sou · GPB385d2 · 2002-01-01 00:00:00 — När sakinnehållet i kontakten redovisats reducerades affären emellertid till en diskussion om det formella agerandet. Trots detta illustrerade Ferm-affären igen djupet i sakmotsätt- ningarna i fråga om innehållet i utrikespolitiken. Regeringen syntes eftersträva att komma över misshälligheterna med och kanske på så sätt minska eller eliminera sovjetiska ubåts- intrången. Den borgerliga oppositionen, och då tydligast artiku- lerat av , menade att agerande fört in i en säkerhetspolitisk kris som måste behandlas med fasthet både militärt med förstärkta resurser för ubåtsjakt, om vilket båda sidor var ense, och diplomatiskt, genom kyligare hante- ring av relationerna med . Bildt- och Ferm-affärerna bildar i detta perspektiv något slags antipoder när det gäller stormaktsförbindelser. Slutligen, när de inrikespolitiska över- och undertonerna med tiden skärmats av från Ferm-affären, borde Palmes ansträngningar att utnyttja sin personliga kontakt med Arbatov som komplement till de diplomatiska kanalerna för att nå fram med budskap till Kreml lovordas. En allvarligare kontrovers blev den s.k. Bodström-affären, i så måtto att den kulminerade i ett formellt yrkande i om misstroendeförklaring mot utrikesministern i den socialdemokratiska regeringen, , från en samlad borgerlig opposition.6 Bakgrunden till yrkandet hade varit att 5Rörande den s.k. Ferm-affären se protokoll från utfrågningen i , KU 1983/84:30, s. 6Rörande den s.k. Bodström-affären se huvudpersonens egna memoarer, , Mitt i stormen (, , 2000), s. 288-318; samt behandlingen av ärendet i , KU 1983/84:30. Politisk konfrontation och fortsatta kränkningar vid upprepade tillfällen skulle ha uttryckt tvivel över att sedan Hårsfjärden-incidenten några ubåtsintrång verkligen in- träffat. Därvidlag hade , i jämförelse med övriga rege- ringsledamöter varit mer frispråkig i sin mot Försvarsmaktens ubåtsrapportering riktade skepticism. Särskilt uppmärksammad blev rapporteringen om vad skall ha anfört vid en mid- dag i med politiska korrespondenter från ledande nyhetsorganisationer. Några av de närvarande korrespondenterna publicerade samstämmiga versioner av hur utrikesministern ut- tryckt sitt tvivel om rapporterade intrång och hans karaktärisering av all uppmärksamhet som ubåtsjakten fått som ubåtshysteri.7 själv har mot detta vidhållit att han vid detta och andra tillfällen hävdat att inga kränkningar efter Hårsfjärden-incidenten har kunnat nationalitetsbestämmas och att han inte förnekat att kränkningar av svenskt territorium av främmande ubåtar före- kommit.8 Man kan i efterhand starkt ifrågasätta om ett så tungt parla- mentariskt instrument som den misstroendeförklaring som de bor- gerliga partierna sökte få till stånd mot verkligen stod i proportion till utrikesministerns påstådda tillkortakommanden. Därtill kom att sakunderlaget för yrkandet var illa underbyggt och overifierat. Enligt oppositionens yrkande hade utrikesministern genom sina uttalade tvivel på ubåtsintrången skapat osäkerhet om vilken linje verkligen höll. avslogs visserligen yrkandet av socialdemokrater och kommunister, men kvar stod en fördjupad misstro mellan de politiska blocken. sum- merade sålunda debatten i frågan med sin deklaration att broarna hade rivits när det gällde säkerhetspolitiken.9 skulle möjligen kunna kritiseras av sin egen regering för en del uttalanden av tvivel om omfattningen av ubåtsintrången, och om hållbarheten i nationalitetsbestämningen, just när denna var upptagen med att med noter och demarcher söka nagla fast som ansvarig för intrången. måste i rättvisans namn noteras att inom regeringen hade ifrågasatt hållbarheten i Ubåtsskydds- kommissionens indiciekedja för dess nationalitetsbestämning, en främsta kritiker i anslutning till denna affär, Braconier & , Vem värnar ?, s. 122-128. 7Dagens Nyheter, ; och , . 