sou · GPB380 · 2002-01-01 00:00:00 — I enlighet med kommitténs förslag i SOU 1999:1 skall dock en övergångstid gälla i fråga om lokal- hyresavtal och anställningsavtal, eftersom en konkursförvaltare behö- ver för att sätta sig in i verksamheten och produktionen normalt inte är helt effektiv efter konkursbeslutet. Ansvaret förutsätter dessutom att konkursförvaltaren kände till att konkursboet till- ägnade sig prestationen. Avtalsvillkor som är mindre förmånligt för konkursboet än bestäm- melserna i 11-17 §§ är utan verkan. Bestämmelsen innebär att reglerna är tvingande till konkursboets fördel. Regeln innebär möjligen en ändring av gällande rätt utom vid nyttjanderätt till fast egendom, där jordabalken ger nyttjanderättshava- ren en tvingande inträdesrätt. Se ovan avsnitt 2.4.2. 5 kap. 15 § En fordran hos gäldenären som får göras gällande i konkursen kan av borgenären användas till kvittning mot en fordran som gäldenä- ren hade mot honom när konkursbeslutet meddelades. Detta gäller dock inte om kvittning var utesluten utom konkurs på grund av ford- ringarnas beskaffenhet. Konkursboets rätt till betalning för natura- prestation som konkursboet valt att fullgöra enligt 3 kap. 13 § skall anses ha uppkommit under konkursen. Är en fordran beroende av ett villkor som innebär att borgenären har rätt att få ut fordringsbeloppet endast om viss omständighet in- träffar, skall borgenären fullgöra sin förpliktelse trots att han annars hade haft rätt att kvitta. Om han före den dag då utdelningsförslaget upprättas visar att villkoret har uppfyllts, har han emellertid rätt att återfå motsvarande belopp i den mån det inte överstiger vad han har 232 Allmänna överväganden om konkurs Finns det anledning att anta att villkoret kommer att upp- fyllas senare, skall ett för borgenären beräknat belopp avsättas när utdelningsförslaget upprättas. Bestämmelsen motsvarar förslaget till 2 kap. 27 § FRekL. Hänvisning görs därför till detta lagrum. Förslaget innebär en ändring av gällande rätt (se NJA 1916 s. 154 och 1996 s. 368). Motparten får emellertid avräkna ett förskott på just den naturaprestation som konkursboet valt att avlämna (jfr NJA 1910 s. 564). Om de ovan föreslagna ändringarna införs i KL aktualiseras även vissa följdändringar. Med hänsyn till begränsningen av kommitténs uppdrag lägger kommittén inte fram något förslag till följdändringar utan fäster endast uppmärksamhet på följande bestämmelser. Bestämmelsen i 63 § köplagen kan upphävas eller ersättas med en hänvisning till KL och FRekL. Det kan dock anmärkas att någon saklig ändring inte avses varför en parallell reglering, i likhet med vad som förekommer i , är möjlig. Möjligen utgör undantaget från konkursboets inträdesrätt när rättsförhållandets art påkallar ett sådant avsteg en marginell skillnad mot regleringen i köplagen, där motsva- rande funktion fylls endast av bestämmelsen i 62 § om anticiperat kontraktsbrott. Genom förslaget blir inträdesreglerna i jordabalken överflödiga. Bestämmelserna i 4 kap. 26 § och 12 kap. 31 § bör erhålla ny lydelse med anledning av ändringarna i konkurslagen. Vidare kan bestämmel- serna i 8 kap. 16-18 §§, 9 kap. 30 §, 12 kap. 30 § samt 11 § lagen (1957:390) om fiskearrenden upphävas. Bestämmelsen i 12 kap. 38 § andra stycket JB bör beaktas vid ställningstagandet till konkursboets rätt att inträda i ett hyresförhållande från konkursdagen (se ovan under kommentaren till 3 kap. 15 § KL) Allmänna överväganden om konkurs 233 Bestämmelserna i 26 och 28 §§ försäkringsavtalslagen bör ses över om kommitténs förslag till ändringar i konkurslagen skall genomföras. Översynen kräver en närmare analys innefattande samråd med företrä- dare för försäkringsbranschen och försäkringstagarna. Som anförts i avsnitt 6.1 finns för vissa kontraktsförhållanden bestäm- melser som innebär att avtalet upphör vid konkurs. Detta gäller vid kommission (47 § kommissionslagen), handelsagentur (27 § lagen om handelsagentur) samt handelsbolag och enkla bolag (2 