sou · GPB310d4 · 2002-01-01 00:00:00 — Jag kände mig stängd trots att jag hade öppnat dörren som jag stängt så hårt och oåterkalleligt den dag jag insåg att den fanns. Jag kommer aldrig att öppna den ingen. Adoptivbarn – vi är vuxna nu men betraktas som barn. Vi kallar oss adopterade. En första titt i spegeln och man upptäcker att något är fel. När jag var liten framhärdade jag i att jag ville, när jag blev stor, ha blå ögon och BH som min mor. Jag hade redan identifierat skill- naden mellan flicka och kvinna, kaukasier och asiater. I 1988 hade jag en upplevelse som gjorde starkt intryck på mig. Jag var ute med några andra utlänningar. På gatan i Itaewon stod en korg med nyfödda kattungar som ingen ville ha. En ameri- kansk fotomodell tog upp en av dem och kunde inte släppa den ifrån sig. Hon tyckte att den var så söt och övergiven. Hon tog hem den. För mig blev det den bild av min egen situation. Övergi- ven, näpen, utsvulten kom jag till . När min historia berätta- des gräts det mycket i min omgivning när jag var barn. I at tycka någon är söt för att den personen är hjälplös ligger en beskyddande och nedlåtande attityd jag aldrig kunnat frigöra mig ifrån. Gullig- hetsfaktorn är hög. Tycka synd om attityden finns här i i nästan lika hög grad som i . Är det inte konstigt att vi som är från och anses vara väl- anpassade och funnit oss väl till rätta i det svenska samhället är de som år tar oss fram i massmedia och berättar om vår situa- tion. De som har den, mig veterligen, enda intresseförening för adopterade i . När AKF grundades fick jag mycket kritik för att jag inte ville släppa in andra nationaliteter. Men jag tycker inte att jag hade något gemensamt med dem. Kanske är moderlandets grepp om oss hårdare än andra. I inbjudan till denna hearingen ombeds jag som adopterad att redo- göra för mina personliga relationer till adoptivföräldrar, andra släk- tingar och kamrater. Berätta om tankar kring adoptionen och det biologiska ursprunget och berätta om positiva och eller negativa upplevelser i hur det är att vara adopterad. Att försöka berätta om allt detta på blir ingen bra redogörelse över mina tankar, funderingar och över mitt liv som adopterad. Jag brukar hålla föreläsningar om hur det kan vara att vara adopte- rad bl.a. för blivande adoptivföräldrar. Jag blir inbjuden och pratar i . Ofta räcker inte ens till då ett adopterat barns uppväxt tar upp ett universum av frågor, tankar och funderingar. Om jag fick tid och ni tog er tid att lyssna på mig så skulle ni troligen förstå varför jag med min uppväxt som grund, tycker att homosexuella inte ska få adoptera barn. Jag pratar ofta med adopterade om frågan homosexuella och adoption Många adopterade känner sig kränkta, förbisedda över hur debatten har förts. Adopterade som satt sig in i frågan har bli- vit kallade moralister och homofober när de talar utifrån sina egna tankar och funderingar. Adopterade känner sig kränkta över utred- ningen, det känns som om man inte tagit våra åsikter, erfarenheter och våra livsöden på allvar, utan att det är andra intressen som styr utredningen. Någon sa till mig -det känns som man redan bestämt sig och att tillsätta en kommitté var bara lite formalia som man snabbt vill klara av Resultatet av denna inställning och åsikter hos adopterade har gjort att många adopterade drar sig för att engagera sig i frågan då man inte kan, orkar eller vågar. Vi som engagerar oss måste därför ses som språkrör för dem också. Jag är glad att vi blev inbjudna för att träffa er ledamöterna och experter i kommittén men jag är besviken över att vi fick be/kräva fram detta möte. Jag är besviken över det sätt som den har valt att utreda frågan homosexuella och adoption. Jag är förvånad att ingen i kommittén eller hela kommittén gjort något uttalande när det blivit klarlagt att det inte alls är så många som 40 000 barn som växer upp med homosexuella föräldrar. Från vissa organisationer har siffran utnyttjats kraftigt i debatten och det har snedvridit hela debatten. Siffran