sou · GPB398 · 2002-01-01 00:00:00 — I brådskande fall kan framställningen gö- ras från lägre nivå och skall då underställas överordnad myndighet. Beslut om handräckning fattas av Försvarsmaktens huvudstab, staber för sjö- eller luftstridskrafter, försvarsområdesstab eller militärlän. I brådskande fall kan beslut fattas av chefen för garnison, truppavdelning eller militär inrättning. När handräckning behövs för att förebygga upplopp eller uppror och den handräckning som beskrivits skulle vara uppenbart otillräcklig äger polisen rätt att få handräckning även av annat slag. Den skall då begäras av hos , varefter beslut fattas av statsrådet. Detta utesluter inte den möjlighet som finns för 1 grundlag §§ 127-129. Uttrycket statsrådet är gängse i . Det används i denna framställning för att åskådliggöra regeringens ställning som förberedande och verkställande organ även i förhållande till presidenten samti- digt som regeringen är ansvarig inför . republikens president att medelst militärorder ge uppdrag till Försvars- makten. Den som beslutar att handräckning skall ges skall bestämma om handräckningsavdelningens storlek och utrustning. Avdelningen leds av en till dess chef förordnad krigsman i enlighet med anvisningar av den polisman som leder uppdragets utförande. Beslut om att handräck- ning skall avbrytas eller upphöra fattas av polisen. Polisen svarar för den allmänna ledning och samordning av parter- nas åtgärder som behövs för att handräckningen skall kunna utföras tryggt och svarar också för arbetarskyddsarrangemangen. I synnerhet skall polisen se till att handräckningsavdelningens chef får tillräcklig information om handräckningssituationen, verksamhetsomgivningen, situationens art och hur allvarlig den är samt om eventuella risker i ar- betet. Försvarsmakten svarar för att handräckningsavdelningens perso- nal är yrkesskicklig och ges introduktion så att personalen känner till den materiel och utrustning den använder, inklusive säkerhetsföre- skrifter. Rätten att använda våld eller tvång utgår från strafflagens bestäm- melser om nödvärn i allmänhet. En deltagare i en handräckningsavdel- ning har vid ytterst viktiga och brådskande uppdrag rätt att under en polismans uppsikt använda sådana nödvändiga maktmedel som polis- mannen med stöd av sina befogenheter ger honom fullmakt till i den mån det med hänsyn till situationen kan anses försvarligt. Innan verk- samheten inleds skall polisen efter behov för handräckningsavdelning- ens chef redogöra för när rätt till nödvärn och rätt att tillgripa maktme- del föreligger. När lagen infördes avvisades uttryckligen en möjlighet att anknyta till motsvarande befogenheter för krigsman. Enligt tidigare lydelser av 6 § hade deltagare i avdelningen generellt polismans befogenheter, inte endast in casu2. Den som hör till handräckningsavdelning har rätt att gripa en per- son, som trots förbud har fortsatt att uppträda på sätt, som är till för- fång för eller äventyrar utförandet av handräckningsuppdraget. Polisen skall underrättas om gripandet och den gripne skall över- lämnas till polisen. Försvarsmakten är enligt 6 § lagen (1999/561) om räddningsväsen- det skyldig att delta i räddningsverksamheten genom att tillhandahålla räddningsverksamheten behövlig utrustning, personresurser och ex- perttjänster, om olyckan är av en sådan omfattning eller har sådana sär- drag att detta är nödvändigt. Försvarsmakten får inte försumma sina försvarsuppgifter då den deltar i räddningsverksamheten. 