla för en tilltalad inte borde vara skäl för ett beslut om videokonferens.15 föreslog emellertid i sitt betänkande att videokonferensteknik 14Videokonferens bör också kunna komma ifråga – om tekniken tillåter det - vid sådan annan handläggning som består i att rätten har kontakt med en eller flera parter för att diskutera någon fråga, t.ex. upprättandet av en tidsplan, men som inte är att betrakta som ett formellt sammanträde i RB:s mening, se avsnitt 4.1.1.3. Det kan påpekas att förbudet mot fotografering avser endast formella sammanträden som hålls i rättssalen och således inte påverkar i vilken mån videoteknik kan användas vid informella diskussioner mellan rätten och parter eller deras ombud som inte hålls i rättssalen. 15Ds 1997:7 s. 205. borde kunna få användas om målsäganden och vittnen har utsatts eller riskerar att utsättas för hot eller andra övergrepp på grund av sin medverkan i en rättegång.16 I den proposition som behandlade försöksverksamheten tog regeringen upp frågan. Regeringen ut- talade att det inte borde finnas några hinder mot att använda videokonferens i sådana situationer som pekade på. Men möjligheten borde, enligt regeringen, användas med viss återhållsamhet och aldrig på bekostnad av den tilltalades rättsäkerhet.17 I praktiken har videokonferens kommit att användas i sådana rädslefall. Av utvärdering framgår att domstolarna i tio fall (av totalt 57 svar) angett att videokonferens initierats på grund av att en part eller förhörsperson har känt oro/rädsla. har personer deltagit vid sammanträde genom videokonferens från ett vittnesrum vid den domstol där förhandlingen hållits.18 Utredningen anser att det bör finnas visst utrymme att använda videokonferens i rädslefallen, inte minst i de situationer som lyft fram. Utredningen har här bl.a. i åtanke vittnen och målsäganden i mål om åtal mot personer som är knutna till organiserad brottslighet. Men även den som utsätts för mer vardagsnära brott såsom kvinnomisshandel m.m. bör kunna få medverka genom videokonferens. Denna möjlighet måste emeller- tid användas med försiktighet och omdöme. Alternativet med medhörning bör alltid övervägas i rädslefallen. Ett lämpligt sätt att gå tillväga är att åklagaren redan i stämningsansökan upplyser om att en målsägande eller ett vittne begärt att få delta genom video- konferens. Den tilltalade eller försvararen får härigenom möjlighet att argumentera i frågan. Det bör i regel aldrig komma ifråga att den tilltalade först vid en huvudförhandling får besked om att ett vittne eller en målsägande skall delta genom videokonferens. Detta framgår redan av det första grundläggande kriteriet, nämligen att rätten särskilt skall beakta parternas uppfattning. Det som sagts nu om vikten av att en tilltalad får besked om att ett vittne eller målsägande eventuellt skall delta genom video- konferens gäller självfallet även andra parter och även i tvistemål. Det bör inte få komma som en överraskning för någon att en part eller vittne eller annan skall delta genom videkonferens. 16SOU 1998:40 s. 324 f. 1998/99:65 s. 24. 18Förutom i rättssalen har en kamera och TV-monitor placerats ut i vittnesrummen i de domstolar som deltar i försöksverksamheten. Enligt försökslagstiftningen får en tilltalad i tingsrätt inte delta genom videokonferens, om det finns anledning att döma honom eller henne till annan påföljd än böter, fängelse , villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i förening. Med dessa påföljder likställs förordnande enligt 34 kap. 1 § 1 , om det i samband med förordnande kommer i fråga att förklara villkorligt medgiven frigivning förverkad i fråga om strafftid som överstiger . Utredningen menar att dessa regler inte behöver finnas i själva lagtexten. Det är enligt utred- ningens mening – med hänsyn till dess uppfattning att bestämmel- serna om videokonferens alltid skall ses som undantag – i regel uppenbart olämpligt att en tilltalad deltar genom videokonferens när det gäller mer allvarlig brottslighet. Vare sig den tilltalade är häktad eller på fri fot bör han eller hon, enligt utredningens me- ning, ha en ovillkorlig rätt att vara fysiskt närvarande i rättssalen (se vidare avsnitt 3.4.1.4). Utredningens överväganden och förslag: Det föreslås att det etablerade systemet med s.k. medhörning (ljudöverföring) regleras i författningstexten. För att tillgodose intresset av att den part som under ett förhör inte vistas i rättssalen ändå på ett så bra sätt som möjligt får del av vad den hörde berättar bör videoöverföring kunna användas även för detta ändamål om sådan utrustning är tillgänglig. Med