sou · GPB368 · 2002-01-01 00:00:00 — Redan inledningsvis påpekades att det går utanför direktiven till utredningen att rent allmänt föreslå en koncentration av allmänna tviste- och brottmål inom området för annan immaterialrättslig lagstiftning än formskyddslagen. Däremot torde det ligga inom ramen för uppdraget att se över de särskilda reglerna om behörig domstol i en formskyddslag i syfte att underlätta för rättighetsha- varna. Formgivningen av en produkt kan vara skyddad enligt ML och t.ex. VmL eller URL. Rent teoretiskt kan man även tänka sig att skydd finns enligt samtliga av de tre nu nämnda lagarna. Om blir exklusivt forum för bl.a. mål som rör intrång i ett formskydd, kan processuella komplikationer uppstå, om formgivningen i fråga även är skyddad enligt annan immaterial- rättslig lagstiftning och käranden vill anföra de olika grunderna alternativt. Närmast till hands kanske är att skydd finns för form- givningen av en produkt som alster av brukskonst enligt URL. I en situation där käranden till stöd för sin talan i en intrångs- process kan göra gällande skydd enligt flera lagar uppstår vissa pro- cessuella komplikationer, om det för en av lagarna införs regler om Övriga frågor med anknytning till formskyddet Väcks t.ex. talan om intrång i formskydd vid kan käranden inte där utan vidare även göra gällande intrång i upphovsrätt, om svaranden inte har sin hemvist där. Här och i den fortsatta framställningen avses givetvis de fall då fråga är om samma intrångsgärning. Fallet kan nämligen vara det att svaranden har sin hemvist i annan ort av vilket följer att den del av talan som hänför sig till URL inte kan väckas vid det för form- skyddslagen exklusiva forumet. Det framstår vidare som tveksamt om reglerna angående sam- manförande av mål i RB är tillämpliga i ett sådant fall som avses. Normalt gäller för att sådan sammanföring skall kunna ske att fråga är om två käromål (se , Rättegång II. 8: uppl., s. 165 och Fitger, Processrätt I, 1999, s. 200, jfr dock , Civilprocessen, 1998, s. 227 f.). I motiven till ML gjordes nämligen klart att en intrångsgärning som prövas enligt ML – med vissa undantag – inte kan bli föremål för en ny prövning med stöd av t.ex. URL (se SOU 1965:61 s. 226 f. och prop. 1969:168 s. 137). Den tidigare domen kan med andra ord ha rättskraft med avseende på en senare process avseende samma intrångsgärning. Av detta följer även att – i de fall talan om intrång i formskydd väcks vid – en process normalt inte kan föras beträffande samma intrångsgärning vid annan domstol med stöd av t.ex. URL. Den tidigare processen innebär att det föreligger ett rättegångshinder i form av lis pendens. Detta blir dock inte fallet om formgivaren är annan än innehavaren av formskyddet och den förstnämnde väcker talan om upphovsrättsintrång för samma gärning och därvid yrkar ersättning för ideell skada. Även andra fall kan tänkas där en tidigare dom eller en pågående rättegång inte skulle utgöra hinder mot en senare process angående samma intrångsgäring. De olägenheter i processuellt avseende som diskuterats gör sig främst gällande i allmänna tvistemål angående intrång i en ensamrätt. Det kan dock anmärkas att de praktiska problemen inte är av någon större omfattning. I regel kan antas att en kärande, i en situation där det alternativt kan yrkas t.ex. skadestånd enligt form- skyddslagen och URL, väljer att grunda sin talan på den först- nämnda lagen. Bl.a. slipper käranden då en prövning om eventuell upphovsrätt föreligger. Utredningen har dock funnit att det trots detta kan finnas anledning att undanröja eventuella processuella olägenheter av en koncentration av mål om intrång i ett formskydd till en domstol. Övriga frågor med anknytning till formskyddet Ett sätt att göra detta är att tillåta att käranden i ett mål om intrång i ett formskydd som alternativa grunder för sin talan får åberopa intrång i upphovs- eller varumärkesrätt. Visserligen torde proble- met vara mindre framträdande i förhållande