8Lennart , Mitt i stormen (2000), s. 9Riksdagen, 1984/85:74, s. Politisk konfrontation och fortsatta kränkningar hållning som sedermera får auktoritativt stöd av Ubåts- kommission som inte heller accepterar bevisningen för sovjetiska intrång som övertygande. Den av statsminister inom Statsråds- beredningen tillsatta granskningsgruppen avvisade likaså Försvars- maktens indiciekedja i nationalitetsfrågan i vad avsåg perioden 1987. gällde kritiken mot inte enbart frågan om nationa- litetsbestämning utan även påståenden om att skulle ha uttalat tvivel på att ubåtskränkningar efter Hårsfjärden-incidenten överhuvudtaget förekommit, påståenden som alltid avvisat som osanna. Även härvidlag har resultatet av senare års analys av typljud och kavitationsljud från förmodad ubåt visat att många ljudinspelningar haft naturlig biologisk förklaring, t.ex. som härrörande från minkar och sillstim. dåvarande skep- ticism framstår i dagens ljus som långt ifrån orimlig. Bodström-affären illustrerar den hårda opposition som Palme- regeringens ansträngningar att återställa neutralitetspolitisk tro- värdighet mötte. Utrikesministern var ju näst statsministern an- svarig för att främja dessa strävanden och blev tydligt exponerad i de inrikespolitiska kontroverserna. Alltmedan den politiska debattens vågor gick höga fortsatte rapporterna om undervattenskränkningar att strömma in. som överlämnade sitt betänkande kom rapporter om observationer i Sundsvallsområdet. bedömde Överbefälhavaren att ett stort antal kränkningar ägt rum, med tyngdpunkten på tredje kvartalet.10 Där- till kom ytterligare ett antal fall som betecknades som möjliga kränkningar. Antalet observationer av ubåtar, ubåtsliknande före- mål och av sådana havsfenomen som kunde tyda på närvaro av ubåtar, angavs av ÖB vara stort. Den svenska politiken hade alltså inte givit det önskade resul- tatet, dvs. att kränkningarna skulle upphöra. Varken de politiska eller militära åtgärderna hade visat sig verkningsfulla. Politiskt hade grundtanken varit den, att protesterna skulle få den eller de 10 Fst/Info, Ubåtsincidenter , ; Fst/Info, Sammanställning ubåts- kränkningar , . Se också SOU 1995:135, s. 37. Politisk konfrontation och fortsatta kränkningar kränkande nationerna, dvs. och möjligen andra Warszawa-paktstater, att göra bedömningen att det politiska priset i form av försämrade förbindelser med inte var värt den förmodade nyttan av fortsatta kränkningar. Antingen överskattade man på svensk sida betydelsen av de egna skarpa politiska reak- tionerna, eller så underskattade man den militära nyttan av fortsatta kränkningar. Allt givetvis under förutsättning att verkligen var den kränkande parten. Militärt var målsättningen att de svenska motåtgärderna skulle göra fortsatta kränkningar för riskfyllda. Ursprungligen var förhoppningarna på svensk sida att om en ubåt tvingades upp till ytan och identifierades, detta skulle innebära en så stor politisk nesa för den kränkande makten att kränkningarna skulle upphöra. Med denna logik borde dessa som tidigare påpekats alltså ha upp- hört redan i och med U 137, återigen under förutsättning att förövaren var densamma. Likväl fortsatte detta att vara den huvud- sakliga svenska målsättningen, som präglade tänkandet bakom Notvarps-operationen och hanteringen av . På det stadiet hade man heller inte blivit helt varse svårigheterna att tvinga en kränkande ubåt till ytan. Notvarps-operationen präglades uppenbarligen av vissa förväntningar härvidlag, förväntningar som i dagarna efter visade sig inte ha grund i verkligheten. När sedan kränkningarna fortsatte fick dessa förväntningar ytter- ligare skruvas ned. Målsättningen förblev dock att med s.k. agerandeoperationer typ Notvarp förbättra möjligheterna till resultat. Termen agerande- operationer är egentligen missvisande. Ubåtsjakt är en reaktiv verksamhet. Vad det egentligen var fråga om var att man på svensk sida skärpte beredskapen vid vissa platser och , då man bedömde att sannolikheten för kränkningar skulle vara särskilt stora. Som grund för dessa bedömningar låg vad man uppfattat som mönster i tidigare kränkningar, samt egna övnings- och