sou · GPB3101d3 · 2002-01-01 00:00:00 — Om det finns överskott, skall bystämman inom en månad från det att konkursen avslutades förordna ny styrelse, verkställande direktör och revisorer. 26 § Om en sameby försätts i konkurs eller beslut om företagsrekon- struktion enligt lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion meddelas för samebyn, skall tingsrätten för registrering underrätta registrerings- myndigheten om beslutet, vem som har utsetts till konkursförvaltare och vilken tillsynsmyndighet som utövar tillsyn över förvaltningen. Under konkursen företräds samebyn som konkursgäldenär av den styrelse och verkställande direktör som finns vid konkursens början. Även under konkursen gäller dock bestämmelserna i denna lag om rätt att avgå, om entledigande och om nytillsättning. När en konkurs har avslutats eller en företagsrekonstruktion enligt lagen om företagsrekonstruktion har upphört, skall tingsrätten genast för registrering underrätta registermyndigheten och i det förra fallet ange om något överskott finns eller inte. Tingsrätten skall även för registrering underrätta registreringsmyndigheten när högre rätt har upphävt ett beslut att försätta samebyn i konkurs eller ett beslut om företagsrekonstruktion. Motsvarande regler saknas i rennäringslagen. De föreslagna reglerna motsvarar de för ekonomiska föreningar utom när det gäller effekterna av att en konkurs avslutas med överskott. Vi föreslår att samebyn inte skall upplösas om en konkurs avslutas med överskott. Eftersom same- byn enligt lag måste finnas bör det endast vara möjligt att upplösa den under speciella omständigheter. Motivet för vårt förslag har utvecklats i avsnitt 5.4.1. När en sameby försätts i konkurs betyder detta inte att den däri- genom upplösts eller att byns organ upphört att existera. Organen för- lorar dock rätten att befatta sig med de rättigheter och skyldigheter som tillkommer konkursboet. Konkursförvaltaren övertar ansvaret för same- byns förvaltning enligt konkurslagen. 27 § Beträffande fusion mellan samebyar eller mellan sameby och ett helägt dotteraktiebolag gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i 12 kap. 1–8 §§ lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar. Genom ett avtal om fusion kan också 1.en ekonomisk förening (den överlåtande parten) gå upp i en same- by (den övertagande parten), eller 2.en eller flera ekonomiska föreningar förenas med en eller flera samebyar (de överlåtande parterna) genom att bilda en ny sameby (den övertagande parten). Beträffande inlösen av aktier i ett dotteraktiebolag gäller bestäm- melserna i 12 kap. 9–13 §§ lagen (1987:667) om ekonomiska förening- ar. Bestämmelsen saknar motsvarighet i rennäringslagen. Enligt förarbete- na till rennäringslagen (prop. 1971:51 s. 173) har det ansetts möjligt att samebyar skall kunna slås ihop. Hur detta skall ske rent praktiskt disku- teras dock inte. I associationsrättslig lagstiftning har det ansetts nödvändigt att bevaka vissa intressen i samband med fusioner. De skyddsvärda intressena är främst medlemmarnas och fordringsägarnas. Enligt vår uppfattning har dessa intressen behov av skydd även vid sammanslagning av samebyar. En tolkning av att det saknas regler för sammanslagning av samebyar är att det krävs att samtliga fordringsägare i båda byarna samtycker eller att de som inte samtycker får betalt. Vidare är det sannolikt så att beslutet av bystämmorna måste fattas med samma kvalificerade majo- ritet som vid stadgeändringar. Det innebär bl.a. att det inte finns några regler om att genom kungörelse försöka nå även okända fordringsägare samt att kravet på majoritet är lindrigare för samebyar än för ekono- miska föreningar. Fusion mellan samebyar bör kunna ske antingen genom absorption eller genom kombination. Absorption innebär att fusionsavtalet inne- håller att en sameby (den överlåtande) skall gå upp i en annan sameby (den övertagande). Sedan fusionen genomförts blir medlemmarna i den överlåtande samebyn medlemmar i den övertagande samebyn, den överlåtande