2 Se propositioner från /193 och 1997/225 Den praktiska tillämpningen har inneburit att handräckningsfallen ökat något, eftersom polisen har behövt Försvars- maktens specialmateriel bl.a. i farliga gisslan-, omringnings- och förskansningssituationer. Det är i praktiken mycket vanligt att hand- räckning ges enbart i form av materiel. Handräckningsförfarandet anses i praktiken ha fungerat smidigt och effektivt. Handräckning har varit erforderlig bl.a. för omfattande efterspaningar, avspärrning av olycks- och brottsplatser, säkerhetsarrangemang under vissa internationella möten, röjning av sprängladdningar och användning av specialmateriel (bl.a. pansarfordon). Det sagda skall ses mot bakgrund av att specialpersonal kan använ- das även för andra uppdrag än röjning av sprängladdningar. Handräck- ning skall kunna lämnas även t.ex. när terrorister har kapat ett fartyg eller ett annat trafikmedel eller när en brottsling i någon annan situa- tion håller en person som gisslan. Med specialpersonal avses i huvud- sak personal som utbildats för denna uppgift och som besitter tillräck- lig yrkesskicklighet och har tillräcklig materiel för att utföra uppdraget. Utgångspunkten är även då att handräckning förutsätter att polisen själv saknar sådan personal. De som tjänstgör med stöd av värn- pliktslagen i skall inte under normala fredsförhållanden använ- das för att ta fast farliga personer, röja sprängladdningar eller andra motsvarande farliga uppdrag. De skall inte heller utföra uppgifter i si- tuationer som förutsätter väpnat bruk av maktmedel. Värnpliktiga kan användas för t.ex. efterspaning av en försvunnen person. De väpnade styrkorna i skall i fredstid lämna stöd till samhället i övrigt när detta är förenligt med deras huvudsakliga uppgifter. Sådant stöd kan innefatta stöd med logistik lika väl som med administration och andra typer av assistans till myndigheter och sammanslutningar. Behovet av stöd till civila myndigheter är särskilt tydligt till sjöss med beaktande av de väpnade styrkornas resurser jämförda med dem som finns hos andra myndigheter under regeringen. I praktiken har detta lett till inkonsekvenser på det rättsliga området. En sådan är att de väpnade styrkorna enligt gällande norsk lag understödjer polisens verksamhet mot narkotikabrottslighet till sjöss, medan stöd till lands i de flesta fall inte är tillåtet. De norska väpnade styrkornas organisation och verksamhet i all- mänhet regleras inte av någon enstaka rättslig norm eller lag. I princip är de underordnade samma lagstiftning och rättsenliga förfaringssätt som gäller för andra administrativa enheter inom det allmänna, efter- som de är en integrerad del av samhället. I grundlag (Grundloven) anges i 99 § andra stycket att rege- ringen inte har rätt att använda militärt våld mot landets medborgare, förutom när detta sker på det sätt som föreskrivs i lag eller om en folk- massa skulle störa den allmänna friden och ordningen i upprorsliknan- de situationer. Med hänsyn till makt att stifta lagar innebär detta stadgande en hörnsten i det konstitutionella ramverk som är avsett att förhindra den verkställande makten att använda statens militära styrkor på ett sätt som inte är förenligt med den vilja som kommer till uttryck genom folkets demokratiskt valda ombud. Den aktuella paragrafen i grundlagen anses emellertid inte lägga hinder i vägen för assistans till civila myndigheter, bland dessa polisen. När en uppgift i ett konkret fall inte innehåller någon form av militärt våld (dvs. vid t.ex. normal utövning av humanitärt bistånd, vid natur- katastrofer eller vid större olyckshändelser) är det tydligt att man inte kommer i konflikt med förbudet i 99 §. Denna paragraf anses vidare inte förhindra indirekt militärt stöd, t.ex. med transporter eller annat logistiskt stöd, till polisens utövning av tvång eller våld. Inte heller an- ses hinder möta mot mera direkt stöd under exceptionella omständig- heter, t.ex. vid terroristbekämpning, ens om stödet i sådana fall sanno- likt kommer att innefatta användning av militärt våld. Förutsättningen är då att den militära enhet som berörs står under omedelbar ledning och kontroll av den polischef som utövar befäl. Varje sådan uppgift att bistå polisen skall då också ha godkänts i förväg av Justitiedeparte- mentet och Försvarsdepartementet. Genom lagstiftning på olika områden har regler givits för fredstida stöd från de väpnade styrkorna till andra civila myndigheter än polisen. , som i är en integrerad del av de väpnade