sou · GPB326d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Ett grundläggande krav på ett yrkande i ett dispositivt tvistemål är enligt 42 kap. 2 § första stycket 1 RB att yrkandet är bestämt. Det är inte lämpligt att därutöver i lag reglera hur ett yrkande om upphävande av en firmaregistrering skall vara utformat. Kommittén vill emellertid framhålla att det vid utformning av yrkanden om upphävande av skyddet för viss verksamhet är möjligt använda sig av eller hämta ledning i aktivitetsarter som finns i SNI 92. I många fall kan den verksamhet för vilken registreringen skall upphävas avgränsas med en aktivitetsart som korresponderar med en tre- eller fyrsiffrig SNI-kod. Skall skyddet hävas för en mer vittomfattande verksamhet finns det i och för sig inget hinder mot att en mer övergripande aktivitetsart används. Varje enskild aktivitetsart individualiserar på ett tämligen klart sätt den verksamhet som den avser. Vad varje aktivitetsart omfattar framträder vidare med ökad tydlighet vid en jämförelse med näraliggande aktivitetsarter. Kommittén har i avsnitt 9.6.2 funnit att det inte bör göras någon ändring av de bestämmelser som reglerar utformningen av verk- samhetsbeskrivningarna. Den som ansöker om registrering av en firma skall därför också i fortsättningen ha frihet att utforma verk- samhetsbeskrivningarna på det sätt han själv önskar, under förut- sättning att verksamheten anges till sin art. Kommittén har emel- lertid framhållit att det inte finns något som hindrar att registre- ringsmyndigheterna rekommenderar och uppmuntrar dem som ansöker om firmaregistrering att använda de aktivitetsarter som finns i SNI 92. Kommittén har därvid anfört att det också kan finnas anledning att klassificera uppgifterna i verksamhets- beskrivningarna i enlighet med dessa koder. Det råder ingen tvekan om att en verksamhet som är angiven med den precision som sådana aktivitetsarter ger är tillräckligt preciserad för att användas i ett yrkande om upphävande. Oavsett med vilken precision verk- samhetsbeskrivningen är gjord torde dock förteckningen över akti- vitetsarter i SNI 92 kunna användas för att individualisera den verksamhet för vilken en firmaregistrering begärs upphävd. Bestämmelser om upphävandet av en firmaregistrering för viss verksamhet kan tillämpas också på redan registrerade firmor. På motsvarande sätt gjordes reglerna om partiell hävning av varumär- kesregistrering tillämpliga också på redan registrerade varumärken, se prop. 1992/93:48 s. 107 f. Kommittén föreslår mot den angivna bakgrunden att det införs en möjlighet att upphäva skyddet för en firma som kännetecken för viss verksamhet om firman inte används för denna verksamhet . Det behov som ett företag har av att kunna utveckla sin verk- samhet inom ramen för en registrerad firma kan anföras till stöd för att den tid inom vilken firman måste användas bör vara längre än för ett registrerat varumärke. Varje skillnad i kravet på användning mellan registrerade varumärken och registre- rade firmor medför dock att det skärpta användningstvånget för registrerade varumärken kan kringgås. Målet att skapa ett så bra samspel som möjligt mellan varumärkes- och firmarätten gör där- för att den tid inom vilken en firma måste användas för viss verk- samhet också bör bestämmas till . Det överensstämmer för övrigt med den tid inom vilken en firma enligt 16 § FL måste användas för någon verksamhet för att grund för upphävande inte skall föreligga. Bestämmelsen om upphävande av firmaregistrering för viss verksamhet bör införas i 16 § FL, vilken så långt möjligt bör utformas på samma sätt som 28 § i förslaget till varumärkeslag. Innehavaren av en firmaregistrering som upphävts för viss verk- samhet kan som nämnts i vissa fall tillgodose sitt behov av känne- tecken för denna verksamhet genom att anta en bifirma (se av- snitt 9.8.1). En förutsättning för registrering av bifirma för viss verksamhet är att denna verksamhet är registrerad för rätts- subjektet som sådant. Det fordras dock