samebyn anses upplöst och dess tillgångar och skulder övertas av den övertagande samebyn. Kombination innebär att två eller flera samebyar (de överlåtande) förenas genom att bilda en ny sameby (den övertagande). När fusionen genomförts är medlemmarna i de överlåtande byarna medlemmar i den övertagande samebyn, de överlåtande samebyarna anses upplösta och deras tillgångar och skulder övertas av den nya samebyn. I vårt förslag har vi ansett att det är nödvändigt att det framgår av texten att sameby genom fusion kan förenas med en ekonomisk förening. Vi anser att den möjligheten måste stå öppen för samebyarna för att flexibiliteten i organisationen skall bli så stor som möjligt. I de fall det kan bli aktuellt att fusionera en ekonomisk förening med en sameby är medlemmarna i den ekonomiska föreningen sannolikt ofta redan medlemmar i samebyn. När så inte är fallet krävs det för att fusionen skall vara möjlig att medlemmarna i den överlåtande parten uppfyller de krav som lag och stadgar ställer upp för medlemskap i den övertagande parten. I annat fall strider fusionsavtalet mot samebyns ändamål på ett sådant sätt att det måste anses vara ogiltigt och inte får verkställas. För en ekonomiska förening är det möjligt att låta ett helägt dotter- aktiebolag gå upp i föreningen genom fusion. Skälen till detta är flera (Mallmén, 1995, s. 464). Den verksamhet som drivs av ett helägt dotter- aktiebolag kan likväl drivas av moderföreningen direkt, om denna skulle finna det lämpligt. Vidare ansågs en möjlighet till fusion gynna arbetskooperativ, eftersom dessa ekonomiska föreningar ofta övertagit en verksamhet som i aktiebolagsform drivits av de gamla ägarna. Även för samebyn kan man tänka sig en motsvarande situation. Det kan t.ex. bli aktuellt för samebyn att förvärva ett slakteri som bedrivs i aktie- bolagsform. Det bör då finnas en valfrihet mellan att fortsätta driva aktiebolag eller låta verksamheten ingå i samebyns verksamhet. Möjlighet föreligger för en ekonomisk förening att inlösa aktier i ett dotteraktiebolag. Skälet härtill är att möjligheterna för en moderföre- ning att nyttja de organisatoriska fördelar som en koncernbildning innebär ökar om moderföreningen äger samtliga aktier i ett dotteraktie- bolag. En aktieägarminoritet som inte kommer upp till en tiondel av alla aktier i ett bolag går, enligt aktiebolagslagen, miste om ett betydan- de antal minoritetsrättigheter. När en moderförening, eventuellt jämte dotterföretag, förvärvat mer än nio tiondelar av aktierna och röstetalet i ett dotteraktiebolag har det därför ansetts att moderföreningen bör vara skyldig att lösa in minoritetsaktierna i dotteraktiebolaget. (se Mallmén, 1995, s. 466) Vårt förslag innebär att samebyn skall ha samma möjligheter att äga dotterföretag som en ekonomisk förening. De organisatoriska fördelar som nämns ovan kan således uppkomma även i detta fall. Förhållan- dena för minoritetsaktieägarna i ett sådant dotterbolag till en sameby är desamma som när modern är en ekonomisk förening. Mot denna bak- grund bör reglerna om inlösen av aktier i ett dotteraktiebolag gälla även för samebyn. För att verkställa avtal om fusion mellan ekonomiska föreningar krävs tillstånd av domstol. Domstolen underrättar samtliga kända ford- ringsägare genom brev och de okända genom kungörelse i tidningar om fusionsavtalet. Om ingen motsätter sig fusionen eller om de som motsätter sig den får betalt eller tillräcklig säkerhet meddelar tings- rätten tillstånd till fusionen. Det innebär att den förening som skall försvinna anses upplöst utan att likvidation behöver ske. Vårt förslag innebär att denna process bör tillämpas även för samebyarna. Den vik- tigaste orsaken är att behovet av skydd för borgenärerna är lika stort i de fall samebyar skall gå samman som när ekonomiska föreningar skall göra det. 28 § I fråga om skyldighet för styrelseledamot, verkställande direktör, revisor eller samebymedlem att ersätta skada som vållats samebyn, medlem eller tredje man och i fråga om talan om sådan ersättning tillämpas 