sou · GPB372d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Ofta har vårdnadshavaren på grund av psykiska eller andra egna problem inte förmåga att leva upp till de krav som föräldrarollen ställer. Andra åtgärder, såsom att stötta vårdnadshavaren i föräldraskapet, framstår därför som mer ändamålsenliga än straffrättsliga sanktioner. Som regel torde det inte heller ligga i barnets intresse att den vårdnadshavare som gör sig skyldig till försummelse döms till ansvar för brott. 13.2.3Bör misshandel som riktar sig mot barn särregleras? Misshandel som riktar sig mot barn måste generellt sett anses som ett allvarligt brott. I rättspraxis har sådant brott också bedömts som grov misshandel när barnet varit litet och gärningsmannen en vuxen person (se avsnitt 13.1.2). Praxis inom området är emellertid alltför sparsam för att tillåta några mer omfattande slutsatser. Uppfattningen att misshandel av barn bör bedömas som grov kommer inte heller till klart uttryck i bestämmelser. Vi har övervägt att föreslå en bestämmelse av innebörd att miss- handel av barn skall bedömas som grov misshandel. En sådan uttrycklig bestämmelse skulle sannolikt ha ett pedagogiskt värde. Den skulle tydligt visa att lagstiftaren ser allvarligt på sådan brottslighet. Vidare skulle en sådan bestämmelse bidra till att göra misshandeln av barn – som ofta sker inom familjens slutna krets – till ett mer synligt problem. Kanske den också skulle kunna föra med sig en ökad kunskap om barns utsatthet, framför allt inom rättsväsendet. Det finns emellertid också skäl som talar mot en sådan reglering. Barnmisshandel är inte alltid att bedöma som just misshandel. Av sammanställningen ovan framgår att även andra brottsrubriceringar än misshandel kan bli aktuella, t.ex. olaga hot, ofredande och förolämpning. Även om misshandel är det brott som mest frekvent handläggs inom rättsväsendet skulle det framstå som principiellt felaktigt att föra in särskilda bestämmelser om misshandel av barn men inte om andra brott som riktar sig mot barn. Bara för att miss- handel är det vanligast förekommande brottet inom rättsväsendet kan man inte utan vidare utgå ifrån att andra brott inte förekommer. Sannolikt begås sådana brott ganska ofta men de kommer inte till polisens kännedom. Vi bedömer att en särbestämmelse om just misshandel av barn skulle medföra en olämplig och principiellt felaktig fokusering på brottet misshandel. Annan brottslighet mot barn behöver uppmärksammas i lika stor utsträckning. Straffbestämmelserna i gäller i princip lika för alla men de straffskalor som gäller för varje brott gör det möjligt att bestämma straffet med beaktande av omständigheterna i varje enskilt fall. Lagstiftaren har valt att samla alla omständigheter som skall beaktas i försvårande eller förmildrande riktning när straffet för ett brott bestäms i ett särskilt kapitel i , 29 kap. Vår uppfattning är att det generellt sett måste bedömas som försvårande att brott riktar sig mot barn. Denna uppfattning bör komma till uttryck i 29 kap. . Förslag till komplet- tering av bestämmelserna i detta kapitel lämnas nedan. 13.3Straffvärdet av brott som drabbar barn En särskild straffskärpningsgrund införs i 29 kap. 2 § brotts- balken för sådana fall där brottet inneburit att ett barn kränkts av en närstående eller tidigare närstående person. Att brott riktar sig mot barn är något som skall beaktas som försvårande vid bedömningen av brottets straffvärde, även om detta inte sägs uttryckligen i lagtexten. Vi anser emellertid att omständigheterna kring brott mot barn ofta måste anses som dubbelt försvårande, nämligen då brottet riktat sig mot eller på annat sätt inneburit en kränkning av ett barn som står förövaren nära. Vi föreslår därför att dessa fall får en särskild reglering i 29 kap. 2 § . 