till varumärkesrätten. Det kan dock inte uteslutas att en pågående rättegång angående intrång i ett formskydd kan utgöra hinder mot en rättegång om varumärkesintrång beträffande samma gärning i de fall formgiv- ningen även är skyddad med stöd av VmL. En koncentration av de allmänna tvistemålen som rör intrång i ett formskydd behöver då inte medföra att käranden tvingas till att välja en av lagarna som stöd för sin talan, ett val som skulle utesluta möjligheten att alter- nativt åberopa någon av de andra två lagarna. Förslag: Rätten till en formgivning som är registrerad i och rätten till en formgivning som är föremål för internationell registrering av formgivning som gäller i skall kunna pantsättas. Detsamma skall gälla för en svensk ansökan om regi- strering av en formgivning. Ett avtal om pantsättning av rätten till en formgivning eller en ansökan om registrering av formgiv- ning skall få sakrättslig verkan genom en registrering i registret. En begäran om registrering av avtalet om pantsättning skall lämnas in till . Skälen för förslaget: Något förfarande genom vilket en formgiv- ning kan pantsättas finns inte i . Däremot finns regler i PL (94–101 §§) respektive VmL (34 a–34 h §§) om pantsättning av sådana ensamrätter. Det följer vidare av förslaget om gemenskaps- formgivning att en formgivning skall kunna användas som säkerhet (artikel 31.1). De tidigare nämnda lagarna och den med stor sannolikhet kom- mande förordningen om gemenskapsformgivning talar för att det tillskapas en möjlighet till pantsättning också av en registrerad formgivning. Till detta kommer att en formgivning inte sällan representerar ett betydande värde. Om formgivningen kunde utnyttjas som säkerhet för lån, kunde det underlätta för formgiva- ren att ordna med nödvändig finansiering för att exploatera sin formgivning. Övriga frågor med anknytning till formskyddet Det är heller inte önskvärt att den som väljer att skydda sin formgivning nationellt inte har samma möjligheter i detta avseende som EG-förordningen kommer att ge. Sammantaget menar utredningen att det bör införas pantsätt- ningsbestämmelser i en formskyddslag, så att den står i harmoni med PL och VmL samt med den kommande EG-förordningen. Bestämmelserna för hur pantsättning av en formgivning skall gå till kan lämpligen utformas med förebild i motsvarande bestämmelser i och VmL. Pantsättning av en ansökan om eller en registrering av en form- givning skall således ske genom inskrivning i registret. Själva regi- streringen av pantsättningen blir då det sakrättsliga moment genom vilket pantsättning sker. Något pantbrev utfärdas inte, vilket innebär att hela pantobjektets värde måste utnyttjas på en och samma gång. Rättighetshavaren kan dock utnyttja pantobjeketet, dvs. den registrerade formgivningen, som säkerhet hos flera kreditgivare . Detta sker genom en andrahandspantsättning av ett eventuellt överhypotek. Det objekt som kan bli föremål för en pantsättning är dels den registrerade formgivningen, dels en ansökan om sådan registrering. I det fall ansluter sig till om internationell registrering av formgivning och EG-förordningen om gemen- skapsformgivning beslutas kan antalet möjliga pantobjekt komma att utvidgas. Sådana internationella registreringar som handhas av bör kunna pantsättas först sedan de förts in i det svenska registret. Det finns inte några vägande skäl mot att inte medge pantsättning av en internationell registrering när detta har skett (jfr prop. 1987/88:4 s. 14). Av de skäl som anfördes i motiven till reglerna om pantsättning i PL och VmL bör det ankomma på den som tar emot panten att undersöka om den som erbjuder panten har rätt att förfoga över den (se prop. 1987/88:4 s. 14 f. och prop. 1995/96:26 s. 34). Regist- ret kommer alltså inte, som är fallet inom fastighetsrätten, ha någon legitimerande verkan. En sådan ordning leder till att det bör införas vissa regler om förutsättningarna för att en anteckning om pantsättning skall få göras i