sou · GPB385d3 · 2002-01-01 00:00:00 — beordrade militärbefälhavaren i Östra militärområdet en operation med syftena att intensifiera bevakningen mot ubåtar och inhämta underrättelser. Operationen bedrevs inledningsvis i norra och mellersta skärgård och med utnyttjande av örlogsbasens och kustartilleriförsvarets resurser. Vissa indikationer erhölls, bl.a. i området mellan och Utö där en mina sprängdes . Något resultat kunde emellertid ej konstateras. Egna ubåtar erhöll kontakt med främmande ubåt(ar) utanför och , mitt , en ny sådan på svenskt territorialhav söder om fyren . Denna senare kontakt klassificerades ubåt och för- anledde insats med en jaktgrupp helikoptrar. Dessa fick vid 13- tiden på samma plats sonarkontakt med ett stillaliggande eko. Kontakten klassificerades möjlig ubåt. Dessa kontakter föranledde beslut om kraftsamling av opera- tionen till området Landsort–Hävringe. mellan bedrevs spaning i området. fick en svensk ubåt åter en som ubåt klassificerad kontakt sydost om fyren . Denna kontakt bedömdes som bekräftelse 35 Beskrivningen av ubåtsjakten i Hävringe är baserad på krigsdagböcker, personliga dagböcker, rapporter, utfrågningsprotokoll och interna handlingar. Ambitionen är att i görligaste mån redovisa de resterande källor som går att identifiera i den löpande texten. på att ett främmande ubåtsföretag pågick i området. Ubåtsjakt- styrkan påbörjade nu ubåtsjakt. Nästa dags morgon, dvs. , fick samma ubåt ånyo kon- takt med en främmande ubåt sydväst om , på vars sydspets fyren står. fick minjaktfartyget med sin bildalstrande högfrekvenssonar ett eko, som först klassificerades möjlig ubåt och sedan ubåt. Den indikerade ubåten bedömdes vara 20–. Ekot uppfattades ha tydlig metallklang. Den taktiske ledaren beordrade den till minjaktfartyget anslutna patrullbåtsroten att insätta anfall med full vapeninsats mot den kontakt, som Koster höll. Rätten att fatta beslut om verkanseld utan föregående varning var delegerad till honom. Från patrull- båtarna avfyrades kl. 7.40 två salvor om 36 antiubåtsgranater ()36 och fälldes ett fält om 32 sjunkbomber. Minjaktfartyget kunde på sonaren se att del av antiubåtsgranatsalvorna låg över det i det närmaste stillaliggande målet, samt att sjunkbombfältet låg rätt i sida. Några sjunkbomber detonerade först på botten. Efter anfallet kunde Koster inte återfinna kontakten, som följaktligen inte kunde ha varit ett botteneko. efter den sista sjunkbombdetonationen observerades från såväl Koster som från en hovrande helikopter ett kraftigt luftuppkok. Helikoptern rapporterade att luftuppkokets radie var . Det omrörda vattnet i luftuppkoket var klart och helt fritt från partiklar, dvs. Ett par av de fällda sjunkbomberna hade ej detonerat vid den tidigare fällningen under anfallet. Någon detonation från någon av dessa blindgångare förekom inte, vilket efteråt kunde verifieras från FOA:s seismologiska mätstation i . 36 är namnet på en antiubåtsgranat. Sådana skjuts ut i en svärm för om det jagade fartyget. Syftet är att minst en granat skall träffa målet och genom riktad sprängverkan åstadkomma ett hål i ubåtens skrov. Skadan är av sådan allvarlighetsgrad att ubåten förhoppningsvis tvingas inta ytläge (s.k. incidentvapen). registrerat de tidigare sjunkbombdetonationerna. De icke detone- rade sjunkbomberna återfanns vid senare bottenundersökningar. Efter senare analyser och prov kunde möjligheten att luftupp- koket skulle ha orsakats av gasutsläpp från botten avfärdas. Det hade med stor sannolikhet kommit från en främmande ubåt (avluftning av sjunktank med tryckluft).37 Patrullbåtsrotens anfall vid . Målekot i centrum av ringen. inlyssnade en sonarbojgrupp vissa ljudeffekter i Örsbaken. Dessa klassificerades inledningsvis som möjlig ubåt och ett minjaktfartyg beordrades ansluta. gjordes från detta en optisk observation. fick man på sonaren ett distinkt eko med skarp och tydlig skugga. Ekots bedömdes som miniubåt. gjordes en ny optisk observation. Ekot klassificerades