kap. 27 § och 4 kap. 7 § lagen om handelsbolag och enkla bolag). Rättsförhållandet i sådana fall är normalt eller i vart fall inte sällan av sådan personlig art att kontraktsförhållandena generellt bör undantas från inträdesrätten. Kommittén har vid utformandet av sitt förslag utgått från att dessa bestämmelser skall fortsätta att gälla. I samband med denna översyn torde det vara lämpligt att justera 4 kap. 7 § lagen om handelsbolag och enkla bolag med hänsyn till NJA 1997 s. 211 (eftersom ett enkelt bolag inte är en juridisk person, kan bestämmelserna om likvidation av handelsbolag inte tillämpas på enkla bolag). 6.10.5Handel med finansiella instrument Enligt 5 kap 1 § lagen (1991:980) om handel med finansiella instru- ment gäller ett avtal mellan två parter vid handel med finansiella instrument, med andra liknande rättigheter och åtaganden eller med valuta om att förpliktelser dem emellan skall slutavräknas om en av parterna försätts i konkurs mot konkursboet och mot borgenärerna i konkursen. Bestämmelsen är införd och har motiverats med de särskilda förhållanden som råder inom branschen. Kommittén har inte funnit anledning att föreslå en omprövning av undantaget. 234 Allmänna överväganden om konkurs Genomförande av förslagen 235 7 Genomförande av förslagen 7.1Konsekvenser av utredningens förslag Bedömning: Förslagen får inte någon sådan betydelse i de i kom- mittéförordningen nämnda avseendena att någon särskild redovis- ning av konsekvenserna är motiverad. I 14 § kommittéförordningen (1998:1474) anges att, för de fall försla- gen i ett betänkande påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda, en beräkning av dessa konsekvenser skall redovisas i betänkandet. Om förslagen inne- bär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt, skall även dessa redo- visas. Om förslagen antas leda till kostnadsökningar och intäktsminsk- ningar för staten, kommuner eller landsting, skall en finansiering före- slås. Avsikten med våra förslag är att möjligheterna att rekonstruera livs- kraftiga företag skall öka genom att gäldenärens avtalsparters rätt att häva avtal på grund av insolvensen eller rekonstruktionen som sådan inskränks samt genom att gäldenären får en rätt att kräva fullgörelse av avtal för blott en begränsad mängd eller framtid. Vidare klargörs och förskjuts gränsen mellan vad som är ackordsfordringar och vad som är fordringar vilka faller utom ett ackord. Det sker genom att gäldenärens motpart alltid genom att fråga gäldenären om fullgörelse alltjämt krävs skall kunna tvinga gäldenären att välja mellan att ta förnyat ansvar för förpliktelsen och att acceptera hävning samt genom att gäldenären all- tid blir skyldig att oberoende av ett ackord ersätta prestationer som mottagits under rekonstruktionen. Förslagen bör leda till att antalet lyckade rekonstruktioner utom konkurs ökar, vilket medför att borgenärerna i gemen får något större utdelning än om det blivit konkurs. Åtminstone kortsiktigt bör ett ökat antal rekonstruktioner genom FRekL ha positiva effekter på sysselsätt- ningen. Vissa enskilda borgenärer hade visserligen kunnat utverka stör- re täckning om de kunnat häva avtalet enligt nu gällande regler och 236 Genomförande av förslagen därefter omförhandla det med gäldenären eller sälja sin prestation till annan till högre pris än som avtalats med gäldenären. Hur stor omför- delningen blir mellan sådana borgenärer och övriga som tjänar på att avtalet hålls vid liv på gamla villkor är emellertid svårt att uppskatta. Vad gäller frågan hur statens kostnader kan komma att påverkas in- nebär de nya gränsdragningsreglerna att gäldenären respektive kon- kursboet skall betala för allt arbete som utförs åt gäldenären eller boet under insolvensförfarandet. Förslaget, som innebär att lönegarantin kommer att utnyttjas i mindre omfattning än enligt de gamla reglerna, överensstämmer med kommitténs förslag i huvudbetänkandet (SOU 1999:1). Där föreslås visserligen att lönegaranti skall kunna utgå även