har också legat till grund för en del av direktiven och det gör att delar av direktiven är baserade på fel uppgifter. Det pinsamma misstaget att inte välja in någon representant från adop- tivföräldrarna/adoptionsorganisationerna och inte någon adop- terad från första början är åtgärdat och det är vi glada över. När jag får höra vilka studier, undersökningar, enkäter osv. som kommittén ska göra sammanställa och dra slutsatser utifrån blir jag oroad eftersom det bara är kvar till ni ska komma med ett betänkande. Det sätt man utreder på gynnar inte barnets bästa och ligger inte i barnets intresse och då är detta är ett brott mot barn- konventionen Artikel 3 där bevisbördan ligger på beslutsfattaren. Beslutsfattaren har ett tungt ansvar som inte kan ignoreras p.g.a. bristfälligt tid eller dåligt underlag. tror jag inte att man valt bort adoptivföräld- rarna/adoptionsorganisationerna och de adopterade eller att man valt att stänga ute oss av ren illvilja. Dessa misstag som kantat utredningen från första början är resultatet av att det finns väldigt lite information om hur det är att vara adopterad. Detta är någonting som vi adopterade ofta påpekar. har vi som arbetar med verksamheten för adopterade märkt en stor skillnad. Förut var det personal, barnpsykologer och andra förståsigpåare som de adopterades talan. har fler och fler adopterade skrivit böcker, skrivit uppsatser, fått mer utrymme i media osv. och då kunnat beskriva hur det är att vara adopterad. Det är så jag tycker det ska vara för det är ju bara vi adopterade som vet hur det är att vara adopterad. Sen finns det ingen generell uppfattning om hur det är att vara adopterad utan det finns lika många tankar och funderingar som det finns adopterade. Men alla adopterade bär på enorma kunskaper och erfarenheter som är viktig att ta till vara och lyssna på med den respekt den förtjänar. Som adopterad har jag en förkärlek till mitt ursprungsland Colom- bia och jag har haft möjligheten att åka dit för att söka mina rötter. Min biologiska mamma kanske inte finns i livet eller hon kanske finns..det vet jag inte. För mig finns hon även om jag inte valt att söka upp och träffa henne. Hennes önskan när hon fattade de fruktansvärda beslutet att lämna från sig sitt eget barn, sitt eget kött och blod, var att jag skulle få en annan mamma och pappa. Hennes beslut var av ren kärlek för hon visst att jag skulle få det bättre hos en annan mamma och pappa än vad hon själv kunde gemen hennes beslut att lämna mig för adoption var den största gåvan jag någon sin har fått i mitt livhon gav mig livet. Jag vill säga att det ligger i adoptivbarnens biologiska föräldrar intresse att ens barn ska få en ny mamma och en ny pappa. Det får man inte glömma. På ett besök på ett barnhem som var stort, modernt och med stora lekplatser slog tanken mig: tänk om barnen som är här inte vill bli bortadopterade. Dom har ju allting dom behöver: kompisar, mat, människor som tar hand om dom, undervisning osv. Jag frågade socialarbetaren som visade oss runt, och hon sa att numera får bar- nen se fotografier på föräldrarna som blir utsedda för barnet. De barn som är lite äldre får fotografierna och då springer dom ner till sina kompisar och visar jättestolta upp bilderna på deras nya mamma och pappa. Ett barns önskan om att få en ny mamma och pappa, då man har förlorat sina biologiska föräldrar, är oändligt mycket större än hur fint, modernt och stora lekplatser det än är. Detta bör man också väga in i utredningen – att det ligger i barnens intresse att få en ny mamma och pappa. Jag har flera berättelser från mina resor till . Flera minnen som är viktiga för mig och för mitt förhållningssätt till min adoption och till min vardag. Då jag träffade en grupp höggravida mammor som beslutat sig för att lämna ifrån sig sitt barn för adop- tion. När jag besökte mitt barnhem där jag tillbringat större delen av mina första i livet. När jag tillsammans med min syster åkte och tittade på kåkstäderna i utkanten av