inte att huvudfirman är registrerad för denna verksamhet. Enligt 26 § FL måste emellertid även huvudfirman anges vid teckning av bifirma. Den som antagit en bifirma för viss verksamhet måste alltså använda även huvudfirman för att göra en korrekt firmateckning. Vidare skall ett aktiebolags brev, fakturor och orderblanketter ange bl.a. bolagets firma (16 kap. 4 § ABL). Enligt artikel 5.3 d i varumärkesdirektivet hör användning av ett kännetecken på affärshandlingar till sådan användning som kan förbjudas. Även enligt 4 § tredje stycket 4 i förslaget till varumärkeslag skall användning av ett kännetecken på affärshandlingar anses som användning av kännetecken. Men detta är en användning som inte har någon ekonomisk betydelse. Användning av en huvudfirma tillsammans med en bifirma som inte sker i något annat syfte än uppfylla de krav som ställs på en korrekt firmateckning bör därför enligt kommitténs mening inte anses som en sådan användning som kan förbjudas. Inte heller bör ett aktiebolags användning av firman på brev m.m. anses som sådan användning som kan förbjudas, om den endast syftar till att uppfylla det krav som anges i 16 kap. 4 § ABL. Om det i rättstillämpningen skulle visa sig att direktivet skall tolkas så att även angivande av huvudfirma i de nu angivna situationerna är sådan användning som kan förbjudas, finns anledning att överväga om de associationsrättsliga reglerna angående användning av huvudfirma bör ändras. 9.9Upphävande av firmaregistrering i administrativ ordning En registrering av firma kan upphöra på i princip tre olika sätt: registreringen kan upphöra efter anmälan av inne- havaren, registreringen kan upphöra efter att registreringsmyndig- heten ex officio tagit upp frågan om att avföra den och registre- ringen kan upphävas genom en dom av allmän domstol efter att någon väckt talan om detta. Innehavaren, eller någon som i hans ställe är behörig, kan begära att registreringen av rättssubjektet skall avföras på den grunden att han upphört med sin verksamhet (se t.ex. 13 § 1 st. HrL). I sam- band med att registreringen av rättssubjektet avförs, avförs också firmaregistreringen. Innehavaren kan också begära att firmaregi- streringen skall ändras helt eller delvis. kan ex officio avföra registreringen på den grunden att närings- idkaren upphört med sin verksamhet (se t.ex. 13 kap. 18 § ABL, 17 § HrL och 11 kap. 18 § FörenL). En talan vid allmän domstol om upphävande av en firmaregistrering kan grundas på någon av de omständigheter som anges i 16 § FL. En registrering av firma kan enligt 16 § första stycket FL upp- hävas av allmän domstol om registreringen gjorts i strid mot bestämmelserna i eller mot vad som i någon av de associations- rättsliga författningarna är föreskrivet om firma. En förutsättning för att firman skall kunna hävas på denna grund är att hindret mot registrering består när saken prövas och att registreringen inte kan bestå enligt bestämmelsen om samexistens i 8 § FL. Vidare kan registreringen upphävas av domstol på de grunder som anges i 16 § andra stycket FL: 1. om innehavaren upphört att vara närings- idkare, 2. om firman förlorat sin särskiljningsförmåga, 3. om den blivit stridande mot goda seder eller allmän ordning, 4. om den bli- vit vilseledande eller 5. om firman inte varit i bruk och innehavaren inte visar skäl för sin underlåtenhet att använda den. Frågan om prövningen av upphävande av registrering enligt grun- derna i 16 § FL har inte varit föremål översyn i något lagstiftnings- ärende sedan FL:s tillkomst. Det har inte heller gjorts gällande att det skulle finnas behov av något alternativ till eller förändring av de rättegångsregler enligt vilka talan om upphävande av firmaregistre- ring förs. Annorlunda har det, som kommittén tidigare anfört (av- snitt 7.2.1), förhållit sig när det gäller prövning av frågor om upp- hävande av en varumärkesregistrering. Kommittén har emellertid presenterat två olika förslag som aktualiserar en översyn av ord- ningen för prövning av frågor