nu ubåt 37 SOU 1995:135, s. SOU 2001:85 Omprövning av ubåtsfrågan och minjaktfartyget anföll med antiubåtsgranater. Av salvans 36 granater, som avfyrades , observerades ett antal gå endast 20–. I övrigt låg salvan hitom målet. Målet uppfattades sätta fart nästan efter antiubåts- granatsalvan och styrde på nordvästlig kurs in mot Örsbaken. En patrullbåt dirigerades nu in av minjaktfartyget och fällde ett fält om 16 sjunkbomber . Kontakten förlorades vid den första sjunkbombdetonationen. Salvan uppfattades emellertid ha legat relativt rätt. – erhöll en helikopter en ekokontakt på svenskt territorialhav sydost om den bottenfasta fyren . Kontakten klassificerades möjlig ubåt. Möjlighet att av- dela minjaktsfartyg för noggrannare klassificering fanns icke. I stället beordrades en patrullbåt att anfalla målet. Patrullbåten led- des in av helikoptern och genomförde vapeninsats utan föregående varning med 12 antiubåtsgranater och lika många sjunkbomber. Efteranalys visade att anfallet insatts mot ett botteneko (klipp- formation). Nästa kontakt erhölls i samband med att ett minjaktfartyg genomförde bottenundersökning vid sydväst om i leden in mot . Eko- kontakten, som var mycket lik den som fartyget hade i Örsbaken dagen innan, kunde hållas i endast omkring två och halv minut. Ekots kurs var ostlig och farten bedömdes till sex sju knop. Nästa dags morgon, dvs. , fick samma fartyg åter en liknande ekokontakt på Örsbaken. Ekot rörde sig med låg fart på sydostlig kurs, tappades tillfälligt men återfanns för att sedan förloras. Operationen avbröts utan att några ytterligare kon- takter erhållits. Chefens för kustflottan utvärdering av Hävringe-incidenten En mycket noggrann utvärdering av incidenten och de genomförda vapeninsatserna gjordes på order av ÖB.38 Sammanlagt sköts den 2 - antiubåtsgranater och 60 sjunkbomber . Ett antal bottenundersökningar gjordes i syfte att klarlägga om tecken fanns på att en främmande ubåt skadats, samt om bevis på 38 Chefen för utvärdering av Hävringe-incidenten . Omprövning av ubåtsfrågan SOU 2001:85 främmande undervattensverksamhet kunde säkerställas. Därvid kunde avtryck av vad som då bedömdes ha varit en liten främmande ubåt upptäckas och dokumenteras i form av ett spår med skarpa kanter. Även groparna efter detonerade sjunkbomber kunde identifieras. Genom att ett par icke detonerade sjunkbombers lägen kunde fastställas, liksom dessa sjunkbombers serienummer var det möjligt att fastställa tämligen exakt hur det samordnade sjunkbombfältet legat i förhållande till det ovannämnda bottenspåret. Sjunkbombkratrar kunde återfinnas sydost om spåret och västnordväst om detsamma. Spårets huvudriktning var nordostlig. I rapporten från den genomförda analysen framhålls att en av orsakerna till att en så noggrann efteranalys har kunnat göras var att betydelsen av detaljerad dokumentation hade inskärpts hos all berörd personal. Teknisk utrustning för dokumentation hade också tillförts. Den samlade bedömningen efter utvärderingen var att en större och en mindre miniubåt under angiven tidsperiod hade opererat i området Landsort . Bottenspårets ursprung granskades på uppdrag av docenten och sjökaptenen . Deras slutsats var att spåret var ett ankringsspår.39 Kustflottans analys utgick från att det upptäckta bottenspåret hade åstadkommits av en liten ubåt. Som redovisats har senare värdering av detta spår resulterat i slutsatsen att spåret åstad- kommits av ett fartygsankare. Även om något spår av en ubåt inte påträffats i området, måste de ovannämnda kontakterna och iakt- tagelserna anses ha sådan validitet att chefens för kustflottan slutsats att minst en och troligen två utländska miniubåtar hade uppträtt i farvattnen utanför och Bråvikenmynningen ej ändras av denna upptäckt. Läget på det kraftiga luftuppkok som kom upp efter patrullbåtarnas anfall låg av allt att döma i förlängningen av spårets sydvästra del och således relativt nära det område där vapeninsatsen gjordes. Vattendjupen i området varierar i betydande grad, men är där vapeninsatsen gjordes. 