sou · GPB317 · 2002-01-01 00:00:00 — Enligt dessa stycken skall eftersträvas att arbetet ger möjligheter till variation, social kontakt och samarbete samt sammanhang mellan enskilda arbetsuppgifter, vidare att arbets- förhållandena ger möjligheter till personlig och yrkesmässig utveckling liksom till självbestämmande och yrkesmässigt ansvar. Med ordet eftersträvas markeras att lagen kräver att insatser görs för att förbättra arbetsmiljön i dessa avseenden utan att fördenskull fastställa en objektiv norm för arbetsmiljöns beskaffenhet. I resterande paragrafer i 2 kap. arbetsmiljölagen anges bl.a. att arbetet och arbetslokalerna skall planläggas och utformas så att Arbetsmiljön på fartyg 133 arbetsmiljön är sund och säker och i övrigt vara sådan att arbetstagarna inte riskerar att utsättas för ohälsa eller olycksfall. Bestämmelserna i 2 kap. arbetsmiljölagen motsvaras av bestämmel- ser i 6 kap. fartygssäkerhetslagen med i huvudsak samma innehåll. 6 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen avviker i vissa avseenden från 2 kap. 1 § arbetsmiljölagen. I 6 kap. 1 § första stycket fartygssäkerhetslagen poängteras att arbetsmiljön vid fartygsarbete skall vara tillfredsstäl- lande med hänsyn till sjösäkerhetens krav. I propositionen (prop. 1987/88:3 s. 75) om en ny fartygssäkerhetslag sade föredragande statsrådet att ombord på fartyg måste före allting annat beaktas vad sjösäkerheten kräver och att hänsynen till sjösäkerhetens krav därför nämns före övriga hänsyn. Vid fartygssäkerhetslagens tillkomst var det tillägget den enda skillnaden mellan 6 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen och 2 kap. 1 § arbetsmiljölagen. Bestämmelsen i arbetsmiljölagen har därefter ändrats och fått det innehåll som redovisats ovan, medan 6 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen är densamma som när lagen trädde i kraft. Vad som bl.a. inte har införts i fartygssäkerhetslagen är motsvarigheter till femte och sjätte styckena i 2 kap. 1 § arbetsmiljö- lagen. Inte heller finns i fartygssäkerhetslagen konkretiseringar motsvarande den bestämmelsens tredje och fjärde stycken av dels hur arbetstagaren skall kunna påverka sin arbetssituation, dels hur teknik, arbetsorganisation och arbetsinnehåll bör utformas. I 6 kap. fartygssäkerhetslagen finns vissa bestämmelser som särskilt anpassats till arbetsmiljön på fartyg. Det gäller bestämmelser om utformningen av bostads- och fritidsmiljön för de ombordanställda, om sjukvård samt om kost och vatten ombord på fartyg (6 kap. 7–9 §§ fartygssäkerhetslagen). Bestämmelserna motiveras av de speciella arbetsförhållanden som råder på fartyg. Som tidigare nämnts har befälhavaren ombord på fartyg en sådan ställning som motiverar att han eller hon har ett särskilt ansvar för arbetsmiljön. Enligt 7 kap. 7 § fartygssäkerhetslagen svarar befälhavaren för att bostadsförhållandena m.m. är sådana som anges i 6 kap. 6–9 §§ fartygssäkerhetslagen. Av 6 kap. 10 a § fartygssäkerhetslagen framgår vidare att befälhavaren skall se till att ingen anlitas till eller utför fartygsarbete före det år han eller hon fyllt . Bestämmelsen gäller endast den som inte är arbetstagare. Det finns i sjömanslagen (1973:282) motsvarande bestämmelser om minimiålder för att vara arbetstagare på fartyg. I avsnitt 5.6 kommer bl.a. befälhavarens skyddsansvar i övriga arbets- miljöfrågor att behandlas. 134 Arbetsmiljön på fartyg Enligt arbetsmiljölagen har arbetsgivaren huvudansvaret för arbetsmiljön på arbetsplatsen. Arbetsgivaren skall vidta de åtgärder som behövs för att förebygga att hans eller hennes arbetstagare utsätts för ohälsa eller olycksfall. Vidare skall arbetsgivaren planera, leda och kontrollera sin verksamhet så att kraven på god arbetsmiljö är uppfyllda. Arbetsgivaren måste beakta arbetstagarnas individuella olikheter och vidta åtgärder utifrån dessa. Han eller hon ansvarar för att teknik, arbetsorganisation och arbetets innehåll utformas så att arbetstagarna inte utsätts för