13.3.1Hur bestäms straffet för brott? Bestämmelser om straffmätning, dvs. hur straffet för brott skall bestämmas inom den ram som straffskalan ger, finns i 29 kap. . Den grundläggande bestämmelsen finns i 29 kap. 1 § brotts- balken. Där sägs att straffet, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, skall bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslig- hetens straffvärde. Vid bedömningen av straffvärdet skall särskilt beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen har inne- burit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han haft. Exempel på omständigheter som verkar i försvårande riktning vid bedömningen av straffvärdet räknas upp i sju olika punkter i 29 kap. 2 §. Här nämns bl.a. om den tilltalade visat särskild hän- synslöshet (punkt 2), om den tilltalade utnyttjat någon annans skyddslösa ställning eller särskilda svårigheter att värja sig (punkt 3) och om den tilltalade grovt utnyttjat sin ställning eller i övrigt missbrukat ett särskilt förtroende (punkt 4). Uppräkningen i 29 kap. 2 § är endast exemplifierande och domstolen kan därför beakta även andra omständigheter än de som nämns i paragrafen. Avsikten är emellertid att uppräkningen skall inrymma de vanligaste och mest betydelsefulla omständigheterna (prop. 1987/88:120 s. 81). 13.3.2Brott som drabbar närstående barn Bestämmelsen i 29 kap. 2 § punkt 3 tar enligt förarbetena sikte på bl.a. brott som förövats mot barn, handikappade eller äldre (prop. 1987/88:120 s. 83). Det skall således bedömas som för- svårande vid bedömningen av brottets straffvärde att offret är ett barn. Denna uppfattning kommer till klart uttryck även i praxis (se särskilt NJA 2000 s. 612). Lagtexten gör det därför i och för sig möjligt att ta hänsyn till barns generellt sett utsatta ställning. Pedagogiskt sett är det emellertid en brist att ordet barn inte förekommer någonstans i texten. Den som inte är insatt i be- stämmelserna kan således inte läsa sig till att det är särskilt allvarligt att exempelvis misshandla ett barn. I många fall måste emellertid omständigheterna vid misshandel eller liknande brott mot barn bedömas som särskilt försvårande. Vi tänker här först och främst på de fall där brottet förövats mot ett barn som är närstående till den tilltalade. I de flesta fall av barnmisshandel – i betydelsen vuxnas misshandel av barn – är det just en förälder eller styvförälder som är förövare (se t.ex. BRÅ- rapport 2000:15 angående misshandel av barn ). Omständigheterna vid ett sådant brott är inte försvårande endast på grund av att brottet förövats mot ett barn i skyddslös ställning utan dessutom på grund av att brottet innebär att ett barn berövas sin trygghet. För det barn som utsatts för misshandel eller liknande av en förälder är hemmet inte längre den trygga och skyddade plats det borde vara och den förälder som förövat brottet är inte längre en person att känna tillit till. Sådana brott för dessutom ofta med sig svåra och långvariga personliga skadeverkningar. Barn som bevittnar våld i sina familjer befinner sig i en liknande situation. Även dessa barn berövas ofta sin trygghet. Som särskilt försvårande bör därför även beaktas den omständigheten att brottet förövats i närvaro av ett närstående barn. Frågor som rör våld mot kvinnor har varit föremål för utredningar, forskning och debatt men situationen för barnen i dessa familjer har börjat uppmärksammas först . vet vi genom forskning m.m. att barn som ser eller hör hur pappa misshandlar mamma, vilket är den vanligaste situationen, påverkas starkt av upplevelsen (se t.ex. K. 1997, A. och I. 1999, samt S. och K. i nr 38, 2000). Även dessa barn berövas sin trygghet och många av dem lever med en stark ångest. Trygghetsaspekten bör komma till klart uttryck i lagtexten. Vi föreslår att 29 kap. 2 § kompletteras med en ny punkt enligt vilken det skall beaktas som försvårande att brottet inneburit att ett barn kränkts av en närstående eller tidigare närstående person. Den föreslagna lydelsen innebär en klar markering från samhällets sida att familjerelaterad misshandel av barn och liknande brott inte kan accepteras. Den föreslagna lydelsen kan också bidra till en ökad kunskap om sådan brottslighet