styrkorna, har befogenheter att på ett flertal civila myndigheters vägnar genomdriva civil lagstiftning, t.ex. i fråga om fiskelagstiftning och skydd mot miljöutsläpp. Hemvärnsmän kan beordras att utföra uppgifter som syftar till att förebygga eller begränsa naturkatastrofer eller andra mycket allvarliga olyckor. Vidare regler om hur stöd skall begäras och lämnas ges genom förordning. De väpnade styrkornas deltagande i räddningstjänst regleras i en förordning. Militära resurser spelar en betydelsefull roll i räddningso- perationer såväl till lands och till sjöss som i luften. I väpnade konflikter som bedöms utgöra ett hot mot landets obero- ende eller säkerhet får principen om konstitutionell nödrätt betydelse. Denna grundas på doktrin, praxis och på en lag om sär- skilda åtgärder under krig, krigsfara eller liknande förhållanden. bakgrund av de konkreta omständigheterna och med beaktande av en proportionalitetsprincip skulle den konstitutionella nödrätten kunna medföra att de väpnade styrkorna används för att upprätthålla lag och ordning på ett sätt som inte skulle vara möjligt med hänsyn till vanlig lagstiftning för fredstid. När det gäller stöd från försvaret till polisen är den centrala författ- ningen en förordning . Den anger att Forsvaret skall ge stöd till det civila samhället i fredstid när detta är förenligt med dess huvuduppgifter. Stöd till polisen får lämnas i situationer när polisens egna resurser inte räcker till. Sådant bistånd från Forsvaret till polisen som inte omfattas av förordning och som inte heller är särskilt reglerat i någon annan författning kan lämnas endast efter beslut av Försvarsdepartementet. En polismästare kan då göra en framställning till , som har möjlighet att ansöka hos Försvarsdepartementet om att For- svaret lämnar stöd av närmare angiven art. Det finns två typer av stöd: ordinärt stöd och stöd i extraordinära fa- resituationer. Vissa gemensamma regler gäller för ansvar, ledning och rapporte- ring. Den polismästare som mottar stöd från Forsvaret har ansvar för den övergripande ledningen av operationen. Han skall tillse att de me- del som kommer till användning inte överskrider de rättsliga och andra gränser som har satts för polisens verksamhet. Forsvaret utser en chef för den militära stödresursen eller enheten. Uppdraget från polismästa- ren förs vidare ordervägen av en militär chef. Polisiära och militära enheter skall inte införlivas med varandra under polisiära operationer. Om såväl en polisiär som en militär enhet skall sättas in mot samma objekt eller mål, skall enheterna tilldelas klart åtskilda uppdrag och lösa dessa under sina respektive chefer, vilka är underställ- da den som svarar för ledningen av den polisiära operationen. Gällande instruktion för användning av vapen och andra författningar om utöv- ning av polisiära befogenheter gäller också för den militära personal som lämnar stöd åt polisen. Polismästaren ger nödvändiga riktlinjer och beslutar när det är aktuellt om tilldelning av polisiära befogenheter i begränsad omfattning. Det är polismästaren som har ansvar för infor- mation till allmänheten och till massmedia om den aktuella operationen och om det stöd som lämnas från Forsvaret, om inte något annat be- slutas i det enskilda fallet. Polismästaren och den militäre chefen skall i enlighet med de allmänna riktlinjer som gäller hålla respektive över- ordnade orienterade om de åtgärder som vidtas och de skall efter av- slutad operation avge rapport tjänstevägen. 