registret. Reglerna ersätter dock inte den kontroll av ägarförhållandena som ytterst åvilar pantborgenä- ren. Genomförs utredningens förslag om att begränsa Patentver- kets officialprövning, kan det även finnas anledning för pantborge- nären att försäkra sig om att det inte finns några hinder mot en Övriga frågor med anknytning till formskyddet registrering eller dess bestånd. Särskilt kan nämnas kraven på att formgivningen är ny och har individuell karaktär. Förslag: Rättigheterna till en formgivning som utvecklats av en arbetstagare inom ramen för hans eller hennes arbetsuppgifter eller efter arbetsgivarens anvisningar skall enligt lag övergå till arbetsgivaren om inte annat avtalats. Skälen för förslaget: I ML finns inga bestämmelser som reglerar frågan om vem som skall ha rätt till en formgivning som tas fram i anställnings- eller uppdragsförhållanden. Frågan behandlades ingå- ende i motiven till ML (se SOU 1965:69 s. 163 ff. och prop. 1969:168 s. 112 ff.). Det konstaterades då att den principiella utgångspunkten måste vara att rätten till ett mönster primärt till- kommer mönsterskaparen (a. prop. s. 115). anfördes dock att ett uttryckligt avtal härom inte nödvändigtvis måste före- ligga för att rätten att utnyttja mönstret skulle tillkomma arbetsgi- varen. I vissa fall låg det, menade den föredragande departements- chefen, nära till hands att i själva tjänsteavtalet intolka en sådan rätt för arbetsgivaren. I företag, som ägnar sig åt att ta fram formgiv- ning, torde för övrigt anställningsavtalen i regel innebära att mönsterrätten övergår på arbetsgivaren (jfr AD 96/1983 och för upphovsrättens vidkommande , Copyright, sjätte uppl., s. 216). Skälet till att någon uttrycklig regel inte infördes i ML var delvis de komplikationer som kunde uppstå i förhållande till de mönster som även var skyddade som brukskonst enligt URL. Det skall dock i sammanhanget framhållas att ML till skillnad från URL endast innehåller regler om ekonomiska rättigheter för formgivaren eller den till vilken formgivarens rätt övergått. I artikel 14.3 i förslaget förordning om gemenskapsformgivning föreskrivs att rätten till en formgivning, som utarbetats av en anställd, som ett led i dennes arbetsuppgifter eller enligt arbetsgivarens anvisningar, skall tillfalla arbetsgivaren, om inte annat avtalats. En EG-förordning gäller i de skilda medlemsstaterna utan att några genomförandeåtgärder har vidtagits. Sådana kan dock ändå behövas för att syftet med en EG-förordning skall upp- Övriga frågor med anknytning till formskyddet fyllas (se kapitel 3). Det innebär bl.a. att de rättigheter till en gemenskapsformgivning, som förordningen ger upphov till, kommer att gälla i . Här kan särskilt påpekas de konsekven- ser som den oregistrerade gemenskapsformgivningen kommer att få. Den formgivning som registreras i kan redan före ansö- kan om registrering vara skyddad som oregistrerad gemenskaps- formgivning. Inget utesluter att detta skydd existerar parallellt med en registrering i . Att då, på en sådan viktig punkt som vem rätten till formgivningen i ett anställningsförhållande tillkommer, i en formskyddslag lämna frågan oreglerad är knappast möjligt. Utredningen har därför funnit anledning att föreslå en reglering motsvarande den som finns i EG-förordningen beträffande form- givning som sker inom ramen för ett anställningsförhållande. I sammanhanget förtjänar särskilt framhållas att regleringen endast avser de rättigheter som formskyddslagen ger upphov till. Vidare kommer det även i fortsättningen finnas ett relativt stort utrymme för tolkningar av vad ett anställningsavtal i enskilda fall innebär. Avslutningsvis bör även nämnas att frågan kan regleras genom eventuella kollektivavtal. 