och om samhällets inställning till denna. Bestämmelsen bör främst vara tillämplig vid våldsbrott. Det ingår inte i vårt uppdrag att bedöma om och i så fall vid vilken annan brottslighet bestämmelsen kan tänkas bli tillämplig. De straffskalor som gäller för olika brott i förening med bestämmelserna i 29 kap. gör det ofta möjligt att döma förövare av misshandel av barn till långa fängelsestraff, sär- skilt med beaktande av att sådana brott ofta bedöms som grov misshandel. Vilket straff som skall dömas ut är emellertid inte bara beroende av innehållet i lagbestämmelserna. Domstolen är också beroende av innehållet i den utredning som åklagaren åberopat. När det gäller brott som riktar sig mot barn är det särskilt viktigt att åklagaren vinnlägger sig om att lyfta fram de omständig- heter som han eller hon anser är särskilt försvårande. Här är polisens och åklagarens kompetens av största betydelse. Såväl polis som åklagare men även domstolens ledamöter behöver kunskaper om brott som riktar sig mot barn och om sådana brotts skadeverkningar, om barns utveckling och språk i olika åldrar, om förhör med barn etc. Utredningen till domstolen bör exempelvis visa om ett övergrepp utgjort led i en upprepad kränkning av det angripna barnets integritet och om det varit fråga om ett utdraget eller på annat sätt omfattande övergrepp (se NJA 2000 s. 612). Viktigt när det gäller brott mot barn är också att det finns utredning om barnets relation till förövaren och om brottets psykiska skade- verkningar. Och om ett brott förövats med ett barn som åskådare eller åhörare är det angeläget att detta framgår av utredningen. Även ur ett barnperspektiv är en utredning byggd på kunskap betydelsefull, inte minst för att vuxentilliten är mycket viktig för de barn som blivit utsatta för övergrepp. Utredningen kan också vara till god hjälp när ställning skall tas till om misstankarna motiverar åtgärder till skydd och hjälp för barnet. Kompetens om barn måste finnas inom hela rättskedjan. I vårt delbetänkande (SOU 2000:42), som behandlar polisens och åkla- garnas handläggningstider och arbetsmetoder, har vi lämnat förslag till åtgärder som syftar till att höja kompetensen hos polis och åklagare. har i sitt slutbetänkande (SOU 2001:14) föreslagit vissa fortbildningsinsatser även för personal inom domstolsväsendet. Något som sällan berörs är strafflängdens betydelse för gärningsmannens rehabilitering. Det är inte särskilt vanligt att förövare av barnmisshandel erbjuds någon form av behandling som särskilt tar sikte på brottstypen under anstaltsvistelsen. Särskilda behandlingsprogram förekommer dock på någon anstalt. Att en förövare är i behov av rehabilitering är i och för sig inte ett skäl för att döma till ett långt fängelsestraff. Ett långt fängelsestraff kan dock utgöra en förutsättning för att rehabilitering skall framstå som meningsfull. Brott som enligt 3 kap. 12 § får åtalas endast om målsäganden anger brottet till åtal, skall få åtalas utan sådan angivelse om brottet riktar sig mot ett barn som är närstående till gärningsmannen. Brott enligt 5 kap. 1–3 §§ som riktar sig mot barn som är närstående till gärningsmannen läggs under allmänt åtal. Brott skall i båda fallen få åtalas av åklagare om åtal är påkallat ur allmän synpunkt. Bestämmelsen i 14 kap. 2 § femte stycket andra meningen sekretesslagen (1980:100) ändras på så sätt att det blir möjligt att lämna uppgift till åklagarmyndighet eller polismyndighet om misstanke om brott enligt 5 kap. mot någon som inte har fyllt . Åklagaren är skyldig att väcka åtal för de flesta brott. Ett fåtal brott kräver emellertid angivelse från målsäganden eller får åtalas endast av målsäganden själv. Om brottet i ett sådant fall riktar sig mot ett omyndigt barn är det barnets vårdnadshavare – samma vårdnadshavare som kan vara förövare eller ha anledning att skydda förövaren – som skall ange brottet eller väcka åtal. Vi anser att dessa åtalsbestämmelser bör ändras så att barn som är brottsoffer ges en starkare