3 Instruks for Forsvarets bistand til politiet i fred (nr 177) Stöd av ordinärt slag har den innebörden att Forsvaret vid större olyckor och naturkatastrofer samt i liknande situationer kan lämna stöd till polisuppgifter med personal och/eller materiel såvida polisens egna resurser inte räcker till. Denna form av stöd omfattar inte Forsvarets deltagande i den offentliga räddningstjänsten. Särskilt nämns stöd som innebär oskadliggörande eller avlägsnande av explosiva ämnen eller stöd vid andra tillfällen när Forsvarets personal har särskild teknisk kompetens. Framställning om stöd skall göras av polismästaren till nå- got av de båda Forsvarskommandon som finns för södra respektive norra , utom när det stöd som önskas är av särskilt stor omfatt- ning, då den skall göras på samma sätt som anges i det följande för ex- traordinära faresituationer. Framställningen skall bl.a. ange när, var och hur länge biståndet skall lämnas. Forsvarskommandot skall ta ställning till framställningen. Inom ramen för den typ av uppgifter som gäller enligt förordning eller beredskapsförfattningar får ge- mensamma övningar genomföras mellan Forsvaret och polisen. Beslut om sådana övningar skall fattas av øverstkommanderende for landsde- len och av landsdelspolitimesteren. Avvikande regler i gäller i olika avseenden för stöd i extraordinära faresituationer. Stöd får i sådana situationer lämnas för eftersökning och gripande av farliga lagöverträdare eller farliga mentalt störda personer, om det är nödvändigt för att avvärja en på- taglig fara för liv eller hälsa, företrädesvis så att den militära insat- sen koncentreras till att avse materiel, transporter, vakthållning, säk- ring och täckning, medan aktiv eftersökning och åtgärder för gri- pande bör ankomma på polisen. vid påtaglig fara för stämplingar av omfattande eller av annan orsak särskilt skadevållande art, riktad mot väsentliga samhällsintressen, liksom för att avvärja eller bekämpa motsvarande yttringar av sådan fara. Polismästaren skall rikta sin framställning till och skall särskilt ange i vilken utsträckning beväpning av den militära per- sonalen bedöms vara nödvändig. har sedan möj- lighet att begära hos Försvarsdepartementet att närmare angivet stöd skall lämnas till polisen. Forsvaret kan i avvaktan på beslut sända en observatör till polisen. Om stöd skall lämnas, ger Försvarsdepartemen- tet de anvisningar som behövs till Forsvarets överkommando. Frågan om stöd från Forsvaret till polisen kom i blickpunkten när hemvärnsmän och annan militär personal bistod polisen i anslutning till översvämningar. Den deltagande militära personalen grep personer som misstänktes ha gjort sig skyldiga till plundring i Ingripandena berömdes i den allmänna debatten, fastän de vilade på osäker grund rättsligt sett. Enligt 19 § andra stycket i grundlag (Grundlov) har rege- ringen rätt att bruka militärt våld endast när givit bemyndi- gande till detta. Dock behövs inte bemyndigande när sådant bruk sker i självförsvar. Kravet på bemyndigande tillämpas extensivt. Till exempel anses insättande av dansk militär personal utanför kräva be- myndigande, fastän personalen vid fredsbevarande operationer använ- der våld endast i självförsvar. Regeringen har som regel förelagt folke- tinget frågan om användning av danska militära enheter utomlands oavsett om det rör sig om fredsbevarande eller fredsskapande verksam- heter. En lag lägger en allmän grund för militär verksamhet. I lagen nämns emellertid inte något direkt om militära uppgifter med civil inriktning. I lagens förarbeten finns emellertid uttalanden om att Forsvaret framför och utöver att lösa militära huvuduppgifter även har ett antal uppgifter med civil inriktning. Dessa beskrivs som att tillhan- dahålla hjälp till samhällets civila del och att på begäran när detta inte berör tidigare överenskommelser i fredstid understödja civila myndig- heter i den omfattning som de berörda myndigheternas egna resurser inte är adekvata eller tillräckliga. Vidare löser Forsvaret i fredstid ett antal uppgifter som är till nytta för samhället, till exempel fiskeriin- spektion och räddningstjänst. Slutligen anges i förarbetena att Forsva- ret deltar i myndighetsutövning även lokalt. Forsvarets ledning har utfärdat föreskrifter med kompletterande be- stämmelser om hur militärt stöd i fredstid kommer till stånd visavi ci- vila myndigheter. Stöd med allmän inriktning kan vara transport av patienter eller vitala organ eller transport av föremål till fartyg i sjönöd, sökning