9 Formskydd och reservdelar Samtliga lagar inom immaterialrätten har som ett gemensamt drag att de ger upphov till en ensamrätt för en intellektuell prestation eller ett kännetecken. Ett formskydd innebär att någon inte utan tillstånd av rättig- hetshavaren får använda den skyddade formgivningen genom att t.ex. tillverka, utbjuda, marknadsföra, införa, utföra eller använda en produkt där formgivningen ingår eller att lagerhålla den för sådana ändamål. Immateriella rättigheter får som regel anses vara utvecklingsbe- främjande. Att någon form av skydd kan ges för nedlagda inve- steringar och intellektuella prestationer utgör en nödvändig förutsättning för att de skall komma till stånd. Skyddet kan därför sägas driva på utvecklingen. Å andra sidan leder ensam- rätten till ett sorts rättsligt monopol. Ett sådant monopol utgör i sig en konkurrensbegränsning. En grundläggande strävan vid utformningen av det immaterial- rättsliga regelverket har varit och är att det skall bidra till en sam- hällsnyttig utveckling. Även om ensamrätternas betydelse för kon- sumenterna och samhället i stort beaktats vid lagarnas tillkomst, leder rättigheternas monopolkaraktär trots detta till att konflikter emellanåt uppstår mellan den konkurrensrättsliga och immaterial- rättsliga lagstiftningen. Under det senaste årtiondet har inom mönsterrätten i synnerhet diskuterats om skyddet kan sägas sned- vrida konkurrensen inom marknaden för reservdelar till bilar. Den nu nämnda frågan berör i grunden det spänningsfyllda och komplicerade förhållanden mellan den ensamrätt immateriella rättigheter medför och den allmänna konkurrensrätten. Reservdelar är givetvis något som finns till merparten av de pro- dukter som saluförs. Som exempel kan nämnas mobiltelefoner, hushållsapparater m.m. Av skilda orsaker har dock intresset kom- mit att fokuseras på reservdelar till bilar. I viss mån är dock fråge- ställningarna desamma för andra produkter. I det följande kommer inledningsvis att lämnas en redogörelse för det nuvarande rättsliga regelverket, dvs. ML och relevanta bestämmelser i (avsnitt 9.1). Även utvecklingen inom EU kommer, såvitt den angår den nu behandlade frågeställningen, att beröras. Avslutningsvis följer utredningens överväganden (avsnitt 9.2). ML ger möjlighet för en formgivare att skaffa sig en ensamrätt till det han eller hon formgivit. I förarbetena till ML anfördes att mönsterskyddet var avsett att uppmuntra till nyskapande formgiv- ning, som skulle komma allmänheten till godo i form av nya este- tiskt och funktionellt goda produkter. Detta syfte skulle uppnås bl.a. genom att skyddet gav en möjlighet för tillverkare att återfå de investeringar som lagts ned på ny formgivning. Den nu nämnda ekonomiska aspekten har kommit att få allt större betydelse och kan nu sägas vara den dominerande anledningen till att mönster- skydd söks. Detta är något som kan antas hänga samman med den omständigheten att merparten av den formgivning som skyddas har mer eller mindre nyttokaraktär. Det anfördes vidare i förarbetena till ML att lagen inte avsåg att ge något självständigt skydd för delar av ett mönster, utan endast för mönstret i dess helhet. framhölls dock att en del i en sammansatt produkt var möjlig att skydda genom mönsterrätt såvida den var självständigt omsättningsbar. Med utgångspunkt i dessa uttalanden har praxis alltsedan lagens tillkomst varit den, att delar till en bils kaross m.m. kan mönsterskyddas. Enligt en rapport från Statens pris- och konkurrensverk framgår att beviljat sammanlagt 188 ansökningar om mönsterskydd för bildelar (se Bilreservdelsmark- naden, Effekter av mönsterskyddade bilplåtdelar, R 1989:10, s. 28 f.). Det råder alltså inte någon tvekan om att reservdelar till bilar är fullt möjliga att mönsterskydda enligt den nuvarande lag- stiftningen. Detta är även något som framgår av domstolspraxis (se RÅ 1980, Ab 14). I samband med att ML infördes diskuterades relativt utförligt mönsterrättens förhållande till den allmänna konkurrensrätten. Den föredragande departementschefen framhöll bl.a. att ett ingri- pande mot skadlig verkan av en ensamrätt till mönster borde kunna ske, inte bara om en mönsterhavare går utanför ramen för sina rättigheter enligt ML och utnyttjar