hänsyn till det generella förbudet mot fotografering i rättssalen (vilket även omfattar videoteknik) i 5 kap. 9 § RB – krävs att en särskild regel om detta införs. En sådan regel bör lämpligen placeras i 36 kap. 18 § RB. I (2001:3) anges att video- tekniken även har använts i situationer som regleras i 36 kap. 18 § RB (s.k. medhörning). Det är väsentligt att skilja mellan vad som i egentlig mening här avses med videokonferens och de situationer när man kan använda den tekniska utrustningen för medhörning. I 36 kap. 18 § jämförd med 37 kap. 3 § RB framgår att om det finns anledning att anta att ett vittne, en part eller en målsägande som inte för talan av rädsla eller av annan orsak inte fritt berättar sanningen på grund av en parts eller åhörares närvaro, får rätten förordna att parten eller åhöraren inte får vara närvarande vid förhöret. Den utvisade brukar i sådana situationer hänvisas till ett rum där han eller hon genom ljudöverföring kan höra vad som sägs i rättssalen. Detta är medhörningsfallet. Det skiljer sig från de allmänna reglerna om videokonferens bl.a. genom att det i videokonferensfallet är den rädde som befinner sig någon annanstans än i rättssalen medan i medhörningsfallet det är den person ger upphov till rädslan som befinner sig i medhörningsrummet eller någon annanstans var- ifrån han eller hon följer förhöret genom ljudöverföring. Möjlighe- ten till medhörning sträcker sig tidsmässigt inte längre än förhöret varar. Den som på så sätt följer förhöret kan inte heller tala med de personer som befinner sig i rättssalen. I medhörningsfallet finns det enligt utredningens uppfattning inte några principiella invändningar mot att t.ex. den tilltalade i medhörningsrummet följer förhöret genom återgivning i både ljud och bild i stället för att bara lyssna till vad som sägs. Tvärtom innebär det att den utvisades möjlighet att tillgodogöra sig vad som tilldrar sig vid förhöret ökar. Möjliggör den tekniska apparaturen att förhör kan följas via videoutrustning bör alltså detta utnyttjas. Bestämmelsen i 36 kap. 18 § RB nämner inte något om medhörning. Det är naturligt då sådan teknik inte användes när bestämmelsen infördes. Däremot finns en bestämmelse upptagen i paragrafen som innebär att en part som vistas utanför rättssalen under ett förhör skall efter förhöret i behövlig omfattning få ta del av vad som har sagts. Parten skall också få möjlighet att ställa frågor till vittnet. Som framgått får detta förfarandesätt anses över- spelat och lagtexten speglar således inte vad som utvecklats genom praxis. Detta är en brist som bör åtgärdas. Utredningen föreslår därför att den ifrågavarande paragrafen ändras på så sätt att det tydligt framgår att ljudöverföring eller överföring av ljud och bild skall vara huvudregeln när en part har utvisats från rättssalen. Ett alternativ som utredningen har övervägt är att helt slopa bestämmelsen i 36 kap. 18 § RB och ersätta denna med de generella reglerna om videokonferens. Vad som talar mot en sådan lösning är att det kan finnas situationer då det kan anses befogat att t.ex. en tilltalad vistas i ett annat rum under själva förhöret med en mål- sägande men att det ändå inte finns skäl att låta målsäganden delta under hela sammanträdet genom videokonferens. Ersätts bestäm- melserna om medhörning med de generella reglerna om video- konferens kan detta leda till att möjligheterna minskar för en skrämd målsägande att under förhöret slippa vistas i samma lokal som den som skrämt upp målsäganden. 3.4.1.4Bör medverkan vara frivillig? Utredningens överväganden och förslag: Parter bör som huvudregel ha rätt att infinna sig där sammanträdet hålls. Andra, dvs. främst sådana som skall höras i bevissyfte, bör inte kunna påräkna full ersättning för sin fysiska inställelse där sammanträdet hålls, om de har kallats att delta genom video- konferens. Den utredning som föregick försökslagstiftningen kom fram till att en part alltid borde ha rätt att inställa sig fysiskt i rättssalen även om han kallats att delta genom videokonferens. När det gällde vittnen och andra som skall höras i bevissyfte menade utredningen å ena sidan att dessa inte kunde göra anspråk på att få resa till för- handlingsorten om de kunde höras på ett billigare sätt. Däremot borde, enligt utredningen, å andra sidan allas medverkan i en videokonferens bygga på frivillighet i så motto att några av de vanliga påföljder som kan komma ifråga vid utevaro inte skulle drabba den som inte inställde sig till en videokonferens.19 En part skulle således alltid ha rätt infinna sig i rättssalen. Ett vittne skulle inte