skadliga fysiska eller psykiska belastningar. T.ex. bör starkt styrt eller bundet arbete undvikas eller begränsas. Arbetsgivaren skall informera sina anställda om de förhållanden, under vilka arbetet bedrivs, och om de risker som finns med arbetet. Han eller hon har en skyldighet att förvissa sig om att arbetstagarna är införstådda med riskerna och att de har den utbildning som behövs för att genomföra arbetet. Finns flera arbetsgivare på en arbetsplats skall de samråda och gemensamt verka för att åstadkomma tillfredsställande skyddsförhållanden. En av dem skall ansvara för samordningen av arbetsmiljöåtgärder. Mycket av det som sägs i arbetsmiljölagen om arbetsgivarens skyldigheter gäller enligt fartygssäkerhetslagen redaren. Att denne pekas ut särskilt i fartygssäkerhetslagen beror delvis på att redaren oftast är arbetsgivare för den som utför fartygsarbetet. Det behöver dock inte vara så. T.ex. är det vanligt på större passagerarfartyg att intendenturtjänsterna drivs av någon annan än redaren. Även i förhållande till den som är anställd av någon annan har redaren enligt 7 kap. fartygssäkerhetslagen samma skyldigheter som han har gentemot sina egna anställda. Redarens skyldigheter omfattar alltså de som utför fartygsarbete oavsett om de är hans eller hennes arbetstagare eller inte. Enligt 7 kap. 2 § fartygssäkerhetslagen skall redaren vidta de åtgärder som behövs för att förebygga att någon som utför fartygsarbete utsätts för ohälsa eller olycksfall. Därvid skall redaren beakta den särskilda risk som kan följa av att en arbetstagare utför arbete ensam. Redaren skall också ägna uppmärksamhet åt att arbetet planläggs och anordnas så, att en tillfredsställande arbetsmiljö skapas. Fartyget och dess utrustning m.m. skall underhållas väl. Redaren har enligt 7 kap. 4 § fartygssäkerhetslagen ett särskilt ansvar att upplysa den som utför fartygsarbete om de förhållanden under vilket arbetet bedrivs och om de risker som kan vara förbundna med arbetet. Redaren skall också förvissa sig om att arbetstagaren har erforderlig utbildning. Arbetsmiljön på fartyg 135 övrigt skall redaren ta hänsyn till en arbetstagares särskilda förutsättningar för arbetet. Att redaren enligt lagen har samma skyldigheter gentemot de som anställts av andra, innebär inte att arbetsgivaransvaret helt har övergått på redaren. I de ovan nämnda paragraferna sägs att det som gäller redare också gäller en annan arbetsgivare åt den som utför fartygsarbete. Vad som sägs om redaren i 7 kap. 2 § fartygssäkerhetslagen gäller också befälhavaren. Befälhavaren har också egna skyldigheter som gäller arbetsmiljön. Enligt 7 kap. 3 § fartygssäkerhetslagen skall befälhavaren särskilt se till att ingen minderårig anlitas till ett för denne menligt fartygsarbete. Därutöver har befälhavaren enligt 7 kap. 7 § fartygssäkerhetslagen ansvaret för att kost- och boendeförhållanden m.m. ombord motsvarar vad som sägs i 6 kap. 7–9 §§ fartygssäkerhets- lagen. Enligt 6 kap. 10 a § fartygssäkerhetslagen skall befälhavaren se till att den som inte har fyllt eller fullgjort sin skolplikt inte anlitas till fartygsarbete. Att flera pekas ut i lagen som ansvariga för arbetsmiljöåtgärderna, ställer krav på tydliga bestämmelser om samordningen av dessa åtgärder. Redaren är enligt 7 kap. 6 § första stycket fartygssäkerhets- lagen samordningsansvarig för skyddsåtgärder på ett fartyg som är gemensamt arbetsställe för flera arbetsgivares anställda. Har fartyget tagits in på ett varv i , är enligt andra stycket den som svarar för varvsdriften samordningsansvarig. När fartyget lastas eller lossas i svensk hamn åvilar, enligt tredje stycket, samordningsansvaret, i fråga om de skyddsåtgärder som påkallas av detta arbete, den arbetsgivare som svarar för arbetet. Samordningsansvaret kan i fall som anges i andra och tredje styckena överlåtas på redaren. I paragrafens fjärde stycke anges att den samordningsansvarige (som ombord på fartyg alltid är redaren) skall se till att skyddsåtgärderna