sou · GPB347d3 · 2002-01-01 00:00:00 — För att inte onödigtvis tynga författningstexten används i följande bestämmelser i stället endast ordet ersättning, vilket då inbegriper även förmåner och bidrag. Lagen är direkt tillämplig endast på försäkringskassorna. Som ut- vecklats i avsnitt 8.1 och 8.4 bör dock alla ersättningar som administre- ras av RFV, och försäkringskassorna handläggas enhetligt. Detsamma gäller skattemyndighets handläggning av frågor om pensionsgrundande inkomst. Lagtekniskt kan detta enkelt lösas exempelvis genom att hänvisningsbestämmelser till handlägg- ningslagen förs in i de författningar som reglerar de materiella förmå- nerna, se även kommentaren till 13 kap. 5 § LIP. Gränsdragningen in- nebär att arbetslöshetsförmånerna faller utanför handläggningslagens tillämpningsområde i den mån dessa inte innefattar ärendehandlägg- ning hos försäkringskassorna. Som anförts i avsnitt 3.1.1 är försäkringskassornas rättsliga ställning något särpräglad. I 1 § tydliggörs att förvaltningslagen i sin helhet gäll- er för försäkringskassorna. Som påpekats i avsnitt 9.15 är denna en baslag, som kan kompletteras med ytterligare bestämmelser. Handlägg- ningslagen är uppbyggd med denna utgångspunkt och innehåller regler som fyller ut bestämmelserna i förvaltningslagen. stämmelser i förvaltningslagen har skett endast i undantagsfall (se vida- re nedan). Beträffande tiden för överklagande av beslut och beträffande omprövning skall handläggningslagen gälla i stället för vad som stadgas i 23 § andra stycket samt 27 och 28 §§ FL. Det bör obser- veras att detta gäller endast till den del handläggningslagen och för- valtningslagen reglerar samma situation. Som närmare beskrivits i av- snitt 9.11 omfattar handläggningslagens bestämmelser inte sådan sena- re prövning som föranleds av att det inträffar något som gör att sökan- den efter kassans avgörande av ärendet uppfyller respektive inte längre uppfyller villkoren för en viss förmån. Bestämmelsen om beslutsmyn- dighetens omprövningsplikt i 27 § FL innehåller inte motsvarande be- gränsning. Teoretiskt sett kan därför hävdas att det återstår ett visst utrymme för omprövning enligt 27 § FL. Härutöver finns enligt utred- ningens uppfattning viss möjlighet att med stöd av allmänna rätts- grundsatser ompröva en ersättning för framtiden (se avsnitt 9.11.4). Bestämmelsen gör lagen subsidiär till föreskrifter i annan lag. Hand- läggningslagens förhållande till förvaltningslagen (jfr 3 § FL) är klar- gjort i 1 §. Socialförsäkringslagstiftningen är – bortsett från sådana bestämmel- ser som reglerar finansiering, avgiftsuttag eller liknande – i princip gynnande lagstiftning, som ligger inom regeringens restkompetens en- ligt 8 kap. 13 § regeringsformen (RF). Den omfattas därför av reger- ingens subdelegationsrätt enligt samma paragraf. Någon särskild be- stämmelse som slår fast detta förhållande för handläggningsreglernas del, motsvarande den som finns i 20 kap. 16 § AFL, torde inte vara påkallad. Handläggningslagen anger vissa grunddrag i förfarandet. Kravet på lagform för avvikande föreskrifter har valts med hänsyn till försäk- ringskassornas särskilda, fristående ställning. Utfyllande föreskrifter kan också fortsättningsvis meddelas även i förordning eller verksföre- skrifter. Hur ett ärende inleds I paragrafens första stycke regleras anhängiggörandet av ärenden hos på annat sätt än när kassan tar upp ett ärende själv- mant (ex officio). Sådant anhängiggörande skall ske genom ansökan. Bestämmelsen stämmer överens med vad som gäller för många förmå- ner, bidrag och ersättningar . För andra ersättningar innebär kravet på ansökan en förändring, se avsnitt 9.2.2. Som utvecklats i avsnitt 9.2.2 utgår bestämmelserna i handlägg- ningslagen från synsättet att sökandens begäran skall vara den yttre ram inom vilken handläggningen av ett ansökningsärende skall hållas. Nå- gon uttrycklig bestämmelse som slår fast detta förhållande har inte an- setts nödvändig. Konsekvensen av utredningens synsätt blir att försäk- ringskassan inte kan gå utöver vad sökanden begär i ett ärende som initierats på sådant sätt. Det senast anförda skall inte tolkas så att sökandens begäran i ansö- kan inte kan ändras under ärendets handläggning. Många förmåner etc. är komplicerade till sin natur och det kan vara svårt för den enskilde att överblicka konsekvenserna av olika alternativ. På samma sätt som gäll- er skall i sådana fall tillsammans med sökanden ta reda på vilken förmån denne önskar. Om ett sådant arbete leder fram till att sökanden vill ändra sin begäran står det givetvis henne eller ho- nom fritt, på samma sätt som han eller hon skall kunna återkalla en ansökan med den verkan att ärendet avskrivs. En muntlig förändring av begäran måste dock