ställning i åtalshänseende. Sådana brott som riktar sig mot barn som är närstående till gärningsmannen bör aldrig kräva angivelse för att få åtalas av åklagare och bör inte heller ligga under enskilt åtal. Domstolen kan inte – utom under mycket speciella omständig- heter – ta upp frågor om ansvar för brott på eget initiativ. Som regel är det i stället åklagaren som väcker åtal hos domstolen med yrkande om att den tilltalade skall fällas till ansvar för en viss gärning. De flesta brott ligger numera under allmänt åtal, vilket innebär att åklagaren har såväl en rätt som en skyldighet att väcka åtal. Detta förutsätter dock att han eller hon på objektiva grunder bedömer att ett åtal kan leda till en fällande dom. Målsäganden har rätt att väcka åtal först sedan åklagaren tagit ställning till åtalsfrågan och beslutat att åtal inte skall väckas. Alla brott hör under allmänt åtal, om de inte uttryckligen är undantagna därifrån (20 kap. 3 § ). Vissa brott ligger under allmänt åtal, men åklagarens rätt och plikt att åtala är inskränkt. Det enda brott som omfattas av en sådan åtalsbestämmelse och som är av intresse är brottet vållande till kroppsskada eller sjukdom. Sådant brott får enligt 3 kap. 12 § åtalas av åklagare, om brottet inte är grovt, endast om målsäganden anger brottet till åtal och åtal är påkallat ur allmän synpunkt. Vissa brott slutligen är målsägandebrott, vilket innebär att målsäganden har exklusiv talerätt. Hit räknas i princip ärekränk- ningsbrotten i 5 kap. . Även åtalsbestämmelsen som gäller dessa brott är av intresse ur ett barnperspektiv. 13.4.2Åtal vid brott mot närstående barn Barn som utsätts för brott där åklagaren har en oinskränkt åtals- plikt har samma ställning som vuxna som utsätts såtillvida att åkla- garen är skyldig att väcka åtal, oavsett vad målsäganden anser om detta. Situationen är en annan när det gäller omyndiga barn som utsätts för brott som rör barnets person och som kräver att målsäganden antingen anger brottet till åtal eller själv väcker åtal. I dessa fall är barnet nämligen beroende av att dess vårdnadshavare agerar i åtalsfrågan (20 kap. 14 § ). Detta kan inte anses som en tillfredsställande ordning. Det är känt att det ofta är just barns vårdnadshavare eller någon som står vårdnadshavaren nära som är förövare av barnmisshandel. Det ligger därmed i sakens natur att samma vårdnadshavare kan sakna anledning att medverka till att åtal väcks. Åtalsbestämmelserna innebär att barn som utsatts för ett brott som kräver angivelse eller enskilt åtal ofta saknar möjlighet att få upprättelse för de kränkningar som brottet inneburit. Det kan här också nämnas att den som förordnas till särskild företrädare för ett barn enligt lagen (1999:997) om särskild före- trädare för barn inte får väcka åtal. Vi anser därför att 3 kap. 12 § bör ändras på så sätt att det anges att brott som riktar sig mot barn som är närstående till gärningsmannen får åtalas av åklagare även om målsäganden inte anger brottet till åtal. Vidare anser vi att åklagare bör ges möjlighet att åtala brott enligt 5 kap. 1–3 §§ som riktar sig mot barn som är närstående till gärningsmannen. Åklagare bör i båda dessa fall få väcka åtal om åtal är påkallat ur allmän synpunkt. Detta innebär att bedömningen får ske med hänsyn såväl till brottets art och straffets syfte som till om- ständigheterna när brottet begicks (prop. 1962:10, del C, s. 153). Det har också betonats att sociala hänsyn, exempelvis till måls- äganden, bör tas. Förarbetena innehåller inte några överväganden som särskilt rör åtalsfrågan vid brott där målsäganden är ett barn. Sådan brottslighet som riktar sig mot barn som är närstående till gärningsmannen måste ofta bedömas som allvarlig. Det barn som är offer för ett sådant brott befinner sig nämligen – bl.a. på grund av relationen till gärningsmannen – i en särskilt utsatt ställning. Vi anser därför att det som regel bör anses påkallat ur allmän syn- punkt att åtal för sådana brott väcks. kan situationer uppkomma