13 kap. lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar. Bestämmelsen motsvarar 64 § rennäringslagen. I 13 kap. 1–3 §§ lagen om ekonomiska föreningar finns en beskriv- ning av under vilka förutsättningar styrelseledamot, verkställande direk- tör, revisor eller medlem kan ådra sig skadeståndsskyldighet. I 4 § finns en möjlighet att under vissa förutsättningar jämka skadeståndet och i 5 och 6 §§ regleras under vilka förutsättningar skadeståndstalan kan väckas för föreningens räkning. Talan om skadestånd till föreningen kan väckas, om vid en stämma majoriteten eller en minoritet bestående av minst en tiondel av samtliga röstberättigade har biträtt ett förslag om att väcka skadeståndstalan eller, såvitt gäller en styrelseledamot eller verkställande direktören, har röstat mot ett förslag om att bevilja ansvarsfrihet. När denna regel tilläm- pas i samebyn blir följden att de röstberättigade är samtliga myndiga medlemmar ( jmf. vårt förslag 22 §). 29 § En samebys firma skall innehålla ordet sameby. I firman får inte ordet bolag eller något annat som betecknar ett bolagsförhållan- de tas in på ett sådant sätt som kan leda till missförståndet att ett bolag innehar firman. Firman skall tydligt skilja sig från andra ännu beståen- de firmor som är införda i samebyregistret. Registreringen av en samebys firma gäller för hela landet. I övrigt finns bestämmelser om registrering i firmalagen (1974:156). Om samebyns firma skall registreras på två eller flera språk, skall varje lydelse anges i stadgarna. kan anta bifirma. Bestämmelserna i första stycket gäller även bifirma. Uttrycket sameby får dock inte tas in i en bifirma. Endast sameby får i sin firma använda uttrycket sameby. I fråga om skriftliga handlingar som utfärdas för en sameby gäller 14 kap. 2 § lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar. Rennäringslagen saknar bestämmelser om samebys firma. Motivet för detta framgår inte av förarbetena. Firma är den benämning under vilken en näringsidkare driver sin verksamhet. Om näringsidkaren är en juridisk person, t.ex. en ekono- misk förening, är firman den juridiska personens namn. Firmans fyller olika funktioner för olika näringsidkare. För vissa är den enbart som en benämning för näringsidkaren i samband med avtal och i andra privata och offentliga sammanhang. Andra näringsidkare däremot, särskilt sådana som bedriver en omfattande marknadsföring, använder den ofta som ett kännetecken i stil med varumärket. Mot denna bakgrund har det utformats regler om ensamrätt till firma. Det innebär att ingen annan än den som har rätt till firman får använda denna eller en därmed förväx- lingsbar firma. På det offentligrättsliga planet har firman den viktiga uppgiften att identifiera en enskild näringsidkare. Firman fyller där samma funktion som det personliga namnet genom att identifiera sin bärare i olika sammanhang, som part i rättegång eller som skattebetalare. Firmarätten reglerar skyddet för det namn under vilket en närings- idkare driver sin rörelse och är en del av det rättsområde som kallas immaterialrätt. Firmalagen (1974:156) reglerar firmaskyddet för alla slag av näringsidkare. Lagstiftning om olika former för näringsutöv- ning, t.ex. aktiebolagslagen och lagen om ekonomiska föreningar hän- visar till firmalagen och innehåller i övrigt huvudsakligen bara regler om registrering. (Beskrivningen av firmans betydelse och firmarättens innehåll bygger helt på , 1998.) Enligt vår uppfattning är det rimligt att samebyarna har samma skydd för sina namn som andra näringsidkare. Vidare innebär vårt förs- lag att samebyns medlemmar inte har något personligt betalningsansvar för samebyns skulder. Det är således viktigt att utomstående inte behöver tveka om vilken typ av organisation det gäller. förekom- mer ideella föreningar som av olika skäl använder ordet sameby i sitt namn. Det kommer inte längre att vara tillåtet enligt vårt förslag. Vidare kommer förbudet att vara straffsanktionerat, se 7 kap. 2 § i förslaget. Detsamma gäller även för motsvarande förbud i lagen om ekonomiska föreningar. 