på fartyget samordnas. Övriga arbetsgivare och de som utför fartygsarbete skall följa anvisningarna som denne lämnar. Den närmare innebörden av samordningsansvaret anges inte i lagtexten. Här skiljer sig bestämmelsen från motsvarande reglering i 3 kap. 6 § tredje stycket arbetsmiljölagen. Den bestämmelsen innehåller en katalog av åtgärder under sammanlagt fem punkter som den samordningsansvarige skall svara för. Detta tredje stycke tillkom för att betona vikten av samordningsansvaret. I sak innebar tillägget ingen ändring av gällande rätt. De i stycket angivna punkterna omnämndes redan i förarbetena till arbetsmiljölagen som exempel på samordningsansvarets innehåll (se prop. 1973:130 s. 105, 106 och 174) och låg till grund för hur bestämmelsen om samordning skulle 136 Arbetsmiljön på fartyg Avsikten med att införa det nya tredje stycket i 3 kap. 6 § arbetsmiljölagen var att ge uttalandena ytterligare tyngd. Den som skall uppfylla sina skyldigheter enligt 7 kap. 2 § fartygs- säkerhetslagen och följa lagens intentioner på ett genomtänkt sätt, måste planera, styra och kontrollera arbetsmiljön och arbetsmiljö- arbetet. Det ingår då i skyddsansvaret att utreda inträffade arbetsskador och systematiskt identifiera och undersöka risker i arbetet samt vidta och följa upp de åtgärder som föranleds av riskerna. 7 kap. 2 § fartygssäkerhetslagen är i denna del i princip identisk med motsvarande reglering i arbetsmiljölagen för fartygssäkerhetslagens ikraftträdande. infördes emellertid i 3 kap. 2 a § första och andra styckena arbetsmiljölagen nya bestämmel- ser som klargjorde och utvidgade vad som tidigare i arbetsmiljölagen sagts om denna internkontroll. I propositionen (prop. 1990/91:140 s. 39 ff.) Arbetsmiljö och rehabilitering säger föredragande statsrådet att internkontrollen skall öka företagens och förvaltningarnas egenaktivitet i arbetsmiljöfrågor och säkerställa att arbetsmiljöarbetet bedrivs i linjeorganisationen, dvs. att frågorna behandlas i samma ordning hos företagarna som frågor om t.ex. ekonomi och produktion. De nya bestämmelserna anger att arbetsgivaren skall systematiskt leda, planera och kontrollera arbetsmiljöarbetet. Han eller hon skall fortlöpande undersöka riskerna i verksamheten och genomföra de åtgärder som behövs. Arbetsgivaren skall också tidsplanera de åtgärder som inte sker . Vidare skall arbetsmiljön och arbetet med den dokumente- ras. Handlingsplaner skall upprättas för arbetsmiljöverksamheten. Enligt föredragande statsrådet skall handlingsplanerna vara mer åtgärdsinriktade än ledningens arbetsmiljöpolicy. Syftet med handlingsplaner är att prioritera och se sambanden mellan olika åtgärder. De skall upprättas i den utsträckning verksamheten kräver och som följer av arbetsmiljön och arbetet med den. Med hänsyn till de dynamiska kraven på god arbetsmiljö och handlingsplanernas grundläggande funktion i ett systematiskt arbetsmiljöarbete torde det i praktiken endast i enstaka undantagsfall saknas behov av handlingsplaner (prop. 1990/91:140 s. 41). Arbetsmiljön på fartyg 137 fanns det inga klara regler i arbetsmiljölagen om arbetsgivarens ansvar för att en anställd, som drabbats av en skada eller sjukdom, skulle få del av nödvändiga arbetsanpassnings- och rehabiliteringsinsatser. Däremot gällde att skyddskommittén skulle verka för att en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet bedrevs på arbetsstället. Genom tredje stycket i 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen fastslås att det är arbetsgivaren som skall se till att det på arbetsstället bedrivs en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliterings- verksamhet. Bestämmelsen skall enligt vad som sägs i den anförda propositionen ses mot bakgrund dels av att det i 3 kap. 2 a § första stycket arbetsmiljölagen ställs ett krav på arbetsgivaren att systematiskt planera, leda och kontrollera verksamheten och vid behov vidta nödvändiga åtgärder, dels av 22 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring, enligt