ha denna rätt, men om ett vittne som inte kom till den plats från vilken han eller hon skulle ha medverkat vid sammanträdet skulle inte drabbas av några påföljder förutom att han eller hon naturligtvis i nästa skede skulle kallas att komma till rättssalen. Enligt försökslagstiftningen har den som kallats att delta i ett sammanträde genom videokonferens men som motsätter sig det alltid rätt att inställa sig i rättssalen. Denna regel gäller oavsett om det är fråga om part eller vittne eller någon annan. Utredningens bedömning är att en parts deltagande i samman- träde genom videokonferens alltid skall bygga på frivillighet. Såsom alltså redan är fallet enligt försökslagstiftningen bör detta gälla alla sorters parter i alla typer av sammanträden. Särskilt i brottmål där parten är frihetsberövad inger tanken att tvinga denne 19 Ds 1997:7 s. 191 f. och s. 205. att inställa sig inför en kamera i häktet och där möta åklagaren i en TV-monitor olust. Frågan är emellertid om frivilligheten även skall omfatta andra, t.ex. ett vittne. Här kommer främst kostnadsaspekter in. Om en part åberopat ett vittne är parten i första hand skyldig att betala för vittnets inställelse. Antag att en part processar i , medan det vittne som parten vill höra bor i . Det skulle kosta en hel del pengar för parten att låta vittnet åka till i stället för att vittnet inställer sig inför tingsrätten i och därifrån genom videokonferens medverkar i förhandlingen i . Det är svårt att motivera varför ett vittne skall ha vetorätt i fråga om sättet för sin inställelse. Utredningen menar att om en part anser det vara tillräckligt att vittnet hörs genom videokonferens och rätten finner detta vara godtagbart enligt de allmänna reglerna vittnet inte bör ha någon lagstadgad rätt att – som i exemplet – få ersättning för att åka ned till och möta upp i rättssalen. En motpart bör inte ha det avgörande inflytande på denna fråga, men även motpartens uppfattning skall särskilt beaktas. Det som sagts om vittne bör gälla även för en målsägande som inte för talan och andra som inte är parter t.ex. sakkunniga. I mycket särpräglade situationer skulle man kunna tänka sig att ett vittne eller annan som skall höras – av religiösa eller liknande skäl – skulle kunna vägra att delta i en videokonferens detta inträffa kan det förutsättas att domstolen hanterar situationen på ett förnuftigt och inlevelsefullt sätt. I praktiken kan naturligtvis varken rätten eller en part hindra att ett vittne som har kallats att delta i ett sammanträde genom video- konferens i stället åker till den plats där rättssalen är belägen. Men i så fall skall rätten inte bestämma högre ersättning till vittnet än vad som skulle utgått om vittnet inställt sig på den tilltänkta platsen för en videokonferens. En parts rätt att infinna sig där sammanträdet hålls är alltså huvudregel. Det finns emellertid situationer när det av praktiska skäl inte går att låta alla parter sitta i själva rättssalen. Hur man skall förfara i dessa fall diskuteras i avsnitt 3.4.1.7. 3.4.1.5Kallelser, förelägganden och sanktioner Utredningens förslag: De sanktioner som RB föreskriver för någons underlåtenhet att inställa sig vid ett sammanträde bör drabba även den som underlåter att inställa sig till en video- konferens. För den som har kallats till ett sammanträde genom video- konferens gäller inte reglerna om kallelser och förelägganden och om påföljder för utevaro. Sådana påföljder kan för en part vara tredskodom och för ett vittne ett utdömt vite. Försökslag- stiftningen om videokonferens har alltså i detta hänseende fått en likalydande utformning som de befintliga reglerna i RB om närvaro per telefon. En anledning till att regler om påföljder vid utevaro saknas såväl vad gäller telefon som videokonferens är att närvaron helt bygger på frivillighet. Inför försökslagstiftningen antog regeringen att videokonferens skulle komma att användas i större utsträckning än telefon och att detta talade för att det skulle kunna finnas ett behov av ett sanktionssystem vid underlåtenhet att medverka i rättegång på det viset. Å andra sidan skulle detta, enligt regeringen, kunna bli ganska komplicerat och med hänsyn till att lagstiftningen dessutom byggde på frivillighet – vilket innebar att den som kunde förväntas obstruera inte borde kallas till förhandling genom videokonferens – ansågs något uttalat behov inte föreligga med ett sanktionssystem.20 Det inslag av frivillighet som finns för parter att delta i ett sammanträde genom videokonferens (och telefon) gäller själva sättet att inställa sig och inte närvaron som sådan.