där det av hänsyn till barnets bästa är olämpligt att åtal väcks. I dessa fall bör åklagaren avstå från att väcka åtal. Det sagda bör gälla även vid sådana brott som enligt 4 kap. 11 § får åtalas av åklagare om åtal är påkallat ur allmän synpunkt och som riktar sig mot barn. 13.4.3Anmälan till åklagar- eller polismyndighet om brott mot barn I sekretesslagen finns bestämmelser som gör det möjligt för bl.a. myndigheterna inom att lämna uppgift till åklagar- eller polismyndighet om brott mot den som inte har fyllt . Sådan uppgift får – trots den sekretess som annars gäller – lämnas vid misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. (14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen). Vårt förslag till ändring i 5 kap. innebär att åklagare ges möjlighet att väcka åtal för vissa brott som i princip ligger under enskilt åtal. För att denna ändring skall framstå som meningsfull bör möjligheten att göra anmälan till åklagar- eller polismyndighet utvidgas. Vi föreslår att bestämmelsen i 14 kap. 2 § femte stycket andra meningen sekretesslagen ändras på så sätt att sådan anmälan skall få ske även när uppgift angår misstanke om brott enligt 5 kap. . 14 Utredningar vid barns död misshandlades den fyraårige pojken till döds av sin styvfar. Samma sommar dog ytterligare tre små barn till följd av misshandel. Dessa tragedier väckte stor uppmärksamhet och blev inledningen till en diskussion om den sociala barnavården och samhällets ansvar för att skydda utsatta barn. Händelserna ledde till att regeringen gav i uppdrag att utarbeta ett åtgärdsprogram för att höja kompetensen och utveckla ett barnperspektiv i det sociala arbetet (Barn i fokus-projektet). Upp- draget pågick och fick stor betydelse för utvecklingen av arbetet med utsatta barn. Två av fallen – och – blev föremål för Justitieom- budsmannens utredningar (JO: s ämbetsberättelse 1992/93 s. 319 och s. 341). Utredningen om innehåller en systematisk genom- gång av händelseförloppet och visar att det fanns brister i samtliga myndigheters handläggning av ärendet. Framför allt framgick det klart att det fanns brister i samarbetet och kommunikationen mellan olika befattningshavare. Yttrandet har ofta använts i utbild- ningssammanhang. Slutligen ledde dödsfallen till en intensiv och viktig diskussion om tjänstemäns kontra politikers ansvar. I det rättsliga efterspelet i Michael-fallet dömdes en avdelningschef inom för tjänstefel på grund av att anmälningar enligt 71 § socialtjänstlagen (1980:620) (fr.o.m. : 14 kap. 1 §) inte hanterats tillräckligt snabbt. Sammanfattningsvis vidtogs således flera åtgärder för att utreda händelserna, definiera olika myndigheters ansvar och för att utveckla barnavårdsarbetet. Samhället använde sig därmed av de tragiska dödsfallen för att öka kunskapen och förbättra arbetet med barnmisshandelsärenden. Utredningar vid barns död 14.1Forskning och statistik om mord, dråp och misshandel med dödlig utgång En särskild studie av dödligt våld har gjorts av kriminologen . (Dödligt våld i –1996.) Han har undersökt samtliga till rapporterade fall av mord, dråp, misshandel med dödlig utgång och barnadråp –1996. blev 58 barn offer för dödligt våld. Det motsvarar i genomsnitt åtta barn . I åldersgruppen 15–blev 28 personer dödade , vilket motsvarar 4 personer . Sammanlagt rör det sig således om cirka 12 barn 0–, men variationerna mellan åren är stora. Beträffande statistikens tillförlitlighet skriver Rying att det kan finnas en viss risk för mörkertal när det gäller dödligt våld mot små barn. Även forskare i och anser att dödsfall orsakade av våld mot barn är underrapporterade. skriver i sin rapport att dödligt våld är en av de minst utforskade brottstyperna i , trots att det är det grövsta brott som förekommer i vårt samhälle. Våld mot barn utgör inget undantag. Vi konstaterar i rapporten och miss- handel att kunskaperna om barnamord och bestående skador efter fysisk misshandel är bristfälliga. (SOU 2001:18) Förutom undersökning har endast en