vilket arbetsgivaren har ett särskilt ansvar att klarlägga och bedöma de anställdas behov av rehabilitering samt att genomföra vissa rehabiliteringsåtgärder. Bestämmelsen skall också ses mot bakgrund av att arbetsgivaren enligt 3 kap. 3 § arbetsmiljölagen skall anpassa arbetsförhållandena till arbetstagarens särskilda förutsätt- ningar för arbetet. För att en arbetsgivare skall kunna uppfylla sitt särskilda rehabiliteringsansvar enligt 22 kap. lagen om allmän försäkring samt ansvaret för arbetsanpassningsfrågor enligt 3 kap. 3 § arbetsmiljölagen, måste arbetsgivaren ha ett motsvarande ansvar att se till att det verkligen bedrivs ett systematiskt och organiserat anpassnings- och rehabiliteringsarbete på arbetsstället. Kraven är generella och gäller alla arbetstagare. Föredragande statsrådet sade följande om anpassnings- och rehabiliteringsverk- samhetens tänkta utformning. Hur en på lämpligt sätt organiserad anpassnings- och rehabiliterings- verksamhet i detalj bör utformas varierar beroende på förutsättningarna inom olika verksamheter. Det kan t.ex. innebära att arbetsgivaren ser till att det finns: –kompetens och kontaktpersoner –ekonomiska resurser avdelade för ändamålet –policy och mål för frågorna –organisation av arbetet –rutiner för tidiga kontakter med sjukskrivna 138 Arbetsmiljön på fartyg –rutiner för undersökning av rehabiliteringsbehov m.m. –rutiner för kontakter med myndigheter, företagshälsovård m.fl. –rutiner för kontroll, uppföljning och utvärdering –samverkan med arbetstagarna (prop. s. 49 och 50). Enligt föredragande statsrådet skall organisation och rutiner vara sådana att tidiga varningssignaler uppmärksammas och att åtgärder mot ohälsa planeras och genomförs. Däremot är det inte nödvändigt att man med interna krafter klarar att kartlägga, bedöma behov av och genomföra alla åtgärder. Det finns olika organ med särskild kompetens som kan anlitas för detta. Vi kommer att under rubriken närmare redogöra för regleringen i arbetsmiljölagen i fråga om dessa organ. Det finns i fartygssäkerhetslagen ingen bestämmelse som motsvarar 3 kap. 2 a § tredje stycket arbetsmiljölagen. Över huvud taget nämns inte arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet i fartygs- säkerhetslagen. Det finns alltså inte heller någon bestämmelse mot- svarande tidigare lydelse av arbetsmiljölagen om att skyddskommittén på arbetsplatsen skulle verka för att en sådan verksamhet bedrivs på arbetsplatsen. Dock sägs i 9 kap. 11 § fartygssäkerhetslagen, att skyddskommittén skall behandla frågor om de ombordanställdas hälsovård. En grundförutsättning för ett framgångsrikt arbetsanpassnings- och rehabiliteringsarbete är att insatserna sätts in tidigt, att de är arbetsplatsanknutna och att det finns en väl fungerande organisation för detta arbete. I många fall kommer arbetsgivaren att behöva stöd av en expertresurs för att här kunna leva upp till sitt arbetsgivaransvar. Genom sin förtrogenhet med arbetsplatserna och sin breda kompetens har företagshälsovården blivit den expertresurs som generellt sett har de bästa möjligheterna att vara ett stöd för företagen och förvaltningar- na när det gäller att förverkliga högt ställda krav på arbetsmiljön. Företagshälsovården i har vuxit fram på initiativ av arbetsmarknadsparterna. Ett första avtal om företagshälsovård träffades mellan SAF och LO. infördes en bestämmelse i 3 kap. 2 § andra stycket arbetsmiljölagen om arbets- givarens skyldighet att föranstalta om företagshälsovård i den omfattning som verksamheten krävde. Avsikten med bestämmelsen var att markera vikten av företagshälsovårdens förebyggande insatser i Arbetsmiljön på fartyg 139 arbetsmiljöarbetet (se prop. 1984/85:89). Regeln skulle inte tolkas som en generell lagfäst skyldighet för arbetsgivare att föranstalta om företagshälsovård. – 1986 – ratificerade konvention (nr 161) om företagshälsovård. Enligt konventionen har medlemsstaterna åtagit sig att successivt bygga ut företagshälsovården