osv. Mina resor till har givit mig tillbaka av mitt liv, så dom betydde oerhört mycket för mig. Rötter är viktiga för alla människor. Det skulle vara konstigt om det inte var viktigt för oss adopterade. Jag är oroad för att proces- sen då ett adoptivbarn söker rötter kommer att påverkas negativt om barnet skulle växa upp med homosexuella föräldrar. exempel på att sådant redan har hänt. Detta bör man också ta med i kommitténs arbete. Internationell adoptionsverksamhet bygger på respekt gentemot andra länders lagar och respekt mellan generationer av människor. När en enskild experter i kommittén säger -Homosexuella kan adoptera barn från bara men inte använ- der ordet homosexuella nedvärderar man inte bara internationella adoptionsarbete utan man kränker även oss adopterade. Man fram- ställer oss adopterade som saker man kan lura av våra ursprungs- länder. Ett uttalande som detta blottar en mycket dålig inställning till adoption i överhuvudtaget. Internationell adoptionsarbete är bland de få eller kanske den enda nuvarande formen av samarbete där kan ställa krav på I-länder och det är så det måste få fortsättaför det handlar om deras barn och barnens biologiska familjer. Kommittén ska ta fram nya studier om barn i homosexuella famil- jer och homosexuellas situation i svenska samhället. Jag undrar om man också ska lägga lika mycket engagemang och ta fram studier på adopterades identitetsutveckling där det fortfarande fattas studier bl.a. adoptivföräldrarnas kropps självbild och vad de ger för återverkningar på adoptivbarns uppväxt, adopterades kropps/självbild och vad det har för påverkan för den adopterade under dess uppväxt. Även studier på hur adoptionen påverkas den adopterades liv efter 30, 50, 70, . Ett annat stort område man ännu inte har börjat tala om är adopterades sexualitet. Vi adopterade är källan till mycket information och kunskap kring i hur det är att vara adopterad. Mitt ställningstagande om att homosexuella inte ska adoptera barn säger jag med reservation att jag kan ändra mig . Tycker våra ursprungsländer att homosexuella föräldrar i är det bästa alternativet för deras övergivna barn, blir så fördomsfritt att homosexuella och homosexuella föräldrar accepteras, tar man fram grundläggande studier över adoptivbarns identitetsutveckling, uppväxt och att studierna klart och tydligt visar att barn inte påverkar, i så hög utsträckning som jag tror, av föräldrarnas sexualitet, umgänge, sociala tillvaro. Att det inte i större utsträckning påverkar adoptivbarns identitetsutveckling och uppväxt att det inte påverkar adoptivbarns sökande efter ursprung. Tar man fram allt detta är jag beredd att ändra min uppfattning . Men som det ser ut anser jag att homosexuella INTE ska bli adoptivföräldrar. Okunskapen är för mig ett tillräckligt bra argument för att homosexuella inte ska få möjlighet att adoptera barn. Organisationen för vuxna adopterade och fosterbarn (AOF- ) A En beskrivning av en uppväxt som adopterad Det faktum att jag adopterades vid 1–2 månaders ålder fick jag kunskap om först vid fyllda . De som kom att bli mina adoptivföräldrar, A och B, var 39 respek- tive när jag kom till dem. De hade då varit gifta och ej fått något eget barn. De fann mig via en annons i en tidning. Jag vistades då hemma hos en barnmorska, där de hämtade mig. Eftersom mina föräldrar var oense om de skulle avslöja sanningen för mig, vände de sig till experter; en barnlä- kare och en präst. Båda sa, att de skulle vänta till jag blev mogen, vilket kom att betyda vid mogenhetsexamen, dvs. då jag tog stu- denten. Såvitt jag kan minnas, anade jag aldrig något lurt. De sades t.ex. att jag var så lik min morfar, vilket jag tyckte stämde. Jag fick astma och blev då även lik mina båda fastrar, som också hade den sjukdomen; det finns i släkten, sa man. På grund av ovan beskrivna skäl kan jag alltså ej beskriva hur jag upplevde min uppväxt som adopterad. Däremot kan jag ju beskriva hur det var att få reda på sanningen som 20-åring och hur jag då kunde