om upphävande. Kommittén har i avsnitt 9.7.4 föreslagit att officialprövningen i ärenden om registrering av firma begränsas till absoluta registre- ringshinder. Enligt förslaget skall registreringsmyndigheten i den omfattning som regeringen föreskriver undersöka om det finns något relativt hinder mot registrering. Men registreringsmyndig- heten skall inte ex officio avslå en ansökan om registrering på grund av en äldre ensamrätt. Meningen är som tidigare framhållits (jfr avsnitt 5.3.2) att den som vill ansöka om registrering själv skall undersöka om det finns äldre ensamrätter som kan utgöra hinder mot att en registrering av firman består. En begränsning av official- prövningen till absoluta registreringshinder innebär emellertid typiskt sett en risk för att även sådana firmor kommer att registre- ras som inte kan bestå vid sidan av äldre ensamrätter. Kommittén har föreslagit att det skall vara möjligt att göra invändning mot en firmaregistrering och på det sättet få en prövning till stånd av om registreringen kan bestå eller inte. De flesta konflikter mellan nya firmaregistreringar och äldre ensamrätter torde också kunna avgöras inom ramen för invändningsförfarandet. Det finns emel- lertid anledning att räkna med att det kommer att uppstå ett ökat behov av prövning huruvida en firmaregistrering kan bestå vid sidan av en äldre ensamrätt. Vidare har kommittén föreslagit att skyddet för en firma skall kunna upphävas för viss verksamhet om firman inte används för denna verksamhet inom av i följd, se avsnitt 9.8.2. Förslaget innebär att kravet på användning av en registrerad firma blir i stort sett detsamma som kravet på användning av ett registrerat varumärke. Många mål angående upphävande av varu- märkesregistreringar rör just upphävande av registreringen för vissa varor eller tjänster. När det gäller varumärken är det också bl.a. behovet av att kunna upphäva en registrering i dessa situationer som legat bakom kraven på en snabbare och billigare process. Om kommitténs förslag, att registreringen av en firma skall kunna upphävas för viss verksamhet, genomförs torde det komma att finnas ett större behov av ett snabbare och billigare sätt att få en registrering upphävd. Förslag: En firmaregistrering skall kunna upphävas i administ- rativ ordning i fall där innehavaren av registreringen inte bestrider detta. Om innehavaren bestrider skall den som ansökt om upphävande kunna begära att saken överlämnas till en tings- rätt. Skälen för förslaget: Kommitténs förslag om begränsning av offi- cialprövningen innebär, tillsammans med förslaget om att skyddet för en firma skall kunna upphävas för viss verksamhet, att behovet av och förutsättningarna för upphävande av firmaregistrering i stort sett är desamma som för upphävande av varumärkes- registrering, jfr avsnitt 7.4. Det bör därför införas en möjlighet för registreringsmyndigheterna att – utöver de möjligheter att häva en registrering som redan finns – upphäva registreringen av en firma helt eller delvis. Intresset av en så stor likformighet som möjligt mellan firma- och varumärkesrätten gör sig gällande även när det gäller utformningen av bestämmelserna om upphävande i admini- strativ ordning. Kommittén föreslår därför att det också i fråga om upphävande av firmaregistrering införs en ordning som i sina huvuddrag överensstämmer med den summariska processen enligt lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Bestämmelserna skall vara tillämpliga på alla slags firmor. Den ordning som kommittén föreslår innebär sammanfattnings- vis följande. Den som vill att en firmaregistrering skall upphävas skall kunna ansöka om detta hos den myndighet som har ansvar för det register i vilket firman är införd. Myndigheten skall förelägga innehavaren av registreringen att yttra sig över ansökan , vid äventyr att skyddet för registreringen annars upphävs i en- lighet med ansökan. Föreläggandet skall delges innehavaren enligt bestämmelserna om delgivning av stämningsansökan i tvistemål, jfr 