för alla arbetstagare. Utbyggnaden kan ske genom lagstiftning, kollektivavtal eller på annat godkänt sätt. Bestämmelsen i 3 kap. 2 § arbetsmiljölagen om företagshälsovård flyttades genom en lagändring till en ny paragraf, 3 kap. 2 b § arbetsmiljölagen, och fick då ett delvis förändrat utseende. Med den nya paragrafen samordnas regleringen av skyldigheten att anordna företagshälsovård med regleringen av arbetsgivarens ansvar för dels internkontrollen, dels arbetsanpassnings- och rehabiliterings- verksamheten. gäller att arbetsgivaren skall anordna företagshälso- vård på samtliga arbetsplatser där det på grund av bestämmelserna om internkontroll m.m. är nödvändigt. I andra stycket i 3 kap. 2 b § arbetsmiljölagen definieras företags- hälsovård som en oberoende expertresurs inom områdena arbetsmiljö och rehabilitering som särskilt skall arbeta för att förebygga och undanröja hälsorisker på arbetsplatser samt ha kompetens att identifiera och beskriva sambanden mellan arbetsmiljö, organisation, produktivitet och hälsa. Bestämmelsen om företagshälsovård anger minimikraven för företagshälsovårdens innehåll. Den förutser att arbetsmarknadens parter kommer överens om utbyggnaden av företagshälsovården och vårdens närmare utformning. Vid fartygssäkerhetslagens tillkomst diskuterades om den lagen skulle innehålla bestämmelser om företagshälsovård. I propositionen (prop. 1987/88:3 s. 49) om en ny fartygssäkerhetslag anförde före- dragande statsrådet att det finns skäl som talar för att företags- hälsovården till sjöss regleras i lag efter mönster av ändringar i arbetsmiljölagen, men också att frågan krävde ytterligare över- väganden. Fartygssäkerhetslagen kom alltså till skillnad från arbetsmiljölagen inte att innehålla någon bestämmelse om företags- hälsovård. 140 Arbetsmiljön på fartyg Av 3 kap. 1 a § arbetsmiljölagen framgår att arbetstagarna skall samverka med arbetsgivaren för att åstadkomma en god arbetsmiljö. Arbetstagarna skall ha en framträdande roll i arbetsmiljöarbetet. I förarbetena till arbetsmiljölagen betonas att ett aktivt deltagande från de anställdas sida är avgörande för att syftet med lagen skall kunna förverkligas. Genom en lagändring utvidgades arbetstagarnas rätt att medverka i utformningen av den egna arbetssituationen till att även omfatta förändrings- och utvecklingsarbete som rör det egna arbetet. Detta framgår av 2 kap. 1 § arbetsmiljölagen och har berörts ytterligare i avsnitt 5.5. Enligt 3 kap. 4 § arbetsmiljölagen är de anställda också skyldiga att medverka i arbetsmiljöarbetet och delta i genomförandet av de åtgärder som behövs för att åstadkomma en god arbetsmiljö. De har också vissa konkreta skyldigheter att följa givna föreskrifter samt att använda de skyddsanordningar och iaktta den försiktighet som behövs för att förebygga ohälsa och olycksfall. Motsvarande skyldigheter åvilar enligt 7 kap. 8 § fartygssäkerhets- lagen dem som utför fartygsarbete. De skall enligt detta lagrum med- verka till att åstadkomma en god arbetsmiljö samt följa skyddsanvis- ningar och använda föreskriven skyddsutrustning m.m. Lagrummen har inte ett identiskt innehåll. 3 kap. 4 § arbetsmiljölagen, som fick sin nuvarande lydelse , är mer utförlig vad gäller att beskriva arbetstagarnas skyldighet att medverka i arbetsmiljöarbetet. Med den nya lydelsen avsåg lagstiftaren (se prop. 1990/91:140 s. 137) att förtydliga arbetstagarens aktivitetsplikt och markera vikten av dennes medverkan i arbetsmiljöarbetet. 