vid företagsrekonstruktion enligt FRekL. Innan företagsrekonstruktio- nen avslutas skall företagaren emellertid betala tillbaka eller ställa sä- kerhet för statens kostnad för lönegarantin. Förmår han inte göra detta skall företaget försättas i konkurs. I sådant fall skall företagsrekon- struktionen och konkursen såvitt gäller rätten att utfå lönegaranti bet- traktas som ett gemensamt förfarande, varför lönegaranti som utgått till en anställd under företagsrekonstruktionen skall anses utgiven på grund av konkursen. Härigenom medför den föreslagna möjligheten till löne- garanti i företagsrekonstruktion ingen kostnadsökning för staten. Be- träffande de ekonomiska effekterna av förslaget till förändringar i lö- negarantisystemet hänvisas till huvudbetänkandet (a.a. s. 313 ff). Där poängteras att den faktor som har störst betydelse för statens kostnader i konkurs utan tvekan är konkursutvecklingen. Utbetalningarna från lönegarantin, liksom statens skattefordringar i konkurs, varierar med antalet konkurser. Förändringar, som innebär att fler rekonstruktioner sker genom företagsrekonstruktion enligt FRekL i stället för genom konkurs, medför således en minskad kostnad för lönegarantin, eftersom staten i dessa fall får full återbetalning vid rekonstruktionens avslutan- de. Vidare erinras i huvudbetänkandet om att omkring hälften av utbe- talningarna från lönegarantin, eller , avser uppsägningslöner. Kommittén anför i huvudbetänkandet att det är mycket svårt att uppskatta hur stor del av lönegarantikostnaderna som kommer att falla bort genom att allt arbete som utförs åt konkursboet skall betalas som massafordran, men att det även vid en försiktig be- dömning kan antas att det mer än väl kommer att utjämna effekterna av förslaget att höja maximibeloppet och förlänga maximitidsgränsen. Sammanfattningsvis kan anföras att de förslag som lämnas i vart fall inte kan antas leda till ökade kostnader för staten i form av utbetalning- ar från lönegaranti eller större obetalda fordringar i konkurs eller vid ackord. Våra förslag innebär inga nya uppgifter för myndigheter eller dom- stolar. Det kan dock antas att de nya reglerna Genomförande av förslagen 237 kommer att bli föremål för domstolsprövning för att klargöra tillämp- ningen av de nya reglerna bl.a. såvitt gäller omfattningen av parternas skyldigheter enligt 21 § FRekL när ett avtal skall fullgöras under ett rekonstruktionsförfarande. Antalet domstolsprövningar kan dock inte förväntas bli särskilt stort, varför det arbete detta medför för domsto- larna inte behöver påverka domstolarnas anslag. I 15 § kommittéförordningen anges att konsekvenserna skall redovi- sas ifall förslagen i ett betänkande har betydelse för den kommunala självstyrelsen, brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, sys- selsättning och offentlig service i olika delar av landet, små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhål- lande till större företags, jämställdheten mellan män och kvinnor eller möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Vi anser inte att våra förslag medför konsekvenser i något av de nu uppräknade hänse- endena. Bedömning: Förslagen bör kunna träda i kraft . Avgörande för ikraftträdandet är främst tidsåtgången för beredningen av förslagen. Om kan fatta beslut bör ikraftträdande kunna bestämmas till . Av övergångs- bestämmelserna framgår att äldre bestämmelser fortfarande skall gälla i en företagsrekonstruktion eller konkurs som har beslutats på grund av en ansökan som gjorts före ikraftträdandet. Förslag: De nya reglerna skall gälla i insolvensförfaranden som be- slutats på grund av en ansökan som gjorts efter ikraftträdandet. Äld- re bestämmelser skall alltjämt gälla i ett insolvensförfarande som har inletts på grund av ansökan som gjorts före ikraftträdandet av de nya reglerna. Våra förslag till författningsändringar avser i huvudsak civilrättsliga regler. Därvid är utgångspunkten att de nya reglerna inte bör tillämpas på rättigheter