30 § är registreringsmyndighet för en sameby. skall för registrering enligt denna lag föra ett samebyregister för hela landet. I fråga om förfarandet hos registreringsmyndigheten och verkan av registrering gäller bestämmelserna i 15 kap. 2–5 §§ lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar. Om någon anmälan rörande en sameby inte har kommit in till regist- reringsmyndigheten , skall registreringsmyn- digheten undersöka om samebyn har upphört med sin verksamhet. Detta skall ske genom brev till den i samebyregistret registrerade adres- sen samt genom kungörelse i ortstidning. Om det efter kungörandet enligt föregående stycke inte framgår att verksamhet fortfarande bedrivs inom samebyn, skall registre- ringsmyndigheten vidta åtgärder i syfte att förvaltningen av renskötsel- rätten inom samebyns område återupptas. kan i samband med sådana åtgärder avföra samebyn ur registret. Same- byn är därmed upplöst. Enligt rennäringslagen är respektive länsstyrelse registreringsmyndig- het för samebyarna. Vi har redogjort för våra överväganden kring varför bör ha ansvar för att lagens krav på bildande av organisationer som förvaltar renskötselrätten uppfylls. En följd av det ställningstagandet är att bör vara registreringsmyndighet motsvarande vad är för ekonomiska föreningar. Bestämmelserna om vad som rent praktiskt skall gälla vid registrering finns i förordning (1987:978) om ekonomiska föreningar. Motsvarande bestämmelser, t.ex. om registreringsavgifter och vad en anmälan skall innehålla bör meddelas i förordning. Rennäringslagen saknar bestämmelser om kungörelse av vad som registreras om sameby eller vilken verkan det skall anses ha gentemot tredje man. Eftersom det även beträffande samebyarna är fråga om eko- nomisk verksamhet som inte är av obetydlig omfattning framstår det som en brist att lagstiftningen är otydlig på den punkten. Vårt förslag medför således att registrering av t.ex. vem som har rätt att företräda föreningen skall innebära att det registrerade anses vara känt för tredje man. De två sista styckena saknar motsvarighet i rennäringslagen. I lagen om ekonomiska föreningar finns en bestämmelse om att om någon anmälan rörande en förening inte har kommit in till registermyndig- heten så skall registreringsmyndigheten vidta åtgärder som motsvarar de vi föreslår. Om det efter ett sådant för- farande inte framgår att en ekonomisk förening fortfarande består skall den genast avföras ur föreningsregistret och anses därigenom upplöst utan likvidation. Vårt förslag innebär att det skall finnas samebyar som svarar för förvaltningen av renskötselrätten inom sitt område. Om det efter en viss inte skett några anmälningar till registreringsmyndigheten av t.ex. ny styrelse finns det anledning att misstänka att verksamheten i samebyn upphört. Enligt vårt förslag bör därför registrerings- myndigheten vid sådana misstankar undersöka hur det ligger till. Skulle det visa sig att verksamheten i samebyn upphört, bör det åligga registre- ringsmyndigheten att vidta åtgärder för att förvaltningen av renskötsel- rätten inom det aktuella området skall återupptas. Vilken typ av åtgärder som bör vidtas kan sannolikt variera med hänsyn till omstän- digheterna. En lösning är att slå ihop samebyn med en angränsande by. En annan är att försöka intressera ett lämpligt antal renägare för att starta verksamhet i byn. Eftersom det är angeläget att renskötselrätten förvaltas på ett ändamålsenligt sätt bör den tid under vilken anmäl- ningar inte skett kortas i förhållande till lagen om ekonomiska före- ningar. Vi föreslår därför att tiden skall sättas till . 