operationsmönster som ansågs kunna vara av intresse för den kränkande parten. En detaljerad redovisning för och granskning av agerandeoperationer lämnas under avsnittet nedan om 1987 års . bedömde Överbefälhavaren att kränkningar hade ägt rum vid Mälsten och möjligen också i . ansågs tre säkerställda kränk- ningar ha inträffat, varav två i Sundsvallsområdet. bedömdes det vidare som sannolikt att ett fall inträffat i Politisk konfrontation och fortsatta kränkningar , förutom flera möjliga kränkningar i bl.a. . rapporterade ÖB att kränk- ningar ägt rum i 18 fall, bl.a. i Törefjärden, i , vid och i . Bara skulle kränk- ningar ha ägt rum i bl.a. Karlskronaområdet, , utanför vid och vid . redovisades två rapporter vilka tolkats som att undervattensverksamhet förekommit i Stockholms skärgård.11 En rapport vari hävdades att främmande dykare uppträtt i anslutning till en kustartillerianläggning i norra skär- gård blev föremål för en särskild utredning, och incidenterna utanför , i Törefjärden och Karlskronaområdet rönte också stor uppmärksamhet.12 12Fst/Info, Dykarverksamhet i , ; och SOU 1995:135, s. 196 198. Politisk konfrontation och fortsatta kränkningar Incidenten kan sägas ha börjat med att en främmande ubåt rapporterades ha passerat . Denna passage rapporterades till militärbefälhavaren i Nedre militärområde först . Den första observationen i Sundsvallområdet gjordes , då flera personer vid olika tillfällen från E 4-an söder om såg vad som förmodades vara periskop och överdelen av en ubåt. Dessa observationer rapporterades dock inte förrän då massmedia rapporterat om ubåtsindika- tioner i området. gjorde ett drygt tiotal personer oberoende av varandra observationer av vad dessa bedömde som en ubåt i området. Sammanställs dessa erhålls bilden av en ubåt som förflyttat sig i undervattensläge i leden från . Denna serie av optiska observationer bedömdes av analysgruppen som möjlig ubåt – ubåt. gjordes ytterligare en optisk obser- vation av ett rör ca en meter över vattenytan I observerades under ca en minut ett rör som rör sig genom vattnet, och kort därefter en tornkam. Denna beskrevs detaljerat av observatören. Några observerades då icke. Föremålet rörde sig på sydlig kurs. Analys- gruppens bedömning av denna observation var att det med stor 13 Beskrivningen av Sundsvall-incidenten är baserad på krigsdagböcker, rapporter, utfråg- ningsprotokoll och interna handlingar. Ambitionen är att i görligaste mån redovisa de reste- rande källor som går att identifiera i den löpande texten. Politisk konfrontation och fortsatta kränkningar sannolikhet var en miniubåt som observerats. Något senare obser- verades från andra sidan av ett rör, som rörde sig mot strömmen, dvs. på nordlig kurs, och observatören som bara var från det förmodade periskopet kunde se dess övre böjda del vrida sig. den 1 gjordes ett antal optiska observa- tioner i området kring . Mot bakgrund av djupförhållandena bedömdes en av dessa vara en miniubåt.14 14 Enligt , , ringde militärbefälhavaren för Nedre till och frågade om han kunde räkna med betydande resursförstärkningar om det skulle behövas. svarade dock att med tanke på risken för ubåtskränkningar vid andra kustområden så var det för när- varande inte möjligt eller rimligt att göra en mycket stor kraftsamling till om- rådet, såvida inte en mycket drastisk ändring i hotbilden (skedde). Politisk konfrontation och fortsatta kränkningar observerades ett rör i vattnet utanför Essvik. Bedömningen var möjlig ubåt. rapporterade minspärrtroppen vid två optiska observationer. Vid den första siktades ett rör och vid den andra två . Vad som bedömdes vara en miniubåt gick nordvart. En ubåtsjakthelikopter kom snabbt på plats och fick ekokontakt men utan doppler. Föremålet undandrog sig helikoptern genom att öka djupet och lägga sig stilla på botten. Observationerna bedömdes av analysgruppen som ubåt. indikerade två minor i den norra minlinjen i minspärrtroppen nordost om , varefter minorna avfyrades manuellt.15 Endast