förstå vissa saker under min uppväxttid. Vad gäller min uppväxttid hos mina adoptivföräldrar har jag inget i övrigt att önska. Tvärtom tycker jag att de var mycket bra föräld- rar, som visade stor respekt för mig som egen varelse samt alltid stöttade och peppade mig. Det enda bekymret för mig var att jag vid skolstarten upptäckte att mina föräldrar var äldre än mina kam- raters. Jag minns att jag kunde ha svårt att somna om kvällarna eftersom jag låg och var så rädd att de (levde till –96 och –99 och blev 92 resp. ) skulle dö snart eftersom de var så gamla Jag minns även att jag vid 6–ålder frågade mamma varför jag inte hade några syskon och att jag sa att jag ville ha det. Likväl som att jag frågade när jag föddes och om det gjort ont för mamma. Alla dessa frågor fick inga precisa, redogö- rande svar, vilket väl lämnade mig lite undrande. Tänkte dock, att sånt kanske man glömmer. Den där dagen, , kommer jag däremot aldrig att glömma. Pappa var hemma från arbetet – det var en vardag – vilket gjorde mig rädd. Han sa att han var hemma p.g.a. att det var något de måste berätta för mig. Mamma stod grå- tande bakom honom. Jag blev livrädd och många fantasier for snabbt genom mitt huvud. Dock inte i närheten av vad det faktiskt visade sig vara. Så kom då erkännandet om min sanna bakgrund. Minns tiden som följde som en delvis helt kaotisk tid och delvis som helt vanlig. När jag var inne i mitt rum och när jag såg mig i spegeln, kände jag varken igen mitt rum eller ansiktet. Jag såg i spe- geln. ALLT var helt oigenkännligt. När jag sen var tillsammans med föräldrarna, åt eller bara umgicks med dem var allt som valigt och de sa att de var så glada att jag tog det så bra. Jag måste varit partiellt gränspsykotisk. Fantiserade om att bege mig till x-stad (där jag föddes och därför antog att min biologiska mor fortfarande fanns) och låtsas vara någon slags dörrförsäljare. Skulle ringa på hennes dörr bara för att få se hur hon såg ut, men ej ge mig tillkänna som hennes dotter. Av detta blev inget annat än fantasier. Efter c:a ½-års funderande var det som om jag släppte tankarna på mitt ursprung. Först , då jag själv väntade barn, kom grubblandet tillbaka. började jag aktivt leta efter min mor via myndigheter. Fick tag i hennes rätta hemvist och tog telefonkontakt. Hon avböjde kontakt (efter- som hon vid adoptionen skrivit på papper att aldrig söka rätt på mig, vilket jag påpekade att hon heller inte gjorde; det var ju jag som stod för det initiativet). Hon vägrade dessutom avslöja vem som var min biologiska far. Därtill sa hon att han var dö sen , så det skulle vara lönlöst för mig att anstränga mig. senare, lyckades jag slutligen efter åratals detektivarbete – finna min far. Han lever och har tagit emot mig på ett mycket fint sätt. Därtill gett mig tillgång till fyra halvsyskon. Det faktum att mina adoptivföräldrar hemlighöll sanningen har jag ambivalent inställning till: Jag fick en uppväxt där jag slapp funderingar kring mina andra föräldrar och syskon. Fick därigenom en lugn och trygg barn- dom, vilket gett mig mycket att stå på Risken att någon utomstående skulle avslöjat sanningen hade sannolikt inneburit katastrof. Turligt nog hände inte detta. Ärret jag fick som 20-åring blir jag aldrig av med. att bli så grundlurad, , av dem som stod mig närmast, är oerhört. Gör att jag aldrig mer kan känna mig helt säker på någon – det kan ju alltid dölja sig en för mig betydelsefull san- ning, som jag inte får kännedom om: Jag respekterar trots detta mina föräldrars agerande. De tog ju råd av experter – de hade alltså ambitioner att göra det allra bästa. Vad vidare gäller relationen till släktingar har den, med ett undan- tag, varit normal och mycket givande. Undantaget utgjordes av min farmor. Jag tyckte aldrig om henne och det kändes ömsesidigt. Först sen jag fått reda på att jag var adopterad kunde jag ana hur det hängde ihop. Farmor var frireligiös () och full av åsikter om synd och skam. Hon kunde säga saker som att äpplet faller inte