och skyldigheter som har uppkommit före ikraftträdandet. Eftersom civilrättsliga avtal kan löpa och ett 238 Genomförande av förslagen insolvensförfarande knappast kan genomföras på ett ändamålsenligt sätt om inte samma regler gäller för alla gäldenärens avtal, föreslår vi emellertid att de nya reglerna skall gälla även för rättigheter och skyl- digheter som har uppkommit före ikraftträdandet i insolvensförfaran- den som beslutats på grund av en ansökan som gjorts efter ikraftträ- dandet. Eftersom avsikten är att de gamla bestämmelserna fortfarande skall gälla för förfaranden som inletts , kan de gamla bestämmelserna inte upphävas. Vårt förslag omfattar också regler som drar gränsen mellan ford- ringar som är underkastade ett ackord och fordringar som inte blir ned- satta genom ett ackord samt mellan konkursfordringar och massaford- ringar. Vidare föreslås en ändring i fråga om möjligheterna till kvitt- ning under företagsrekonstruktion och konkurs. Dessa regler bör också gälla i ett insolvensförfarande som påbörjats på grund av en ansökan som gjorts efter ikraftträdandet men inte i ett insolvensförfarande som inletts . Särskilt yttrande av experterna Våra grundläggande synpunkter på regler för rekonstruktion av företag Kommittén har i sitt slutbetänkande föreslagit ändrade regler i företags- rekonstruktionslagen (FRekL), som syftar till att underlätta rekonstruk- tion av företag utom konkurs. Förslaget omfattar bl. a. regler som gör det möjligt för gäldenären att välja om avtal ska fullföljas fullt ut eller om borgenären endast ska ha en ackordsfordran. Kommittén driver tesen att det ska föreligga likhet i regelverket avseende rekonstruktion och konkurs. När det gäller utformning av regler som ska underlätta rekonstruk- tioner utom konkurs utgår vi från följande grundförutsättningar. 1.I en rekonstruktion blir verksamheten kvar i ägarens hand. Vi menar att detta har stor betydelse och att principerna inte bör vara de- samma i en konkurs som i en rekonstruktion. Som framgår av samtal med konkursförvaltare ( se bl. a. SOU 1999:1, Del II, bilaga 4) beror ofta en verksamhets bristande skötsel och dåliga lönsamhet på ägarna personligen. I ett konkursförfarande sätts verksamheten under en obe- roende persons tillsyn; tillika en person som är samtliga borgenärers ombud, för att bl. a. utreda möjligheterna att driva verksamheten vida- re. En statlig myndighet utövar på alla borgenärers vägnar tillsyn över denna förvaltning. I en rekonstruktion är det gäldenären själv som be- stämmer hur verksamheten ska drivas vidare; omfattning och inriktning med, något tillspetsat, den enda inskränkningen att han inte vill betala alla gamla skulder. Denna grundläggande skillnad mellan konkurs och företagsrekon- struktion måste enligt vår uppfattning avspeglas i reglernas utformning. 2.Rekonstruktioner ska gynna ett livskraftigt näringsliv. Alla verk- samheter har inte lönsamhet. Alla verksamheter har inte bärighet och ska inte överleva; ja, det handlar ibland kanske om hela branscher. Vi har i fått finna oss i att vissa näringar, såsom fartygstillverkning och textilindustri, nästan försvunnit. De regler som funnits har möjliggjort nödvändiga omstruktureringar inom näringslivet och slussat över resurser till sektorer som haft ekonomisk bärkraft. Vi hyser en oro för att en gäldenär i den olönsamma branschen eller verk- samheten, saknar möjligheter att själv göra den riskavvägning som är nödvändig. Det är heller inte givet att enskilda finansiärer, som redan sitter i hissen, värderar situationen på rätt sätt och fattar ett rationellt beslut. Regelverket ska underlätta rekonstruktioner men alltför gäldenärs- vänliga regler kan försvåra nödvändiga strukturrationaliseringar. Arbetstagare behöver skydd i händelse av arbetsgivarens insol- vens. Den enskilde arbetstagaren saknar normalt inflytande och kon- troll över en rörelses ekonomiska utveckling. Det har länge ansetts be- rättigat att av sociala skäl skydda arbetstagares ställning