efter försvunna personer, min- och ammunitionsröjning, snöröjning, brandbekämpning och trafikövervakning. Stöd vid kata- strofer kan lämnas vid tågolyckor, vid bränder i skogs- eller myrmarker samt vid utsläpp av olja eller andra föroreningar. Särskilt stöd till poli- sen är ett område där försvarsledningens föreskrifter inte är offentliga i full utsträckning. Stöd kan lämnas vid enstaka fall av allvarlig brotts- lighet där gärningsmannen är så tungt beväpnad att polisens effektivitet eller räckvidd inte förslår för att lösa ett problem, vid terroristdåd eller 4 Lov (nr 909) om forsvarets formål, opgaver og organi- sation mv vid inrikes störningar av ordningen som får en sådan omfattning att polisens egen styrka eller egna resurser inte räcker till för att återställa lag och ordning. Det finns ytterligare mycket strikta bestämmelser om när militär personal kan träda i aktion. Detta kan ske endast efter ett särskilt be- myndigande från Försvarsdepartementet via försvarsledningen. Som grundläggande regler anges vidare att militär personal ur For- svaret skall uppträda med stor försiktighet och i största möjliga ut- sträckning låta polisen handha de konfrontationer som förekommer. Härigenom kan den militära personalen överta olika andra polisupp- gifter som vakthållning och liknande. Härigenom frigörs polispersonal från mindre krävande uppgifter och ges tillfälle att hantera sådana pro- blem som har med direkta konfrontationer att göra. Det finns emellertid inte något känt fall där militärt stöd lämnats till polisen vid ingripanden mot tungt beväpnade kriminella personer. Samarbete förekommer mellan å ena sidan marinen och å andra sidan polisen och tullväsendet i samband med åtgärder mot människosmuggling och narkotikasmuggling, liksom vid andra typer av smuggling. grundlag (Grundgesetz) innehåller för- utsättningar för de väpnade styrkornas befogenheter. Enligt artikel 87 a § 2 i grundlagen får dessa styrkor, utom när det gäller nationellt eller alliansmässigt försvar mot aggression utifrån, användas endast i den utsträckning som grundlagen uttryckligen tillåter. Sådana bestämmelser finns beträffande katastrofhantering (artikel 35 §§ 2 och 3) skydd av egendom och trafikkontroll när försvarstillstånd eller inre spänningar råder (artikel 87 a § 3) nödsituationer inom landet (artikel 87 a § 4 jämfört med artikel 91) Bestämmelserna gör det möjligt att använda väpnade styrkor för att lämna understöd åt förbundsländernas polisväsenden eller åt det fede- rala gränsskyddet när det är nödvändigt för att avvärja en överhängande fara för eller ett förbundslands existens eller fria demokratiska ordning. De civila myndigheterna förblir i princip ansvariga för de uppgifter som de skall utöva enligt lag, även om försvarstillstånd eller tillstånd av inre spänningar råder. Detta innebär att i varje enskilt fall när grundlagen anförtror uppgifter åt de väpnade styrkorna, utöver natio- nellt försvar som riktas utåt, skall de handla enbart för att understödja de civila myndigheter som har det grundläggande ansvaret. Den delta- gande civila eller militära personalen ur försvarsmakten (Bundeswehr) är i fråga om varje enskild åtgärd underkastad rättsordning. Denna innehåller också principer om proportionalitet och skydd mot förhastade åtgärder. Det närmare utförandet av de uppgifter som anförtrotts åt de väpna- de styrkorna, utöver försvar av nationen som sådan, regleras väsentli- gen genom lag eller interna direktiv som utges av (verkställighetsföreskrifter, föreskrifter om gemensamt bistånd etc.). En central författning på området är en lag om användning av tvångsmedel genom Bundeswehr, därmed förbundna stridskrafter eller civil vaktpersonal5. I den lagens 3 och 9 §§ ges närmare bestäm- melser om när brottsliga handlingar skall anses riktade mot Bundes- wehr, vilken typ av fara som förutsätts, hur faran riktas mot personer eller enheter och vilken typ av geografiska begränsningar som får fin- nas. Direktiv eller riktlinjer har utgivits