den ena minan detonerade emellertid. Det gjordes inga optiska observationer, ej heller hade någon mina i den södra linjen, som ubåten borde ha passerat innan den nådde den norra linjen, indikerat. Genomförda dykningar efter händelsen visade inte på att någon ubåt passerat. Denna händelse berörs mera i detalj nedan. , , erhöll en helikopter ekokontakt strax norr om den norra minlinjen. En sjunkbomb fälldes mot kontakten. Någon verkan observerades ej, och ej heller påvisade genomförd bottenundersökning att någon ubåt skulle ha befunnit sig där. Ytterligare en sjunkbomb fälldes utanför Brämön mot en sonarkontakt som senare klassificerades som icke ubåt. gjordes vissa optiska observationer i , som av analysgruppen bedömdes som möjlig ubåt. gjordes observationer ute i av rör och periskop. Militärbefälhavaren bedömde observationen som ubåt, och den till området tillförda patrullbåtsdivisionen insattes tillsammans med helikopter. En helikopter fick ekokontakt sydost om . Kontakten klassificeras ubåt. Ubåten sökte även undandra sig jakten genom att öka djupet. En patrullbåt fällde fem sjunkbomber. Mellan första och andra detonationsuppkastet observerades ett extra annorlunda färgat (luft)uppkok. Någon förnyad kontakt erhölls dock icke. 15 Ibid. . Enligt ringde Försvarsstabschefen och meddelade att militärbefälhavaren för Nedre nu begärt rätt att vid behov utlösa minorna. Eldtillstånd beviljades genast av ÖB under förutsättning att normala säker- hetsåtgärder vidtogs. tog Försvarsstabschefen återigen kontakt med ÖB och rapporterade att två minor hade utlösts nordost om (senare analys visade dock att endast en mina detonerat, se huvudtexten). Politisk konfrontation och fortsatta kränkningar som möjlig ubåt – ubåt. fick en helikopter en ny ekokontakt sydost om . Sex sjunkbomber fälldes av en patrullbåt. Efteranalysen visade att ekot var ett botteneko (tvär klippkant). rapporterades en ubåt passera Grundkallen i . trappades verksamheten ner och tillförda förband beordrades återgå. Utanför gjordes till ytterligare några optiska observationer. Vid en av dessa observerades vid fyra tillfällen tornkam och periskop på några meters håll. Denna observation bedömdes som ubåt. togs det indikerande ubåtsnätet som utlagts vid – Granön upp. Nätet visade sig ha ett stort hål med avslitet tågvirke i nätets underkant. Militärbefälhavaren ansåg att denna skada endast kunde ha åstadkommits av en ubåt. Minspärrtroppen hade bemannats . Eldtillstånd var då ej givet och man hade således endast bevakningsuppgift. Av skäl, som inte framgår av den utredning som Chefen för marinen beordrat, tog den personal, som lämnade minstationen , med sig de tekniska beskrivningar, protokoll över minornas status, krigsdagbok och andra väsentliga handlingar. Den officer som kom att föra befälet hade tidigare varit vid troppen endast tillfälligt. före fick han på radio order från KA 5 i att lämna den dykarverksamhet som han ledde, och omgående bege sig till minstationen. Väl framme vid minstationen fick han per telefon av chefen /KA 5 personligen order om eldtillstånd spräng manuellt vid dubbel indikering!. Officeren hade bara varit i stationen , när han erhöll den första enkla indike- ringen i den norra minlinjen. Först indikerade en mina och därefter en andra mina. Troppchefen hann endast kontrollera att ytan var fri från fartyg och båtar, innan samma minor indikerade på samma sätt igen. Han hade således fått en helt normal dubbelindikering i två minor, varför han avfyrade manuellt. uppfattade han en helt normal sprängning. Då båda minornas säkringar hade utlösts, antog han att båda Politisk konfrontation och fortsatta kränkningar Så var dock ej fallet; endast en mina sprängdes. Någon indikation i den sydliga minlinjen erhölls inte. Av det protokoll över minornas status, vilket skulle ha funnits i minstationen, framgår att bl.a. de nämnda minorna inte hade god- tagbara mätvärden vid senaste mättillfälle, som var så sent som . Den av Chefen för marinen beordrade