39 SOU 1995:135, s. 255 259. innebär en förhållandevis från det en sjunkbomb fällts tills den når inställt detonationsdjup. Med tanke på att en liten ubåt är stryktålig, vilket kräver att sjunkbombdetonationerna sker på kort avstånd från denna för att ha någon effekt, har en sådan ubåt en klar chans att hinna förflytta sig ur den omedelbara riskzonen när fällande fartyg inleder vapeninsatsen. Hävringe-incidenten i kom att bli marinens sannolikt bästa tillfälle till framgångsrik insats som utredningen är satt att granska.40 De omfattande arbetsinsatser, som marinens personal nedlagt på att återta den för- lorade ubåtsjaktförmågan, var nära att resultera i att en främmande [mini]ubåt hade tvingats till ytan. Det går inte att i efterhand be- räkna exakt hur nära eller långt ifrån målet den närmaste sjunk- bomben eller antiubåtsgranaten slog ner. Det är dock sannolikt att så nära att bli skadad har knappast någon kränkande ubåt varit, varken tidigare eller . En sjunkbombdetonation eller nedslag med antiubåtsgranat något närmare målet hade med stor sanno- likhet åstadkommit allvarlig, kanske sänkande verkan. Ubåtsjakt i bräckta och skiktade vatten är svårt; att göra det i de starkt kuperade och grunduppfyllda skärgårdsområ- dena är än svårare, i all synnerhet när motståndaren är en liten och genom sin litenhet troligtvis stryktålig ubåt. Från ett dåligt materiellt och kunskapsmässigt utgångsläge vid 1980-tales början, hade Försvarsmakten och då främst marinen genom omfattande insatser i form av forskning, materielanskaffning, utbildning och taktikutveckling lyckats uppnå en sådan förmåga att jaga ubåt, att det ej längre var riskfritt för en främmande makt att bedriva under- vattensverksamhet på svenskt territorium. En så massiv vapeninsats som patrullbåtsroten genomförde mot en miniubåt, som med låg fart förflyttade sig nära botten sydost om fyren , varvid 36 antiubåtsgranater och 32 sjunkbomber fälldes i ett anfall, har veterligen aldrig gjorts i fred. Erfarenheterna från tidigare incidenter hade nu omsatts i handling. fälldes ej längre enstaka sjunkbomb efter varning, utan ett helt fält, dubbelt så stort som vad Grandingruppen rekommenderade efter Hårsfjärden- incidenten. Det fanns ej heller någon tveksamhet eller oklarhet ifråga om rätten att insätta vapenmakt; den taktiske ledaren hade rätt att insätta verkanseld utan föregående varning, vilket han också gjorde. 40 Se t.ex. Fst/Info, Incidenter , . Under hela denna långa situation fungerade allt såsom det var tänkt. Närvaron i området av främmande ubåt hade indikerats av egna spanande ubåtar. Ubåtsjaktstyrkan samlades dolt till det område där den eller de indikerade ubåtarna bedömdes komma att försöka tränga in i skärgården. Ett minjaktfartyg kunde upptäcka ubåten och sedan överlämna kontakten till patrull- båtsroten, som genomförde ett väl samordnat anfall. Samverkan mellan ubåtar, helikoptrar, minjaktfartyg, kustkorvetter och patrullbåtar fungerade väl. Alla involverade enheter leddes av en chef på platsen, den taktiske ledaren. Att detta fungerade så precis enligt läroboken var ett resultat av den intensiva utbildnings- verksamhet som bedrivits, samt att personal i nyckelbefattningar hade tjänstgjort , och kände varandra väl. Det enda som saknades var en träff med en antiubåtsgranat eller sjunkbomb i den kränkande ubåten. En annan slutsats är att de gamla taktiska principerna om över- raskning, och att samla disponibla resurser till tid och rum för kraftsamlad insats, gäller också vid ubåtsskyddsoperationer i fred. Genom att vara i förhand, dvs. dolt ha utgångsgrupperat ubåtsjakt- styrkans enheter till det område, och man genom en noggrann analys kommit fram till att en främmande ubåt kunde bedömas komma att uppträda, kunde det tidsmässiga mellan- rummet från indikation till vapeninsats nedbringas till så korta värden att målet inte skulle hinna försvinna. Ubåtsjaktstyrkan skulle