dokumenteras (se 15 § FL). Om tjänstemannen på och sökanden inte är över- ens om vad en begäran bör omfatta, skall sökandens viljeförklaring respekteras. I vissa fall har då en möjlighet att ex officio initiera ett nytt ärende. För detta krävs dock författningsstöd, se nedan. Om det går att utröna att en begäran hos avser en begäran om en ersättning, är ett ärende om en sådan ersättning anhäng- iggjort, även om ansökan är så ofullständig att den inte kan ligga till grund för en prövning i sak. Som utvecklats i bl.a. avsnitt 4.3.1.1 avser utredningen med ett ärende den verksamhet som inleds med ett anhäng- iggörande och avslutas med ett slutligt beslut, dvs. ett beslut i sak eller om avvisning eller avskrivning. Ett ärende hos är således – bortsett från administrativa ärenden och ärenden av service- natur – alltid ett ärende om någon form av ersättning. Som anmärkts under 1 § innefattas även ärenden som mynnar ut enbart i ett faststäl- lelsebeslut, t.ex. om sjukpenninggrundande inkomst. På socialförsäkringsområdet förekommer ett annat synsätt, nämligen att det är det slutliga beslutets karaktär som avgör vilka förfa- randeregler som skall tillämpas. Om ett ärende inte har prövats i sak skall enligt detta synsätt exempelvis fullföljdsreglerna i förvaltnings- lagen tillämpas (se avsnitt 4.3.10.2). I denna situation är emellertid ett ärende om en viss förmån redan anhängiggjort hos . Det är ärendeslaget som skall vara avgörande för hur handläggningen skall ske. Detta gäller såväl frågor om beslutssammansättning (se av- snitt 12.3) som handläggningsfrågor i övrigt. Med utredningens nu angivna synsätt saknar det betydelse från handläggningssynpunkt om man vid prövningen av ett ärende tillämpar bestämmelser i författningar med avvikande förfaranderegler, exem- pelvis att man vid avgörandet av ett ärende om förtidspension tillämpar regler om bosättning som återfinns i socialförsäkringslagen. I kravet på skriftlig ansökan ligger att en ansökan inte kan vara muntlig. Inte heller ett e-postmeddelande torde uppfylla kravet på skriftlighet (se avsnitt 4.2). I paragrafens andra stycke ställs vissa ytterligare krav upp på ansö- kans form och innehåll. Bestämmelser om egenhändigt undertecknande återfinns i ett flertal författningar på socialförsäkringsområdet. Kravet på underskrift på heder och samvete motsvarar 20 kap. 8 § and- ra stycket AFL och 15 kap. 14 § andra stycket LIP. Motiven till be- stämmelserna och innebörden bl.a. i förhållande till ett mer utvecklat tekniskt ärendehanteringsstöd har utvecklats i avsnitt 4.3.1.4 och 9.2.2. Som nämnts kan innehållet i en ansökan förändras under hand- läggningens gång. Ett krav på egenhändigt undertecknande på heder och samvete skall inte tolkas så att muntliga justeringar av en ansökan sedan ärendet anhängiggjorts är uteslutet. Tjänstemannen hos försäk- ringskassan bör dock i en sådan situation erinra om att uppgifter om faktiska förhållanden skall lämnas på heder och samvete. En annan sak är att om sökanden ansökt om en viss förmån kan denne inte formlöst låta den ansökningen avse någon helt annan förmån. finns för några förmåner vissa relativt komplicerade bestäm- melser om undantag från uttryckliga krav på egenhändigt underteck- nande, om sökanden är ur stånd att själv underteckna ansökan, se t.ex. 2 § förordningen (1993:1091) om assistansersättning och 1–2 a §§ (RFFS 1993:24) föreskrifter om assistansersätt- ning. Kravet på egenhändigt undertecknad ansökan jämfört med kravet på att avvikande bestämmelser skall meddelas i lag leder till att dessa regler kan gälla. Motsvarande lättnadsregler finns inte på andra områden i förvaltningen, exempelvis på skatteområdet. En per- son som är i sådant tillstånd att han eller hon uppfyller förutsättningar- na för undantagen torde även vara kvalificerad för stöd av en god man eller särskild förvaltare. Att denne i den mån uppdraget så medger kan underteckna en ansökan för sökandens räkning följer av bestämmelser- na om god man och förvaltare i och bör inte regleras särskilt för de olika socialförsäkringsförmånerna (jfr JO:s beslut , dnr 1367–2000). I paragrafens tredje stycke stadgas att för att ex officio skall kunna anhängiggöra ett ärende, krävs en särskild före- skrift. Bestämmelsen tydliggör betydelsen av den sökandes viljeförklar- ing (jfr första stycket). Publikt anhängiggörande sker dels för vis- sa förmåner som även har ett ansökningsförfarande, t.ex. förtidspen- sion, dels när något initiativ från enskild inte krävs, t.ex. allmänt barn- bidrag. Som nämnts i bl.a. avsnitt 13.2 blir en konsekvens av bestäm- melsen att möjligheten till publikt anhängiggörande måste regleras i de senare fallen. Även utan föreskrift kan emellertid i vissa fall ta upp en fråga om en utgående förmåns