7 kap. Ansvar och överklagande m.m. 1 § Till böter döms den som med uppsåt eller av oaktsamhet, i strid med bestämmelserna i denna lag, 1.stänger av flyttningsväg för renar eller vidtar åtgärder på eller invid vägen så att dess framkomlighet väsentligt försämras, 2.skrämmer eller på annat sätt ofredar renar som uppehåller sig på ett område där renskötsel då är tillåten, 3.driver bort renar från ett område där renskötsel då är tillåten eller hindrar renar från att beta på ett sådant område, 4.bryter mot 3 kap. 4 § första eller tredje stycket. Bestämmelsen motsvarar delvis 94 § rennäringslagen. Vid våra överväganden beträffande översynen av straffbestämmel- serna i rennäringslagen har vi haft som utgångspunkt att kriminalise- ring bör användas med försiktighet för att straffhotet inte skall förlora den tyngd det är avsett att ha. Systematiskt genomförande av de beteenden som beskrivs i försla- get kan innebär att renskötsel åtminstone temporärt blir omöjlig på det aktuella området. Det leder till att renskötselrätten i praktiken kommer att upphävas trots att något beslut om detta inte fattats. Även mindre omfattande gärningar kan innebära stora kostnader för samebyn, t.ex. genom att renar sprids och måste samlas igen, eller produktionsbortfall på grund av att renarna inte får betesro. Beteendena är således sådana att de bör vara kriminaliserade. Frågan vi därefter ställt oss är om de kanske redan är kriminalise- rade genom bestämmelserna i . Beträffande punkterna 1 och 3 skulle det i första hand kunna vara fråga om egenmäktigt för- farande enligt 8 kap. 11 § andra stycket . När det gäller punkten 2 skulle det eventuellt kunna vara fråga om skadegörelse, 12 kap. 1 § . Egenmäktigt förfarande enligt 8 kap. 11 § andra stycket brottsbal- ken innebär bl.a. att den som obehörigen skiljer någon från hans besittning av fastighet eller del av fastighet kan dömas för egenmäktigt förfarande. Renskötselrätten är en särskild rätt till fast egendom. Det framstår dock som oklart vilket förhållande som råder när det gäller frågan om besittning till fastighet mellan renskötselrätten och ägande- rätten eller nyttjanderätter som upplåtits av markägaren (jmf. Hovrätten för , dom , B 305/99). Mot denna bakgrund anser vi att det är nödvändigt att behålla en kriminalisering i special- straffrätten för de aktuella beteendena. Ansvar för skadegörelse skulle kunna uppkomma om ett ofredande av renar innebär att renarna skadas. Enligt vår uppfattning är det dock inte enbart den effekten som är så allvarlig att beteendet bör krimi- naliseras. Att skrämma eller på annat sätt ofreda renar som betar kan innebära arbete för samebyn med att samla dem på nytt eller minskad köttproduktion som en följd av att renarna inte får beta i fred. Dessa följder kan uppstå även om renarna inte skadas rent fysiskt. Mot denna bakgrund anser vi att även dessa beteenden bör vara kriminaliserat i speciallagstiftningen. Straff enligt den föreslagna bestämmelsen skall enligt vår uppfatt- ning kunna dömas ut dels för den som begår gärningen och är ägare eller på annat sätt har rätt till den fastighet där renarna finns, dels för den som utan att ha sådan rätt begår gärningen. Renskötsel bedrivs med stöd av renskötselrätten på mark där även annan kan ha rätt till marken. Det kan t.ex. vara frågan om markägare eller nyttjanderättsinnehavare. Förhållandet mellan renskötselrätten och andra rättigheter regleras i vårt förslag till lag om renskötselrätt. En markägare eller annan som är jämställd med honom bör naturligtvis inte riskera att drabbas av straff för åtgärder som är tillåtna. Straff kan däremot bli aktuellt om en åtgärd enligt punkterna 1–3 överskrider det intrång i renskötselrätten som samebyn måste tåla enligt lagen. I 3 kap. 4 § finns en bestämmelse om att hund skall hindras från att ofreda ren. Om en hund påträffas medan den jagar eller på annat sätt ofredar ren får den som äger eller vårdar ren döda hunden, om den inte låter sig fångas. Den som på det sättet dödat hund skall anmäla det till polismyndigheten. Fjärde punkten i bestämmel- sen innebär att den som inte följer bestämmelsen kan drabbas av straff. Motsvarande straffstadgande finns för den som håller hund lös i strid med lagen (1943:459) om tillsyn över katter och hundar. I 95 § rennäringslagen finns bestämmelser om att medlem i sameby i vissa fall kan dömas till böter. Det gäller bl.a. om han tar virke i strid