studie gjorts om barn som dött på grund av yttre våld ( L. och L. : Intra- and extrafamilial child homicide in 1971–1980.). Undersökningen omfattar 96 barn . I 82 fall skedde morden inom familjen och i 58 fall av dessa rörde det sig om så kallade utvidgade självmord. Även i Ryings undersökning var flertalet förövare föräldrar och självmord eller självmordsförsök i samband med brotten var vanliga. Drygt hälften av gärningsmännen (12 kvinnor och 10 män) tog livet av sig. I båda undersökningarna var majoriteten av offren förskolebarn. Den största ålderskategorin var barn . Utredningar vid barns död 14.2Två typer av utredningar när barn dött När ett barn har dött och ett brott misstänks ligga bakom görs alltid en polisutredning och en rättsmedicinsk undersökning. Syftet med den rättsmedicinska undersökningen vid onaturliga eller misstänkt onaturliga dödsfall är att upptäcka, bekräfta eller utesluta brott. I vissa länder har det blivit vanligt att dessa utredningar kompletteras med exempelvis social och psykologisk kunskap. Multiprofessionella team har inrättats för att genomföra dödsorsaksutredningar. Det har också utvecklats system för att göra ingående analyser av det som hänt. Genom dödsfallsutredningar försöker man få en bild av familjen och av olika myndigheters åtgärder/insatser för att kunna lära sig något för framtiden. Även här har man ett tvär- professionellt arbetssätt. De båda typerna av undersökningar skiljer sig åt på några väsentliga punkter. I det första fallet fordras en relativt snabb handläggning medan det andra kan antas fordra ganska lång hand- läggningstid. I det första fallet behövs utredningen för att ett indi- viduellt fall skall kunna lösas. I det andra är det mer generella frågeställningar som är av intresse. I det första fallet är huvudfrågan av juridisk natur: Har ett brott begåtts eller inte? I det andra fallet är frågan: Vad kan vi lära oss av detta? Om huvudsyftet är att komma fram till dödsorsaken är det naturligt med en knytning till rättsväsendet eller rättsmedicinen medan utredningar i syfte att öka kunskaperna och utveckla arbetet med utsatta barn/barnfamiljer inte bör kopplas till rättsväsendet. Målgruppen i de länder där dödsorsaks- och dödsfallsutredningar görs varierar både inom och mellan länderna. I finns delstater där alla dödsfall hos barn undersöks. Den näst största målgruppen utgörs av alla barn som dött plötsligt och oväntat. Här ingår mord/misshandel, olycksfall, plötslig spädbarnsdöd och självmord. Den kan omfatta enbart dödsfall eller både barn som dött och barn som skadats allvarligt men inte fått dödliga skador. Utredningar vid barns död Den kan bestå enbart av fall där det står klart att barnet dött på grund av yttre våld eller både dessa fall och andra, där yttre våld eller allvarlig försummelse misstänks men inte klarlagts. En åldersmässig avgränsning görs . Vissa utreder endast yngre barn upp till 10–. Målgruppen kan avgränsas till barn som utsatts för miss- handel/mord/dråp i familjen eller gälla allt våld oavsett gärningsmannens relation till offret. Vid oklara dödsfall är det inte alltid tillräckligt med en rätts- medicinsk undersökning, utan den kan behöva kompletteras med annan medicinsk samt social och psykologisk expertis. Genom samarbete mellan olika experter breddas underlaget för bedöm- ningen av vad barnet dött av och förutsättningarna för att diagnosen skall bli riktig ökar. En säkrare diagnos innebär att brottsliga handlingar lättare kan både upptäckas och uteslutas. Det faktum att det kan vara svårt att fastställa dödsorsaken vid plötslig och oväntad död hos barn, har lett till att man i exempelvis inrättat dödsorsaksgrupper. Teamen är tvärprofessionellt sammansatta och kompletterar polisens utredningar och de rätts- medicinska undersökningarna. finns 55 dödsorsaksgrupper enbart i . I grupperna ingår normalt företrädare för rättsmedicin, polis, åklagare, socialtjänst och sjukvård (till exempel barnläkare, BVC-sköterska, personal från akutmottagning).