då få ett relativt begränsat sökområde. Implementeringen av denna princip innebar att ubåtsjaktstyrkan bedrev övningsverk- samhet, givetvis med spaning mot eventuellt förekommande främ- mande undervattensverksamhet som huvudsaklig aktivitet, inom det utvalda kustområdet. Då indikation med substans erhållits att främmande undervattensverksamhet pågick i området, övergick övningsverksamheten på ÖB:s order direkt i en ubåtsskydds- operation. Konceptet att bedriva övningsverksamhet, där man bedömer att främmande undervattensverksamhet kan komma att äga rum, ut- nyttjades första gången vid genomförandet av Operation Notvarp . , då kustflottans uppgift och verksamhet, samt delvis även struktur, förändrades i betydande grad som en följd av de inträffade ubåtskränkningarna, kom det att utnyttjas vid ett antal s.k. långtidsövningar. Områden och tidsperioder för långtidsövningarna beslutades av ÖB efter en årlig planeringsprocess i Försvarsstaben/Högkvarteret med ett under- rättelsebedömande som grund. Sekretessen kring dessa uppgifter var av naturliga skäl hög. Hävringe-incidenten som agerandeoperation skiljer sig alltså fördelaktigt från det mönster för agerandeoperationer som diskuterats tidigare, främst genom att ÖB tillsåg att IKFN tillämpades fullt ut. En motsvarande förändring av verksamhet och organisation genomfördes inom kustartilleriet. Runt de två viktigaste basområ- dena och /byggdes fasta bevak- ningssystem vilka var bemannade dygnet runt. De s.k. ubåts- skyddskompanierna bedrev såväl optisk spaning, som övervakning av inloppslederna med tekniska medel. Hävringe-incidenten kan på sitt sätt betecknas som en brytpunkt. Indikationerna på intrång av främmande ubåt började nu minska i antal, även om misstänkta kränkningar inte började komma ner mot noll förrän . kunde konstateras att den kränkande makten tvingades till ett mera för- siktigt agerande; man hade blivit medveten om att det nu fanns en uppenbar risk att den svenska marinen skulle kunna tvinga upp eller rent av sänka en kränkande ubåt. 6.4De svensk ryska expertsamtalen diskuterades ubåtsfrågan i diplomatiska kontakter mellan och . På sovjetisk sida hade man föreslagit en gemensam svensk-sovjetisk kommission för att avhandla ubåtsfrågan, ett förslag som alltid avvisat bl.a. med tanke på att man ville undvika att riskera att behöva lämna ut känslig information. gjorde emellertid den informella framställningar till den sovjetiska regeringen om ubåtsfrågan där man bl.a. framhöll att ubåtskränkningarna fort- satte. I gjordes en intern utredning i frågan vilken inte gav något konkret resultat. Emellertid uttryckte den ryska sidan önskemål om svensk hjälp för att belysa sakfrågorna. Gradvis växte tanken fram om svenskt expertbesök i , och inleddes bilaterala samtal på expertnivå i syfte att pröva möjlig- heterna att få klarhet i frågan om ubåtskränkningarna i . Dessa samtal pågick till . ett tjugotal möten. Flertalet ägde rum i men några i Sverige.41 Samtalen leddes på svensk sida av kommendören 1.gr. , som under största delen av den aktuella tiden var knuten till den säkerhetspolitiska analysgruppen i statsrådsberedningen. Den ryska delegationen leddes av en marinofficer. Fr.o.m. tog en rådgivare till den ryske presidenten över ordföran- deskapet på rysk sida. De sakfrågor som behandlades i förhandlingarna var U 137:s grundstötning i , en sonarinspelning från Hårs- fjärden vid Mälsten i Danziger gatt, Hävringe-incidenten , samt en bandinspelning från 1992, med en s.k. komprimerad kavitations- effekt som registrerats då. I samtalen berördes vidare frågan om kränkande ubåtars nationalitet. En del av det material som presenterades under samtalen har redovisats av Ubåts- kommission. överlämnade en rapport över sam- talen till regeringen. Denna rapport har till stora delar offentlig- gjorts.42 sammanfattar rapporten som följer:43 Av rapporten framgår att den ryska sidan inte medgivit några intrång av sovjetiska ubåtar och att grundstötningen av