33 kap. 4 och 6 §§ RB. Om innehavaren medger ansökan eller underlåter att svara på föreläggandet, skall registreringsmyndig- heten utan någon ytterligare prövning upphäva registreringen. Innehavaren skall sedan ha möjlighet att inom en månad ansöka om återvinning av firmaregistreringen. Ansöker innehavaren om återvinning skall myndigheten överlämna handlingarna i ärendet till en tingsrätt som är behörig. Vid tingsrätten skall sedan frågan om upphävande handläggas som ett vanligt tvistemål. Om inne- havaren i stället bestrider ansökan hos registreringsmyndigheten, skall myndigheten bereda sökanden tillfälle att begära att den överlämnas till domstol. Och om sökanden framställer en sådan begäran skall myndigheten skicka handlingarna i ärendet till en be- hörig tingsrätt där saken sedan skall handläggas på ungefär samma sätt som om handlingarna överlämnats dit efter en ansökan om återvinning. Det skall inte vara möjligt att få ersättning för kost- nader inom ramen för handläggningen hos registreringsmyndig- heten. Däremot skall det vara möjligt att i ett tvistemål som över- lämnats från en registreringsmyndighet få ersättning av motparten också för kostnader som är hänförliga till förfarandet hos myndig- heten. slutliga beslut skall, i den mån reglerna om återvinning inte är tillämpliga, få överklagas till en tingsrätt som är behörig. Bestämmelserna om upphävande av firmaregistrering finns i 16 § FL. De nya bestämmelserna om upphävande av firmaregistre- ring i administrativ ordning bör placeras efter denna paragraf. Bestämmelserna bör utformas så att de motsvarar dem i 29–32 §§ i förslaget till ny varumärkeslag. 9.10Vissa andra ändringar i firmalagen I det föregående har kommittén föreslagit vissa ändringar i FL, främst för att få till stånd ett så bra förhållande som möjligt mellan firmarätten och varumärkesrätten. Ett bra samspel mellan firma- rätten och varumärkesrätten fordrar emellertid vissa ytterligare ändringar i FL som betingas av utformningen av förslaget till ny varumärkeslag, bl.a. följande. När det gäller ensamrättens uppkomst bör bestämmelserna om skydd på grund av inarbetning och skydd för namn som naturliga varukännetecken utformas på samma sätt som motsvarande bestämmelser i förslaget till ny varumärkeslag (se avsnitt 5.7.3 och 5.7.4). Vidare bör bestämmelsen om det korsvisa skyddet i FL änd- ras så att den korresponderar med motsvarande bestämmelse i för- slaget till ny varumärkeslag. Bestämmelserna i om ensamrättens omfattning bör de ändras så att de korresponderar med motsvarande bestämmelser i förslaget till ny varumärkeslag. Bestämmelserna bör följaktligen utformas i anslutning till varumärkesdirektivets reglering (se avsnitt 6.5). Även bestämmelserna om vad som kan utgöra hinder mot registrering av firma bör utformas så att de korresponderar med motsvarande bestämmelser i förslaget till ny varumärkeslag (se av Ekonomiska och andra konsekvenser av kommitténs förslag snitt 8.4). Bestämmelserna om sanktioner bör utformas i enlighet med motsvarande bestämmelser i förslaget till ny varumärkeslag. Det innebär att bestämmelserna om skadestånd och bestämmelserna om förutsättningarna för åtal bör ändras samt att bestämmelserna om förbud mot användning av vilseledande näringskännetecken bör utgå (se avsnitt 8.8.2–8.8.4). anfört om talerätt och fastställelsetalan med avseende på rätten till varukännetecken gör sig gällande även i fråga om rätten till näringskännetecken (se avsnitt 8.5 och 8.6). Bestäm- melserna om talerätt och fastställelsetalan bör således utmönstras ur FL. Också det som kommittén anfört om sekretess i mål och ärenden avseende varukännetecken (avsnitt 8.7) gör sig gällande med avseende på näringskännetecken. Bestämmelsen om sekretess för uppgifter om enskildas affärs- eller driftförhållanden bör därför också avse mål eller ärenden om näringskännetecken. 