mönsterrätten till att tvinga fram eller understödja annan konkurrensbegränsning, utan undan- tagsvis även om åtgärderna framstod som godtagbara från rent mönsterrättslig synpunkt men måste anses ha skadlig verkan från konkurrensbegränsningssynpunkt (prop. 1969:168 s. 52). I sitt ytt- rande över lagrådsremissen med förslag till mönsterskyddslagstift- ning framhöll vidare lagrådet att om mönsterrätten utnyttjades för syften som var främmande för dess ändamål så borde ett ingripande kunna ske med stöd av konkurrenslagstiftningen (a. prop. s. 338). Den bestämmelse i KL som kan användas för att ingripa mot en konkurrensbegränsning som är föranledd av en immaterialrättighet är i första hand 19 §. Bestämmelsen är utformad med artikel 82 i EG-fördraget som förebild. Regleringen i KL innebär att missbruk från ett eller flera företags sida av en dominerande ställning på marknaden är förbjuden (19 § första stycket). Missbruket kan enligt bestämmelsen särskilt bestå i att ett företag direkt eller indi- rekt påtvingar någon oskäliga inköps- eller försäljningspriser eller andra oskäliga avtalsvillkor, begränsar produktionen, marknader eller teknisk utveckling till nackdel för konsumenterna, tillämpar olika villkor för likvärdiga transaktioner, varigenom vissa handels- partner får en konkurrensnackdel eller ställer som villkor för att ingå ett avtal att den andra parten åtar sig ytterligare förpliktelser som varken till sin natur eller enligt handelsbruk har något sam- band med föremålet för avtalet (19 § andra stycket). I förarbetena till 19 § andra stycket 1 KL anfördes att det kan vara fråga om missbruk av dominerande ställning när ett företag utövar sin ensamrätt på ett sådant sätt att oskäliga priser tas ut för skyddade produkter (prop. 1992/93:56 s. 87). har i några fall prövat frågan om missbruk av dominerande ställning till följd av mönsterskydd (se bl.a. Kon- kurrensverkets beslut i ärende 675/93). avgöranden ger vid handen att bedömningen av om missbruk av dominerande ställning föreligger är om rättighets- havarens agerande kan sägas ha stöd i den ifrågavarande immaterialrättighetens syfte eller inte (se även a. prop. s. 71). I både mönsterdirektivet och förslaget till förordning om gemenskapsformgivning slås fast att bestämmelserna om skydd för formgivning i dessa inte påverkar tillämpningen av artikel 81 och 82 i EG-fördraget. Den mest betydelsefulla bestämmelsen av dessa i förevarande sammanhang är artikel 82. Genom bestämmelsen kan ett missbruk av en dominerande ställning på den gemensamma marknaden förhindras. Avgörande för om artikel 82 kan tillämpas är först om ett eller flera företag intar en dominerande ställning på den relevanta mark- naden. Härvidlag är den omständigheten att de aktuella produkter- na är mönsterskyddade utan betydelse. En ensamrätt är alltså inte något som i sig förbjuds genom artikel 82 i EG-fördraget. För att ett visst förfarande skall kunna förbjudas måste således först företas en konkret värdering av en produkts egenskaper m.m. för att fastställa vad som utgör den relevanta marknaden för den- samma och om ett visst eller vissa företag intar en dominerande ställning på denna marknad. I vissa fall kan denna bedömning resultera i att den relevanta marknaden begränsas till precis den del som det finns ett formskydd för. Om så är fallet skall som en andra förutsättning prövas om missbruk av den dominerande ställningen är för handen. Om detta kan konstateras är det möjligt att med stöd av artikel 82 i fördraget ingripa mot utövandet av den ensam- rätt ett formskydd medför. I praxis kan som belysning av denna fråga hänvisas till i synnerhet mål 144/81 mot , 1982, s. 2853, mål 53/87, Consorzio italiano della componentistica di ricambio per autoveicoli and Maxicar mot Règie nationale des usines , 1988, s. 6039, mål 238/87, AB mot (UK) Ltd, 1988, s. 6211 och mål 23/99, Europeiska gemenskapernas kommission mot Republiken . Flera av de nu nämnda avgörandena rör i och för sig