U 137 enligt rysk uppfattning berodde på felnavigering. Utöver en redovisning av samtalen innehåller rapporten egna synpunkter på olika frågor i ämnet. Samtalen som genomfördes till 1994 redo- visades genom dels slutrapport, dels av- rapportering för envar av samtalsomgångarna, dels samtalsuppteck- ningar gjorda av i samtalen medverkande tjänstemän från svenska Moskva-ambassaden. Vid den första samtalsomgången, den 28 , redo- visades från svensk sida händelsen vid Hävringe 1988, bl.a. i form av en videoupptagning av en sjunkbombsattack, luftuppkok, och 41SOU 1995:135, s. 42Slutrapport , avslutande rapport från de svensk-ryska expertsamtalen i ubåtsfrågan, överlämnad . Se även tillhörande bilagor. 43SOU 1995:135, s. 61. 44Se Slutrapport för referat från de olika samtalen. Från rysk sida redovisades dokument som sades visa alla sovjetiska konventionella ubåtars rörelser . Detta ansågs av den svenska sidan vara av mindre intresse då det rörde sig om en miniubåt. Den ryska sidan hävdade att det inte fanns några sådana farkoster inom sovjetmarinen. Man redovisade också projektet med miniubåten , som sades ha tagits i bruk 1988 och som fanns i två exemplar. Också frågan om intrånget av U 137 togs upp under den första samtalsomgången. Från rysk sida vidhölls att ubåten hamnat fel till följd av felnavigering, men det framhölls också att det inte varit något fel på gyrokompassen, utan att det tekniska fel som varit avgörande rörde radiopejlen, vars antenn blivit skadad. På svensk sida ansågs att den väsentligaste uppgiften som kom- mit fram under samtalsomgången rörde de kränkande ubåtarnas basering. Den ryska sidan sade sig, på grundval av de uppgifter man fått, dela uppfattningen att slutsatsen kunde dras att dessa var små och inte kunde röra sig på långa avstånd. Alltså måste de vara baserade i . Den andra omgången samtal rörde U 137. Sammanfattningsvis var man från den svenska sidan inte nöjd med de förklaringar som gavs från rysk sida, utan den svenska uppfattningen om avsiktligt intrång kvarstod. På fråga från svensk sida om han betraktade den redovisade versionen som särskilt sannolik bekräftade den ryske delegationsledaren detta med hänvisning till dokument och till den ryska själen, med en ung fartygschef på ett för hans framtid avgörande uppdrag, och som därför tvekade att rapportera hem om den skadade radiopejlen, med åtföljande konsekvenser. Från rysk sida önskade man göra ett gemensamt uttalande, men detta avvisades från svensk sida bl.a. eftersom man var angelägen om att inte ge intryck av att det var fråga om någon gemensam kommission, utan enbart expertsamtal. Mötet avslutades utan att någon gemensam syn kunde uppnås. Den tredje omgången handlade också den om U 137, och domi- nerades enligt rapport av den svenska sidans påtalande av motsägelser som fanns i dokumenten rörande U 137 och den bristande logiken i den ryska argumenteringen. rapport talar om en halsbrytande argumentering från rysk sida, och att några särskilt märkliga omständigheter förklarades av den ryska själen. Av det senare finns dock inga spår i samtalsuppteckningen från denna omgång, utan referensen återfinns endast i redovisning- en från den andra samtalsomgången som ovan beskrivits. Detta nämns här därför att i sin rapport gör en stor sak härav och inför den fjärde samtalsomgången talar om att oändliga diskussioner om ryska själar tilltalade inte den svenska sidan, en beskrivning som inte är helt rättvisande för den sakliga atmosfär och innehåll som genomgående präglade samtalen. Nämnas bör också att den ryska sidan upprepade gånger instämde i svenska konstateranden att ubåt U 137:s agerande var obegripligt. Den fjärde samtalsomgången diskuterades en av den svenska sidan i förväg överlämnad bandinspelning med kavi- tationsljud. Enligt rapport påvisade den första ryska analysen av bandet entydigt att det fanns ett bullrande föremål, med största sannolikhet förfärdigat av mänsklig hand. Det fanns dock ingen möjlighet att med