1 kap. Allmänna bestämmelser 1 § I denna lag finns bestämmelser om förvärv av ensamrätt att i när- ingsverksamhet använda varumärken och andra kännetecken för varor eller tjänster. Lagen innehåller också andra föreskrifter om kännetecken. Var och en kan förvärva ensamrätt till varumärken och andra känne- tecken för varor eller tjänster som tillhandahålls i näringsverksamhet. Föreningar och andra sammanslutningar kan förvärva ensamrätt för sina medlemmar att i näringsverksamhet använda gemensamma känne- tecken för varor eller tjänster (kollektivmärken). Myndigheter och stiftelser samt föreningar och andra sammanslut- ningar som fastställer normer för eller kontrollerar varor eller tjänster, kan förvärva ensamrätt till särskilda kännetecken för sådana varor eller tjänster som normerna eller kontrollerna avser (garanti- eller kontrollmärken). Lagens bestämmelser om varor gäller i det följande i tillämpliga delar också tjänster. Ensamrätt till varumärken kan också förvärvas enligt rådets förordning (EG) nr 40/94 av om gemenskapsvarumärken. Denna paragraf, som delvis motsvarar 1 § VmL, anger lagens tillämpningsområde. En redogörelse för olika begrepp som förekommer inom känne- teckensrätten finns i avsnitt 1.3.3. I paragrafens första stycke förekommer begreppet varumärke. Vad ett varumärke är framgår av 2 § i förslaget. I andra stycket anges att var och en kan förvärva ensamrätt till varumärken och andra kännetecken för varor eller tjänster. Att detta gäller även framgår av 1 § VmL. Före var det bara näringsidkare som kunde göra det (prop. 1994/95:59). Tredje och fjärde styckena handlar om kollektivmärken, garanti- märken och kontrollmärken. finns motsvarande bestämmelser i en särskild lag, kollektivmärkeslagen (1960:645). motiv för att föreslå att bestämmelserna i den lagen tas in i varu- märkeslagen redovisas i avsnitt 1.3.1. Kommitténs förslag i paragrafens tredje och fjärde stycken inne- håller några terminologiska nyheter. Varken begreppet garantimärke eller begreppet kontrollmärke finns i kollektivmärkeslagen eller i annan lag, men de är vedertagna benämningar. Det är alltså en nyhet att begreppen tas in i lag. Begreppet kollektivmärke används i kollektivmärkeslagen som en samlingsbeteckning för alla de typer av varumärken som nämns i tredje och fjärde stycket i 1 § förslaget, dvs. som en samlings- beteckning för det som i förslaget kallas kollektivmärken, garanti- märken och kontrollmärken. Anledningen till att kommittén före- slår att begreppet skall ges en snävare definition är att begreppet används på det sättet i varumärkesdirektivet (artikel 1). Nackdelen med den lösningen är att det är svårt att hitta ett annat ord som samlingsbeteckning för alla de tre slagen av märken. Kommittén anser dock att intresset av att begreppen har samma innebörd i svensk rätt och i varumärkesdirektivet bör väga över. En nyhet i sak i tredje stycket är att det inte längre skall krävas att sammanslutningen består av näringsidkare. Detta ligger i linje med den ändring i 1 § VmL som nämns i kommentaren till andra stycket. Med begreppet sammanslutningar avses – liksom i KmL – bl.a. aktiebolag (SOU 1958:10 s. 367). Begreppet förekommer i artikel 7 . I den artikeln ges ett visst skydd för sammanslutningar konventionsstaterna emellan. I femte stycket anges att lagens bestämmelser om varor i det följande, dvs. i resten av lagen, i tillämpliga delar också gäller tjänster. Kommittén anser att det i och för sig skulle vara av värde för förståelsen av lagen om man genomgående använde begreppet varor eller tjänster, inte minst för att de flesta nyregistreringarna numera inte gäller varor. Å andra sidan skulle det bli tungt med denna upprepning ett stort antal gånger. Kommittén har stannat för att ha den längre formuleringen bara i 1 §. om gemenskapsvarumärken innebär att ensamrätt till varumärken med giltighet i kan förvärvas utan att varu- märkeslagen tillämpas. Avsikten med bestämmelsen i sjätte stycket är att ge upplysning om detta så att ingen skall vilseledas att tro att varumärkeslagen innehåller all reglering på området. Vad som kan utgöra varumärke 2 § Ett varumärke kan bestå av