vid arbetsgiva- rens insolvens. Grunden för att det ska finnas ett sådant löneskydd är att löneborge- nären har en annan och mer utsatt ställning än andra borgenärer. Det är skillnad på människor och maskiner. Särskilt om reglerna om företags- rekonstruktion utpräglat bygger på sakrättsliga principer, är det därför viktigt att institutet omhuldar också ett socialt hänsynstagande; inte minst beträffande prestationer som i praktiken inte kan erhålla ett sak- rättsligt skydd, som arbete. Det nu sagda gäller med extra tyngd i det läge som uppstått genom förslagen i SOU 1999:1. Förslagen innebär att arbetstagarnas ställning i en rekonstruktion försämrats genom främst slopandet av förmånsrätt för uppsägningslön. Vi vill i sammanhanget peka på ett regelsystem som har betydelse för utformningen av rekonstruktionsregler och som också berörts av kommittén. Enligt 6 b § LAS, som grundar sig på ett EG-direktiv, sva- rar en förvärvande arbetsgivare solidariskt med överlåtaren för arbets- tagarnas lönefordringar. EG-direktivet innehåller inget undantag för det fall den överlåtande arbetsgivaren är föremål för något annat insolvens- förfarande än konkurs. Detta innebär att om en rekonstruktion medför att en del av verksamheten överlåts till någon annan, ska förvärvaren fullt ut ersätta berörda arbetstagares lönefordringar för förfluten tid. Regeln innefattar också en principiell rätt för arbetstagaren att följa med till en förvärvande arbetsgivare. Regeln är kopplad till ett uppsäg- ningsförbud i 7 § 4 st LAS med anledning av en förestående övergång av verksamhet eller del av verksamhet. Dessa regler ger vid handen att uppsägningsregler i en företagsrekonstruktion måste utformas med hänsynstagande till att det inte i alla lägen finns en uppsägningsrätt för gäldenären. Reglerna måste också vara så utformade att det inte kan uppstå en oklar situation där en arbetstagare tvingas att avsluta sin egen anställning, med påföljd att denne inte är bibehållen rätten att följa med till en förvärvande arbetsgivare. Reglerna i FrekL bör utformas med hänsynstagande till såväl att ett tillräckligt socialt skydd uppnås som att överensstämmelse säkert upp- nås med tillämpliga EG-rättsliga regler. Mot ovanstående bakgrund vill vi ange våra ståndpunkter över betän- kandets förslag enligt följande. De förslag som omfattas av betänkandet är alltför förmånliga för gäldenären. Konkurs bör vara huvudinsolvensförfarandet. I en lag om företagsrekonstruktion bör det finnas kompletterande regler i huvudsak om moratorium, enligt den modell som finns i den nuvarande FRekL. Ett alternativ skulle kunna vara en gemensam ingång för två olika för- faranden, där det ena syftar till fortlevnad och det andra till avveckling. Kommittén ger också argumenten för en sådan lösning, men synes med hänsyn till kommittédirektivens utformning ha avstått från att föreslå regelförändringar i den riktningen. Om ett förändrat rekonstruktionsinstitut ska genomföras menar vi att det, i enlighet med kommitténs slutsatser, inte ska vara möjligt att säga upp avtal . Vi menar att ett sådant nytt institut i så fall ska innehålla ett arbets- rättsligt undantag. Genom huvudbetänkandet SOU 1999:1 har det in- förts regler som allvarligt försämrat arbetstagarnas ställning i en rekon- struktion, främst att förmånsrätten begränsats och lönegarantin kopp- lats fri från löneförmånsrätten. Dessa försämringarna behöver uppvägas genom kompletterande regler om skydd för arbetstagares fordringar i olika situationer. Vi hänvisar i övrigt till vårt särskilda yttrande till huvudbetänkandet vad gäller främst förslaget att införa lönegaranti vid företagsrekon- struktion. Våra ståndpunkter i detta särskilda yttrande utgår från att förslagen i huvudbetänkandet genomförs. Som vi ser det faller de nu föreslagna reglerna om exempelvis lönegaranti inte skulle införas under en företagsrekonstruktion. Vi menar att det arbetsrättsliga undantaget ska utformas som en auto- matisk fullföljd av