givna ingångsvärden fastställa att det var en ubåt eller ett övervattensfartyg. Den ryska sidan var angelägen att påpeka att ljudet inte hade några likheter med karak- täristika från ryska ubåtar eller övervattensfartyg. Noteras bör här att det aktuella bandet återgav den ljudeffekt som senare skulle komma att konstateras i många fall ha sitt ursprung i biologiska källor. Delegationerna enades om att först söka fastställa om ljudet kom från en undervattensfarkost, och därefter varifrån denna kom. Den svenska sidan tog också upp möjligheterna att besöka miniubåtarna typ Pyranja och få tillgång till dessa farkosters ljudbild. På rysk sida ställde man sig i princip positiv, men framförde ett antal administrativa svårigheter. Den femte och sjätte omgången samtal ägnades åt fortsatt diskus- sion av bandet och en svensk analys av detta som gjorts av FOA. Den ryska sidan godtog initialt det svenska materialet. Enligt den ryske delegationschefen skulle det kunna röra sig om en undervattensfarkost om högst 10 meters längd. Från svensk sida eftersträvades att få ett underskrivet dokument som verifierade förekomsten av en undervattensfarkost i , på grundval av det överlämnade bandet. Ett problem för den ryska sidan var att man på grund av brister i sin utrustning inte kunde analysera det överlämnade original- bandet, utan endast ett av svenskarna överlämnat band, som analy- serats audiellt, dvs. utan att kunna göra instrumentanalys. Den svenska utrustningen visade sig i tekniskt avseende överlägsen den ryska. Ryssarna fastställde likväl, inte utan viss tvekan, vilken klart framgår av samtalsuppteckningen, att ljudeffekten var ett rörligt föremål som passerade inspelningsplatsen i undervattensläge på ett djup av 20–och på ett avstånd av 100–från in- spelande hydrofon. Från svensk sida ansågs detta vara ett genom- brott. hade ryska myndigheter officiellt god- tagit att det fanns främmande undervattensfarkoster på svenskt inre vatten, skriver i sin rapport. Den svenska sidan överlämnade ytterligare ett ljudband, från i Danziger gatt. I samband med ett s.k. ord- förandemöte någon vecka senare fick den svenska sidan del av en preliminär rysk analys av detta band. Denna analys verifierade varvtalet på propellern, men uteslöt att det kunde vara fråga om en sovjetisk ubåt. Den svenska sidan hävdade att det var fråga om ett objekt med fyra blad och två axlar, men enligt den ryska sidan var det fråga om tre blad och en axel. Inga sovjetiska ubåtar hade färre än fem blad, framhölls från rysk sida. Under den sjunde samtalsomgången formulerades ett gemensamt uttalande i vilket fastslogs enighet kring ett antal tekniska parametrar. Ryssarna medgav enligt rapport att en viss frekvens som fanns i bandet inte ingick i den naturliga bakgrunden och att den bara uppträdde tidsmässigt anpassat till undervattensfarkostens passage. Under större delen av den tid som samtalen varat hade man på båda sidor både till viss grad spelat med och varit besvärad av media. Avsikten var att samtalen skulle hållas diskreta, men trots detta hade ett antal läckor, sannolikt från båda sidor, ägt rum. I detta skede var man särskilt på rysk sida mycket irriterad över den pressbevakning med påstått triumfatoriska inslag som hade före- varit i svenska tidningar i samband med statsminister besök i och den gemensamma svensk-ryska dekla- rationen i anslutning till detta besök. Efter det sjunde mötet, som ägde rum , skedde ett långt uppehåll till november , föranlett av tvekan på rysk sida om det meningsfulla att fortsätta samtalen. Det hade alltsedan de första samtalsomgångarna varit klart att man på rysk sida ansåg att den svenska sidan var inflexibel, och inriktad på att i vad man uppfattade som någon slags domstolsförfarande slå fast den ryska sidans skuld. Ett ordförandemöte ägde rum , och enligt rapport hade den hårda ryska hållningen då mjuknat betydligt. Detta öppnade för den åttonde samtalsomgången, som enligt rapport blev den dittills hårdaste.