utredningen av denna händelse visade på flera tekniska fel vad avsåg det sätt på vilket minspärrens olika komponenter sammankopplats. Vidare avslöjade genomförda dykningar att en kabel klämts av något flera ton tungt föremål, så att minor var satta ur funktion. Militärbefälhavaren framför i sin rapport till ÖB, att denna skada kan ha uppstått genom att kölen på en miniubåt pressat mot kabeln. Vidare upptäcktes att två minor försvunnit från den ena min- linjen. En av dessa minor hade legat mitt framför den sprängda minan, varigenom en minfri ränna skapats genom de båda min- linjerna. Dessa två minor försvann , respektive mellan . Militärbefälhavarens och analysgruppens redovisade erfaren- heter och kommentarer16 Under Sundsvall-incidenten mottogs omkring 250 rapporter. Analysgruppens bedömning var att endast av dessa kunde hänföras till främmande ubåtsverksamhet. Att så många rapporter inkommit kan delvis bero på att i själva mynnar de stora älvarna och , som nyttjats för timmerflottning. Norr om bukten rinner Ånger- manälven ut i . Drivande stockar, sjunktimmer och s.k.dykare stockar, som kan flyta upp från botten för att sedan åter sjunka förekommer därför i avsevärd omfattning. Härtill kommer mängder av föremål som med vårfloden förs ut i havet. Under incidenten bärgades två attrapper föreställande ubåts- periskop, vilka bedömdes hade orsakat ett stort antal rapporter. Analysgruppen anmälde i sin rapport att två märkliga indikationer i området runt Skallanskär, väster Åstön, ej kunnat förklaras. Vid detta skär upptäcktes med bottenkartograferings- 16 Rapport från militärbefälhavarens i Nedre militärområde till ÖB; samt rapport till ÖB rörande Sundsvalls-incidenten, . Politisk konfrontation och fortsatta kränkningar SOU 2001:85 hydrofon ett antal föremål med 2 3 meters diameter, vilka senare ej kunnat återfinnas. norr om skäret erhöll ett inhyrt malmprospekteringsflygplan ett magnetiskt utslag. Vid senare flygning erhölls ej detta medan övriga utslag enligt tidigare kartläggning återkom. Om den indikation av en ubåt som passerade var en utpassage och indikationen i samma område var en inpassage i och det var samma ubåt som indikerades, hade denna uppehållit sig i området . Analysgruppen bedömde sammanfattningsvis att en stor ubåt och en miniubåt hade opererat i Sundsvallsområdet mellan den 26/och den 6/. Den optiska observationen utanför var dock så tydlig, att det enligt analysgruppen uppenbarligen funnits en [mini]ubåt även där. Ifråga om vapeninsatser framhöll analysgruppen att sjunk- bomber måste fällas i stora fält om de skall ha någon verkan. om några få sjunkbomber gav ej mer än liten träffsannolikhet. Minsta insats borde vara betydligt större fält, vilket krävde att flera enheter måste passera i bredd över den anfallna ubåten. Man pekade också på osäkerheten i de fasta minsystemen. Min- eld var ett stort potentiellt hot mot en främmande ubåt. Visade det sig att de kontrollerbara minornas funktion var osäker fanns risk att detta hot försvann. Förtroendet för minsystemet hos politiker och allmänhet liksom inom Försvarsmakten måste bibehållas. Analysgruppen föreslog därför, i avvaktan på den tekniska utredningen av mineringarna att mineld skulle insättas endast då ubåt eller del av siktats optiskt, eller att ubåt hade indikerats av två olika system innan mineld insätts. I analysgruppens rapport pekades också på brister i sekretessen, t.ex. spreds information om att en ubåt indikerats passera till en stor krets. Denna information be- dömdes som känslig. Även massmedia fick sekretessbelagd infor- mation eller visade bilder från hemliga anläggningar. Media offent- liggjorde fortlöpande av militära myndigheter vidtagna åtgärder, exempelvis var ubåtsnät utlades. Politisk konfrontation och fortsatta kränkningar Sundsvalls-incidenten är intressant av flera skäl, bl.a. därigenom att det fanns ett stort antal personer som oberoende av varandra sett föremål, som bedömts vara (mini)ubåt. Att två minor i en av de fredsutlagda