med lagen. Straff skall dock inte dömas ut enligt rennäringslagen om den är belagd med straff enligt . Straff kan följa om gär- ningen begås med uppsåt eller av oaktsamhet. De brottsrubriceringar som i första hand borde kunna bli aktuella i är stöld, snatteri, skadegörelse och åverkan. Stöld och snatteri innebär att man olovligen tager vad annan tillhör med uppsåt att tillägna sig det. Det krävs också att tillgreppet innebär skada. Skade- görelse och åverkan innebär att man förstör eller skadar egendom till men för annans rätt till egendomen. Det kan också vara åverkan att i skog eller mark ta bl.a. växande träd om brottet med hänsyn till det tillgripnas värde och övriga omständigheter är att anse som ringa. Uppsåtligt brott enligt 95 § rennäringslagen bör enligt vår uppfatt- ning normalt vara att bedöma som i vart fall åverkan (12 kap. 2 § andra stycket ). Frågan är om det finns ett sådan behov av krimi- nalisering av eventuella övriga uppsåtliga gärningar och de oaktsamma beteenden som kan bli aktuella att det bör finnas en särskild bestäm- melse om straff i lagen om renskötselrätt. Enligt vår uppfattning är det svårt att tänka sig uppsåtliga beteenden som, trots att de inte är straffbara som åverkan, är så straffvärda att de bör vara kriminaliserade. När det gäller oaktsamhet kan man konstatera att det i inte har ansetts lämpligt att straffbelägga oaktsam- ma motsvarigheter till stöld och skadegörelse. Vi gör bedömningen att de oaktsamma beteenden som är kriminaliserade enligt 95 § ren- näringslagen har så ringa straffvärde att det saknas skäl för kriminali- sering. Sammanfattningsvis föreslår vi således inte någon motsvarighet till 95 § rennäringslagen i denna del. Övriga straffstadganden i rennärings- lagen diskuteras i specialmotiveringen till 19 § förslag till lag om bedri- vande av rennäring. 2 § I fråga om gärningar som är straffbara enligt lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar och som på grund av hänvisning i denna lag kan komma i fråga även för sameby gäller i tillämpliga delar 16 kap. 1 § lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar. Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 6 kap. 29 § fjärde stycket. I fråga om vite i samband med beslut enligt bestämmelser i lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar som på grund av hänvisning i denna lag gäller även för sameby, gäller bestämmelsen i 16 kap. 2 § lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar. får meddela föreläggande för sameby att fullgöra sin skyldighet enligt 6 kap. 13 §. Sådant föreläggande får förenas med vite. I rennäringslagen saknas straffbestämmelser beträffande organisato- riska förhållanden. För ekonomiska föreningar har dock vissa förhål- landen ansetts så viktiga att de förenats med straffsanktioner. Det gäller dels vissa regler kring styrelsearbetet, dels skyldigheten att föra med- lemsförteckning. Straffsanktionerna beträffande styrelsearbetet har kommit till för att främja ett effektivt deltagande i styrelsearbetet från ledamöternas sida. Det som är straffbart är att styrelseordföranden uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att kalla till styrelsesammanträde trots att leda- mot eller verkställande direktör begärt det. Vidare är det straffbart att uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåta att bereda samtliga ledamöter respektive suppleanter tillfälle att delta i behandlingen av styrelseären- den eller att inte ge dem tillfredsställande beslutsunderlag. Lagen om ekonomiska föreningar innehåller en straffsanktion av förbudet mot att använda beteckningen ekonomisk förening för andra organisationer än just ekonomiska föreningar. Vi anser att motsvarande sanktion bör finnas för förbudet mot att använda beteckningen same- by i strid med lagen. Revisorerna i en ekonomisk förening har enligt 8 kap. 16 § första stycket lagen om ekonomiska föreningar tystnadsplikt. Denna är inte straffsanktionerad utan det har ansetts tillräckligt med skadestånds- ansvar vid brott mot tystnadsplikten.