5.8Tillverkarens m.fl. skyldigheter (bestämmelser om produktsäkerhet) I 3 kap. 8 och 9 §§ arbetsmiljölagen samt i 7 kap. 11 och 12 §§ fartygssäkerhetslagen finns bestämmelser om produktsäkerhet, dvs. bestämmelser med krav på att produkter skall erbjuda betryggande säkerhet mot ohälsa och olycksfall. Produktsäkerhetsreglerna innebär att den som tillverkar, importerar, överlåter eller upplåter maskiner, redskap, tekniska anordningar m.m. skall se till att dessa erbjuder betryggande säkerhet mot ohälsa eller olycksfall. Detsamma gäller för den som tillverkar, importerar eller överlåter ämnen som vid användning kan föranleda ohälsa eller olycksfall. Arbetsmiljön på fartyg 141 7 kap. 11 och 12 §§ fartygssäkerhetslagen återger lydelsen av arbetsmiljölagens bestämmelser såsom dessa såg ut när fartygssäker- hetslagen trädde i kraft. Syftet med bestämmelserna i fartygssäkerhets- lagen är att täcka den lucka som annars hade kunnat uppstå i och med att arbetsmiljölagen inte omfattar någon form av fartygsarbete. Det är t.ex. tänkbart att tillverkningen avser en anordning som inte är avsedd att komma till marin användning men att någon annan senare upplåter ett exemplar av anordningen för användning på ett visst fartyg. Tillverkarens ansvar skall då bedömas enligt arbetsmiljölagen, medan upplåtarens ansvar bedöms enligt fartygssäkerhetslagen. 3 kap. 8 § första och andra styckena arbetsmiljölagen ändrades för att anpassas till EG:s maskindirektiv (89/392/EEG). Maskin- direktivet har därefter ersatts av ett nytt maskindirektiv (och rådets direktiv /37/EG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om maskiner1, senast ändrat genom och rådets direktiv /79/EG av om medicintekniska produkter för in vitro- diagnostik2). I artikel 2 p. 1 i maskindirektivet sägs att medlemsstaterna skall se till att alla lämpliga åtgärder vidtas för att de maskiner som omfattas av direktivet endast får släppas ut på marknaden eller tas i drift om det inte medför risk för bl.a. personers hälsa och säkerhet. I artikelns p. 3 sägs att medlemsstaterna inte får hindra att maskiner som inte uppfyller bestämmelserna i direktivet visas på mässor, utställningar, demonstrationer m.m. 3 kap. 8 § arbetsmiljölagen anger att produkter som släpps ut på marknaden måste erbjuda betryggande säkerhet mot ohälsa och olycksfall. Produkter som inte uppfyller föreskrivna krav på produktsäkerhet får ändå visas upp på mässor, utställningar och liknande om det klart framgår att de inte uppfyller kraven och att de därför inte får släppas ut på marknaden eller avlämnas för att tas i bruk. 3 kap. 8 § tredje stycket och 9 § andra stycket arbetsmiljölagen tillkom och handlar om produktinformation. Skyldigheten att redovisa produktinformation omfattar alla uppgifter som kan vara av betydelse för att förebygga att anordningen förorsakar ohälsa och olycksfall efter avlämnandet. Upplysningsskyldigheten är därmed mer vidsträckt än vad som sägs i fartygssäkerhetslagen, där skyldigheten omfattar märkning samt anvisningar för montering, användning och skötsel. 1L 207, 23.07.1998 s. 1, (Celex 31998L0037). 2L 331, 07.12.1998 s. 1, (Celex 31998L0079). 142 Arbetsmiljön på fartyg I 4 kap. arbetsmiljölagen har samlats bestämmelser med bemyndigan- den för regeringen eller, efter regeringens bestämmande, Arbetsmiljö- verket, att meddela föreskrifter i vissa ämnen. Föreskrifter i fråga om arbetsmiljöns beskaffenhet – materiella föreskrifter – meddelas med stöd av 4 kap. 10 § arbetsmiljölagen. Enligt det lagrummet får de ytterligare föreskrifter meddelas som behövs för att förebygga ohälsa och olycksfall. Den normgivningskompetens som tilldelas Arbetsmiljö- verket genom denna bestämmelse (och 18 § punkt 6 arbetsmiljö- förordningen) har stöd i 8 kap. 7 § punkt 1 och 11 § regeringsformen. Vidare får med stöd av 4 kap. 2–8 §§ arbetsmiljö- lagen (och 18 § punkt 1 arbetsmiljöförordningen) meddela föreskrifter om vissa formella förfaranden och om vissa preciserade villkor och förbud med straffsanktion. Bl.a. får föreskrifter meddelas om förteckningar över tekniska anordningar och farliga ämnen, register över arbetstagare ur riskgrupper som utsatts för ohälsa m.m., skyldigheten att föranstalta om läkarvård och vaccinering samt om att vissa händelser skall anmälas till tillsynsmyndighet. Bemyndigandena i 4 kap. arbetsmiljölagen gäller också rätten att föreskriva om kontroll av att de produkter (anläggningar, ämnen m.m.) som används på arbetsplatserna uppfyller krav på produktsäkerhet.