långt från trädet och att saker och ting var straff för ogudaktigt leverne. Det mesta var förbjudet, enligt henne. Efter hennes död (hon levde tills hon var . Jag var då ) berättade mamma att fått utstå en hel del från sin svärmor. T.ex. att mina föräldrars barnlöshet berodde på att mamma måste ha syndat före giftermålet med pappa. Helt taget ur luften: Sanningen var dessutom att mina föräldrar aldrig lät undersöka vem av dem barnlösheten berodde på. Hur tänkte då farmor inte om biologiska mor? Och som sagt, äpplet faller inte Jag kom att utbilda mig till socionom och familjebehandlare och arbetar även som handledare för andra socionomer och psykologer inom kommuner, landsting och statliga myndigheter. Handleder även familjehem och Hvb-hem, där omhändertagna barn och ungdomar bor. Med min bakgrund och med mina erfarenheter anar jag att yrkesvalet inte skett av en slump. Om jag skulle reflektera lite kring vad som krävs för att ett adop- terat barn ska få en bra uppväxt, finns det några saker jag önskar: att en grundligare (än vad som brukar vara fallet) utredning kring adoptivföräldrarnas motiv och förmåga görs, inför ett eventuellt fosterhemsgodkännande, att extrema föräldrar ej godkänns. Med det innefattar jag all slags överdriven, ovanlig, livsstil, att kontinuerlig stöttning av professionell personal ges till adop- tivföräldrarna under barnets hela uppväxttid. Bör vara ett villkor för att godkännas som adoptivföräldrar. Att var adopterad innebär att vara lite udda; man är tidigt över- given och behöver därmed extra mycket trygghet, förståelse, stabi- litet och normalitet. Att då placeras hos udda föräldrar blir en alltför stor belastning för det uppväxande barnet. Att få barn är ingen självklar rättighet utan ett ansvarsfullt åtagande. I mitt arbete som handledare och familjebehandlare har jag kommit i nära kontakt med några, nu vuxna, adopterade, som växt upp hos homosexuella föräldrar. De har alla vittnat om att det varit mer eller mindre jobbigt. Särskilt svårt har det varit när de började intressera sig för det motsatta könet. En ung kvinna (nu ) trakasserades av sin lesbiska mor när hon började vilja gå ut med pojkar. Först sen hon brutit helt med sin mor kunde hon leva som en vanlig ung kvinna. Hon har alltså blivit övergiven även av sin mamma nummer två i livet. Som avslutning skulle jag vilja påstå att man inte får experimentera med barn, av vilket slag det vara må. Organisationen för vuxna adopterade och fosterbarn (AOF- ) B Om att vara adopterad Jag kom till mina adoptivföräldrar när jag var . bodde jag hos min biologiska mamma och mina två äldre halvsyskon, dessutom bodde min biologiska mormor där. Jag har alltid vetat om att jag är adopterad, från början p.g.a. att mina adoptivföräldrar läste en saga för mig (Så kom du hem till oss). När jag blev lite äldre förklarade dom för mig vad det inne- bar att vara adopterad. Jag har dessutom haft den enorma turen att min bästa kompis (som jag träffade när jag var ) också är adopterad – så jag visste att det fanns andra adopterade också. Relationen till mina adoptivföräldrar har varit den allra bästa. Jag har inte kunnat önska mig bättre föräldrar. Dom har givit mig så mycket trygghet, och kärlek. som dom har lärt mig ärlig- het och att ta ansvar. Dom har visat att jag har deras förtroende och dom har mitt. Dom säger att jag är och har varit det bästa som har hänt dom – det är också ömsesidigt. Relationen till mina släktingar har också varit bra, ingen har egentligen pratat om att jag är adopterad utan jag har blivit accepterad som A:s + B:s dotter. Jag har en mycket varm och kärleksfull relation till mina adoptivmorföräldrar, speciellt till min morfar. Mina kamrater har väl i stort accepterad mig som adopterad också. När jag var liten och gick i småskolan så vart jag anklagad för att ljuga och göra mig märkvärdig för att min kompis inte var lik sina föräldrar – så hon var adopterad – men jag var för lik min pappa för att inte vara ett biologiskt barn, enligt vissa i