mineringarna i Sundsvalls- området vid två olika tillfällen förvunnit är anmärkningsvärt. Det skulle möjligen kunna bero på att någon velat skapa en minfri väg in i det skyddade området innanför . En annan anledning kan vara att minorna tagits i underrättelsesyfte för att utröna hur mintypen fungerar. Den rapport om att en ubåt skulle ha passerat som inte vidarebefordrades till militär- befälhavaren förrän kom troligtvis från kust- bevakningen. Den bästa leden för en ubåt som i undervattensläge vill gå upp i går på finskt territorium. öster om den finska fyren går en djup och rak ränna genom vilken en ubåt utan större navigatoriska problem kan passera. Om en ubåt gått den vägen kränktes såväl finskt territorium som Ålandskonventionen. Den hydrofonbojgrupp som upprättades under Hårsfjärden- incidenten hade transporterats till Grundkallen och grupperats i själva fyren för att därifrån spana mot eventuellt passerande ubåt. Det var således därifrån som rapporten om en passerande ubåt erhölls. Ljuden inlyssnades uppenbarligen i endast en boj, och därmed kunde förflyttningsriktningen inte bestämmas. Bandet analyserades sedan på varvid man ansåg sig kunna konstatera att ubåten framdrevs med två propellrar. Av okänd anledning har denna bandinspelning inte gått att återfinna. Detta förstärker intrycket av att hanteringen av dylika band (jfr ) lämnade en del i övrigt att önska. Beträffande vapeninsatserna kan noteras att Analysgruppen i sin efteranalys åter konstaterade att insatserna varit för små, vilket var en slutsats till vilken likaså Grandin-gruppen om an- slutit sig till. om ett fåtal sjunkbomber ger låg träff- sannolikhet. Sjunkbomber borde fällas i stora fält för att verkan skall kunna uppnås. Analysgruppens förslag att mineld, i avvaktan på teknisk utred- ning om mineringarna, skulle insättas endast då ubåt siktats optiskt, eller då det fanns indikationer i två olika system, grundade sig på osäkerheten om minornas funktion. Detta förslag kom att Politisk konfrontation och fortsatta kränkningar ligga till grund för Chefens för marinen mera skärpta kriterier för klassificering av ubåtsindikationer och insats av mineld. Resonemanget rörande vikten av att förtroendet för de fasta mineringarna ej undergrävdes genom minsprängningar på osäkra grunder är förståeligt. Reaktionerna i media efter de resultatlösa mindetonationerna under Hårsfjärden-incidenten manade till viss återhållsamhet, dvs. att enbart insätta mineld mot säker ubåt, till dess att problemen med falskindikeringar lösts. Erfarenheterna från ubåtsincidenterna och , särskilt dem i och , visade på att verkan av en enskild sjunkbomb var i det närmaste försumbar, för såvitt inte sjunkbomben detonerade i målets omedelbara närhet. För att uppnå en rimlig träffsannolikhet måste sjunkbomber fällas i fält. Ifråga om de kontrollerbara minorna var situationen den mot- satta. Osäkerheten om indikeringsorganens funktion och känslig- het för inre och yttre störningar motiverade krav på indikation i två av varandra oberoende system för att mineld skulle få utlösas. Å andra sidan fanns inga andra restriktioner än att ytan skulle vara fri. Denna restriktiva inställning till utnyttjande av minor hade sannolikt sin grund i att såväl ÖB som fackmyndigheten för marinen som en erfarenhet från incidenterna ville undvika att massmedia skruvade upp stämningarna. Sprängning av en mina uppfattades av media, och kanske allmänheten, som en kraftigare och mera anmärkningsvärd vapeninsats jämfört med sjunkbomb- fällning, som nog allmänt associerades med ubåtsjakt. Därmed hade alltså erfarenheterna från Hårsfjärden- och Sunds- vall-incidenterna lett till slutsatsen att å ena sidan användningen av sjunkbomber borde utökas, eftersom dessas effekt inte var tillräck- lig om de inte fälldes i salva, medan å andra sidan användningen av minor tills vidare borde begränsas i avvaktan på att de fasta minsystemen funktion blev kontrollerad, eftersom effekten av en mina kunde uppfattas som alltför kraftig.