anställningsavtalen. Anställningsavtalen fortsätter att gälla med full kraft på det ackordsfria planet efter ett beslut om fö- Under de förutsättningar som framgår av LAS och med tillämpning av exempelvis de turordningsregler som gäller i LAS, kan gäldenären säga upp anställningsavtalen. Kommittén har slutligen föreslagit någonting som liknar automatisk fullföljd av anställningsavtal. Detta uppfattar vi givetvis som ett steg i rätt riktning. Förslaget innebär att fordringar till följd av anställnings- avtal kan bli underkastade ackord först om gäldenären säger upp avta- len, vilket skall ske med tillämpning av LAS. Genom den föreslagna utformningen synes några oklara lägen där arbetstagaren tvingas avslu- ta sin egna anställning inte behöva uppstå. Arbetstagarens rätt att följa med till en eventuellt förvärvande arbetsgivare enligt 6 b § LAS synes därmed inte naggas i kanten. Förslaget synes alltså innebära att den situation som beskrivs på sid 177 nederst - 178 överst – d.v.s just en oklar situation – inte ska behöva uppstå. Parantetiskt kan nämnas att vi inte delar den rättsliga bedöm- ningen att lönegaranti inte kan utgå i den beskrivna situationen (se SOU 1999:1 sid 356 st 4). Däremot backar kommittén inför slutsatsen att samma regel om au- tomatisk fullföljd bör gälla för visstidsanställda arbetstagare. Vi kan i sammanhanget konstatera att det enligt LAS – eller snarare grundläg- gande avtalsrättsliga principer – enligt huvudregeln inte är möjligt att säga upp visstidsavtal som saknar uttrycklig uppsägningsrätt. Den möj- lighet att avkorta avtalet som står till buds är som framgår av AD 1979 nr 152 jämkning enligt 36 § avtalslagen. Vi delar sålunda inte kommit- téns analys i detta avseende. Vi menar däremot att situationen inte motiverar någon särregel för visstidsavtal. För det första är problemet sannolikt litet. Det stora fler- talet visstidsavtal är korta. För de flesta av de något längre visstidsavta- len gäller att dessa kombineras med en uppsägningsrätt, s.k. längstför- ordnanden. Kvar blir ett mycket litet antal längre visstidsavtal utan uppsägningsrätt. För det andra förefaller det märkligt om en arbetsgiva- re som frångått huvudregel i LAS om tillsvidareanställning och istället valt att ingå det för denne normalt gynnsammare alternativet visstidsav- tal, skulle ha fördel av detta i en rekonstruktionssituation. Ur den an- ställdes perspektiv skulle den spillra av skydd som anställningsformen innebär brytas vid en av arbetsgivaren initierad eller godkänd företags- rekonstruktion. Vi menar vidare att det diskuterade alternativet att så att säga be- gränsa betalningsrätten för visstidsavtalen på det ackordsfria planet, framkallar det vi ovan talat om som det oklara läget. Om reglernas utformning och tillämpning leder till att den anställde själv häver sin anställning och om verksamheten därefter överlåts till en ny arbetsgiva- re, synes reglerna inte garantera arbetstagaren de rättigheter som följer av EG:s överlåtelsedirektiv. Den automatiska fullföljden ska sålunda enligt vår uppfattning gälla för alla anställningsavtal. Det arbetsrättsliga undantaget måste omfatta också hävningsförbu- det. Det är helt främmande för svenskt arbetsrättslig tradition att – som kommittén gör – införa en regel innebärande att en anställd inte har rätt att inställa arbetet om han inte får ut intjänad lön. Företagsrekonstruk- tionsgäldenären kan inte genom exekutivt tvång få arbetstagaren att utföra sin prestation, till skillnad från vad som gäller för övriga borgenärer. En lyckad rekonstruktion förutsätter arbetstagarnas medverkan och en sådan skapas inte genom piskor. Till skillnad från andra borgenärer har arbetstagaren endast en, och får endast ha en, medkontrahent. Arbetstagare saknar därmed möjlighet till riskspridning och är i princip rättsligt förpliktade att ha alla ägg i samma korg. Kommitténs förslag innebär att arbetstagaren när s.a.s. äggen börjar krackelera är förhindrad att anta ett annat erbjudande om arbete.