klassen. Det gjorde mig ledsen och fundersam. Det var kanske en av anledningarna till att jag började fundera på mitt ursprung. Dessutom var jag ensambarn i mitt adoptivhem och undrade om jag hade några syskon någonstans. Som barn fantise- rade jag om att mina biologiska föräldrar var prins och prinsessa, några kända skådespelare eller så. Det tror jag att dom flesta barn gör . Som tonåring var jag övertygad om att mina biolo- giska föräldrar hade givit mig mycket mera fickpengar och frihet än vad mina föräldrar gjorde, dom hade nog också varit mycket snäl- lare . som vuxen vet jag att det mina adoptivföräldrar gjorde var rätt, hade det inte varit för dom så hade jag inte kommit dit där jag är . Mina biologiska föräldrar hade nog givit mig mer – mycket mer – frihet än vad jag fick och vad som hade varit bra. Det kan jag säga med facit i handen. Trots detta så har jag känt och känner att det är en stor sorg inom mig, en sorg som baserar sig på förlusten av mina biologiska föräldrar och halvsyskon, förlusten av min biologiska släkt och mitt biologiska arv. Jag har träffat min biologiska mor och tre av mina fyra biologiska halvsyskon. En äldre syster, har jag inte träffat (hon bor i med sin familj) och min äldre bror (som bor med sin familj i ). För dom har det nog gått rätt så bra. En yngre syster (yngre) och en yngre bror hade en del uppen- bara problem när vi träffades. Dessutom har jag träffat min biolo- giska pappa (som var svårt alkoholiserad) men som jag fick rätt så bra kontakt med. Han är död tillbaks. För mig har nog det mesta med att vara adopterad inneburit någonting positivt. Men jag liksom många av adopterade som jag har pratat med, har varit och är fortfarande rädda. Rädda för en massa saker. Min adoptivmamma har berättat för mig om att jag skrek så fort som någon tittade på mig när jag låg i vagnen eller i min lilla korg. Inget vanligt babyskrik utan ett skrik av rädsla näs- tan panikartat. Jag har också haft identitetsproblem, annorlunda än vad jag tror att biologiska barn har, annorlunda än vad mina barn har haft och som jag minns att mina kamrater i tonåren hade. Dessutom var jag utom mig av skräck när det gällde folk i vita rockar – varför vet jag inte. Jag vet vara att jag inte tycker om att uppsöka läkare eller gå till tandläkaren, jag känner rädsla och får någon slags panikångest. Detta trots att jag själv är sjuksköterska. Jag har också en stor rädsla för separationer, vilket har medfört att jag hade och har svårt med relationer. Jag lämnar hellre än blir lämnad. Jag har nog också varit och i vissa fall är en riktig hönsmamma till mina två barn och inte alltid så lätt att leva med, för min man. Jag har alltid velat bli och vill fortfarande bli bekräftad, så mycket ibland att jag nog har varit en pina för min omgivning. Jag lever med min man () och mina två barn i en villa. byggde vi till så att huset blev ett generationsboende, i den tillbyggda lägenheten bor mina adoptivföräldrar, som är . Som adopterad så behöver man få växa upp i ett hem med mycket kärlek och trygghet. Med en mamma och en pappa, så att man inte får mer utanförskap i samhället än vad som är nödvändigt. Så att man kan klara upp sina identitetsproblem och får bli bekräftad. Adoptivföräldrar borde få veta att det inte enbart är gulligt att få ett litet barn utan också få veta att det kan blir problem när barnet blir äldre. Jag och mina osynligt adopterade likar har ändå en sorts fördel jämfört med våra synligt adopterade medsyskon. Vi har fått växa upp i ett land där vi ser likadana ut som ursprungsbe- folkningen, vi har samma religion och språk som vi är födda till (i de allra flesta fall). Det finns ju adopterade som kommer från våra grannländer, och också från Baltländerna och . Dom ser ju ut som vi men har en annan bakgrund. För- delen för mig som är svensk är också att jag har relativt lätt att hitta mina biologiska föräldrar, det är i alla fall inte helt hopplöst som det kan vara om man kommer från ett annat land, eller världsdel.