alla slags tecken som kan återges gra- fiskt, såsom ord och sammansättningar av ord, inbegripet slagord, namn, bokstäver och siffror, figurer och avbildningar, eller en varas form, utstyr- sel eller förpackning, förutsatt att märket har särskiljningsförmåga. Ett varukännetecken anses ha särskiljningsförmåga om det kan skilja varor som tillhandahålls i en näringsverksamhet från dem som tillhanda- hålls i en annan. Vid bedömning av om ett varukännetecken har särskilj- ningsförmåga skall hänsyn tas till att märket kan förvärva sådan förmåga genom användning. Paragrafens första stycke motsvarar 1 § andra stycket VmL. Den bestämmelsen bygger på artikel 2 i varumärkesdirektivet och fick sin lydelse i samband med att direktivet genomfördes i svensk lag (prop. 1992/93:48). En grundläggande förutsättning för att något skall utgöra ett varumärke är enligt artikel 2 i varumärkesdirektivet att det kan återges grafiskt. Vidare fordras enligt samma artikel att känne- tecknet kan särskilja ett företags varor eller tjänster från andra företags. I andra stycket definieras begreppet särskiljningsförmåga. Någon sådan definition finns inte i VmL. Begreppet särskiljnings- förmåga är centralt i varumärkesrätten och det är därför av värde det kan definieras i lag. I andra stycket andra meningen finns en upplysning om att man vid bedömning av om varukännetecken har särskiljningsförmåga skall ta hänsyn till att märket kan förvärva sådan förmåga genom användning. Vilka omständigheter som skall beaktas vid en bedömning av om ett varumärke har för registrering erforderlig särskiljningsförmåga framgår av 13 § tredje stycket. 3 § Ensamrätt till varumärken kan förvärvas enligt bestämmelserna i 2 kap. genom registrering i varumärkesregistret, som förs av (). Ensamrätt till varumärken kan också förvärvas genom internationell registrering enligt vad som framgår av bestämmelserna i 5 kap. Ensamrätt till varumärken och till andra varukännetecken kan utan registrering förvärvas genom inarbetning. Ett kännetecken anses inarbetat om, och så länge, det här i landet inom en betydande del av den krets till vilken det riktar sig (omsättningskretsen) är känt som kännetecken för de varor som tillhandahålls under kännetecknet. inarbetat endast inom en del av landet, gäller ensamrätten endast inom det området. Ensamrätt kan inte förvärvas till kännetecken som endast består av en form som följer av varans art, en form som är nödvändig för att uppnå ett tekniskt resultat eller en form som ger varan ett betydande värde. Den som använder ett eget namn med särskiljningsförmåga som varu- kännetecken inom ett visst geografiskt område, har ett skydd för namnet som för varukännetecken inom samma område. Vidare har innehavaren av ett näringskännetecken med skydd inom ett visst geografiskt område, ett skydd för kännetecknet som för varukännetecken inom samma område. I paragrafen anges hur ensamrätt kan förvärvas till varumärken och andra varukännetecken. Paragrafen motsvaras närmast av 1 § första stycket, 2 §, 3 § andra stycket och 13 § andra stycket VmL. Av paragrafen framgår att ensamrätt till ett varumärke kan för- värvas genom registrering och genom inarbetning. Det finns två slag av registrering. Den ena är den nationella som sker i varu- märkesregistret som för. Den andra är den inter- nationella som sker i det internationella varumärkesregistret (se 38 §), men under viss medverkan av . Förslagets regler om förvärv genom registrering innebär inga nyheter i sak. Reglerna om inarbetning finns i tredje stycket. Kommitténs överväganden i fråga om inarbetning finns i avsnitt 5.7.3. I VmL finns ingen föreskrift om hur länge ett varumärke skall anses vara inarbetat. En sådan bestämmelse har däremot tagits in i förslaget. Det beror på att rättsläget i motiverar ett klar- läggande. I sak är det inte fråga om någon ändring av svensk rätt. När ett varumärke har inarbetats har det samma skydd som ett registrerat märke. Varumärkesdirektivet gäller dock endast regi- strerade varumärken.