artiklarna 28–30 i EG-fördraget. Domstolen har nämligen utgått ifrån princi- per som slagits fast med utgångspunkt i dessa bestämmelser. Arti- kel 28 och 29 innehåller regler om att kvantitativa import- och exportrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan inte är tillåtna mellan medlemsstaterna. Undantag från denna regel medges om det behövs för att skydda den industriella och kommersiella äganderätten, vilket framgår av artikel 30. Av samma artikel framgår vidare att sådana förbud eller restriktioner som meddelas med stöd av artikeln inte får innefatta en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna. Det förstnämnda av de tidigare nämnda avgörandena av EG- domstolen, , gällde handväskor som mönster- skyddats enligt den uniforma Beneluxlagen. Domstolen konstate- rade inledningsvis att mönsterskyddet var en sådan industriell rättighet som avses i artikel 30 i fördraget. Vidare anförde domsto- len att rätten att hindra import av en vara som var identisk med eller tillräckligt identisk med den mönsterskyddade tillhörde själva kärnan i den immateriella rättigheten och var tillåten enligt artikel 30. Målet /rörde framskärmar till . hade till följd av registrering i mönsterrätt till fram- skärmarna. importerade för försäljning framskärmar till bil- modellen till . bestred intrång och åberopade bl.a. artikel 82 i EG-fördraget. Domstolen fann att den relevanta pro- duktmarkanden var mönsterskyddade framskärmar till 200- serien. När det gällde frågan om missbruk konstaterade domstolen, att själva kärnan i rättigheten var att hindra någon annan från att utan samtycke tillverka, sälja eller importera produkter som inne- fattade det skyddade mönstret. Med utgångspunkt i detta menade domstolen att det inte kan krävas att mönsterhavaren skall bevilja licenser. Vägran att bevilja licenser ansågs inte i sig självt utgöra missbruk av en dominerande ställning. Samma slutsats drog domstolen i Renault-målet där frågan rörde delar till , som var mönsterskyddade i . I det sistnämnda målet prövades om möjligheten att i tullen kvarhålla reservdelar till bilar som var mönsterskyddade och endast skulle transiteras genom från till . Dom- stolen fann att transitering av mönsterskyddade produkter inte var något som kunde hänföras till föremålet för ensamrätten. Därefter konstaterade domstolen att kvarhållandet i den franska tullen inne- bar ett hinder för den fria rörligheten av varor inom gemenskapen. Sammanfattningsvis kan sägas att prövat mönsterskyddet utifrån samma principer som gäller för övriga immateriella ensamrätter. Dessa principer utgår ifrån den skiljelinje domstolen dragit upp mellan existensen av rättigheten och utövan- det av densamma. Vissa åtgärder som ett företag i dominerande ställning vidtar kan utgöra missbruk enligt artikel 82 i EG-fördra- get om de går utöver det legitima skyddet för det särskilda före- målet för ensamrätten. Det kan dock inte uteslutas att en tillämpning av artikel 82 kan bli aktuell även i de fall en viss åtgärd faller inom området för det särskilda föremålet för rättigheten (jfr mål C-241 och 242/91, P Magill, 1995, s. 743). Bedömning: Mot bakgrund av den rådande situationen på eftermarknaden för fordonsdelar i och arbetet inom EU med frågan om reservdelar och formskydd bör inte nu genom- föras någon särskild reglering för formskydd av reservdelar. Skälen för bedömningen: En bärande princip inom immaterial- rätten är att var och en skall kunna åtnjuta frukterna av sina per- sonliga skapande insatser och, i en rimlig omfattning, få ett skydd mot en efterbildning. I den mån formgivningen av en reservdel innebär ett nyskapande finns med denna utgångspunkt anledning till att ge formgivaren en ensamrätt. Avsikten med ensamrätten är dock inte att hindra att andra företag tar fram samma typer av pro- dukter för att konkurrera med en produkt som det visar sig finnas en efterfrågan på. Håller man sig till fordonsmarknaden kan som exempel nämnas fordonet som sådant.