på bl.a. följande områden. Hjälpinsatser från Bundeswehr på sociala och karitativa områden Hjälpinsatser från Bundeswehr vid naturkatastrofer, särskilt svåra olyckshändelser och trängande nödsituationer Insats genom Bundeswehrs räddningsutrustning inom civil rädd- ningstjänst Militärt stöd till polisen vid inrikes nödsituationer, t.ex. för att vinna kontroll över uppror eller situationer som närmar sig inbördeskrig (vilket är tänkbart enligt grundlagens artikel 87 a jämfört med artikel 91), har inte förekommit i praktiken sedan land grundades. Bundeswehr deltar i civil räddningstjänst, understödjer sociala och karitativa åtgärder, utför uppgifter av betydelse i näringsli- vet, tillhandahåller administrativ assistans, biträder vid naturkatastrofer eller särskilt allvarliga olyckshändelser och biträder som en del av hjälp i trängande nödsituationer. Stöd är inte någon av de ursprungliga uppgifterna för Bundeswehr, varför det lämnas enbart som en underordnad funktion för att under- stödja civila organisationer eller anläggningar på begäran härom. Kost- nader betalas i princip av den som mottar stödet, utom i särskilt regle- 5 Gesetz über die Anwendung unmittelbaren Zwanges und die Ausübung be- sonderer Befugnisse durch und verbündeter Streit- kräfte sowie , rade fall när så beslutas av . Bundeswehr får inte konkurrera med näringslivet. Allmänt hållna bestämmelser om bistånd mellan olika myndigheter i grundlagens artikel 35 vid fara som griper över en region eller över flera förbundsländer ger beslutsbefogenheter åt eller åt försvarsministern. Dessa innebär att stöd kan lämnas fram till dess att civila myndigheter själva förmår avvärja faran. I den aktuella artikeln stadgas också om federala och delstatliga myndigheters skyl- dighet att ge rättsligt och administrativt stöd åt varandra. Detta gör det möjligt att skyndsamt fatta beslut t.ex. inom civil räddningstjänst. Hur utformningen av samarbetet mellan Bundeswehr och civila myndigheter utformas i ett enskilt fall har att göra med den konkreta uppgiftens art. När det gäller bistånd i humanitära frågor skall i princip en civil chef för vederbörande civila myndighet ta övergripande kon- troll så snart han anlänt till platsen och därvid ge anvisningar till den militäre chef som har befälet. Den interna befälsordningen inom Bun- deswehr förblir oförändrad. Beslut om att sätta in väpnade styrkor anses i vara något som omfattas av den konstitutionella principen om Kronans prerogativ (Crown Prerogative). I praktiken utövas detta i de aktuella situationer- na av ministrar, som sedan är ansvariga inför parlamentet för hur de använder tillgängliga befogenheter. Det skall betonas att den konstitu- rätten i inte bygger på sammanhängande kom- plex av skrivna normer som beslutats av parlamentet på samma sätt som t.ex. i . Relevant lagstiftning inom ramen för skriven lag finns i två lagar om nödfallsbefogenheter6. Ytterligare bestämmelser ges för vissa särskilda fall i separata lagar7. Militärt understöd till civila myndigheter utgör ett undantag från principen att de väpnade styrkornas huvuduppgift är att försvara natio- nen som sådan. Frågorna är av mycket kontroversiellt slag av historiska skäl som går tillbaka ända till inbördeskriget . I enlighet med sektion 1 i lagen kan en förklaring om nödfallstillstånd utfärdas. Detta sker vid händelser som kan väntas på- verka försörjningen med livsmedel, vatten, bränsle, ljus eller allmänna samfärdsmedel eller överhängande fara för sådana händelser. Händel- serna skall beräknas kunna beröva samhället eller någon väsentlig del 6Emergency Powers Act 1920 och Emergency Powers Act 1964 7Drought Act 1976 och Energy Act 1976 därav sådant som är grundläggande för dess existens (essentials of life). Förklaringen utfärdas av drottningen på inrådan av premiärministern och måste anmälas till parlamentet. Om någon parlaments- session inte pågår skall parlamentet inkallas . Nöd- fallstillståndet får inte beslutas gälla längre än en månad i taget.