bestånd (se avsnitt 9.11.4). I paragrafens första stycke stadgas att om en ansökan är så ofullständig att den inte kan läggas till grund för någon prövning i sak, skall försäk- ringskassan avvisa ansökan. Bestämmelsen är ny för förfarandet på socialförsäkringsområdet och motsvaras endast delvis av en bestäm- melse om fakultativ avvisning för bostadsbidrag (se 20 § lagen 1993:737 om bostadsbidrag). Det vanliga är att meddelar beslut i sak och avslår ansökan på den grunden att någon prövning inte har kunnat göras. Som utredningen utvecklat i avsnitt 9.2.3 är det mer följdriktigt att i denna situation avvisa ansökan, dels med hänsyn till vad utredningen anfört ovan om ansökans betydelse, dels med hänsyn till de förändringar som föreslås i fråga om ompröv- ning och överklagande. Skyldigheten att avvisa ansökan är begränsad till att denna är behäf- tad med sådana brister att – trots vägledning från kassans sida – någon materiell prövning inte kan ske, t.ex. att det i ett ärende om sjukbidrag saknas allt medicinskt underlag. Att i ett sådant läge företa en saklig prövning av ärendet torde inte vara meningsfullt, vare sig ur den en- skildes synvinkel eller från synpunkt. Av paragrafens andra stycke följer att får avvisa ansökan även vid mer formella brister. Det kan här röra sig om att en ansökan inte är egenhändigt undertecknad eller att ett läkarintyg som skall bifogas en ansökan inte kommer in men att det ändå finns ett me- dicinskt underlag. Även t.ex. brister i saklegitimation kan komma i fråga. Det får avgöras från fall till fall vilka brister som bör leda till Bestämmelsen bör dock – liksom regeln i första stycket – tillämpas med viss försiktighet. Ett generellt krav för att avvisning skall få ske är att kassan föreläg- ger sökanden att avhjälpa bristen (tredje stycket). Bestämmelsen är i linje med vad som gäller vid avvisning på andra områden. Genom före- skriften att föreläggandet får delges öppnas möjligheten att använda delgivningsförfarandet enligt delgivningslagen (1970:428). I första stycket anges att skall se till att ärendet blir tillräckligt utrett. Som utredningen har framhållit i avsnitt 9.3.1 har en grundregel om utredningsansvaret i socialförsäkringsärenden en natur- lig plats i en handläggningslag på området. Även om den s.k. official- principen redan tidigare ansetts gälla hos försäkringskassorna, anser utredningen det vara av värde att denna princip kommer till direkt ut- tryck i lagtexten. Detta förändrar inte kassans serviceskyldighet enligt förvaltningslagen. Liksom är kassan enligt 4 § FL skyldig att lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor rörande socialförsäkringen, allt i den utsträckning som är lämp- lig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och kas- sans verksamhet (se även 7 § FL). Bestämmelsen i första stycket innebär att skall leda utredningen i ärendet och se till att erforderligt material kommer in. Den innebär däremot inte att kassan i varje ärende måste ombesörja utredningen själv. Också parten har här ett ansvar. I handläggnings- lagen föreslås en bestämmelse om parts uppgiftsskyldighet i 6 § (se denna). I övrigt är det i stor utsträckning reglerat för olika förmåner etc. i vilken omfattning sökanden i ett ärende är skyldig att prestera utred- ning (jfr 7 §). Även om parten också har ett visst ansvar för att det skall finnas ett tillräckligt underlag i ett ärende, är det naturligt att har en vidsträckt utredningsskyldighet. Särskilt i ärenden som initierats av kassan själv är det uppenbart att kassan har huvudansvaret för att behövlig utredning kommer in. Här kan erinras om att utredningen fö- reslår att det i lagstiftningen på området skall tydliggöras i vilka fall kassan har rätt att självmant inleda ett ärende, eftersom handläggnings- lagen i 3 § första stycket upptar en huvudregel om att den som vill be- gära en förmån, ett bidrag eller en annan ersättning skall ansöka om det (se avsnitt 9.2.2 och 13.2). Med den av utredningen förordade lagtek- niska lösningen bör också kassans utredningsansvar i ett ärende framstå tydligare. Även i ansökningsärenden har ett ansvar för att ärendet blir tillräckligt utrett. Är det särskilt föreskrivet att parten skall svara för viss utredning, t.ex. att ge in ett läkarutlåtande, har denne visserligen ett förstahandsansvar i detta hänseende. Det kan emellertid med hänsyn till en specialbestämmelse, t.ex. 14 § andra stycket lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård, förhålla sig så att kassan trots krav på förebringande av visst material finner att detta inte är nödvändigt för att bedöma ersättningsfrågan. I så fall bör kassan inte ta upp någon fråga om avvisning av ansökningen (jfr 4 § handläggningslagen). Också i övrigt kan det efter omständigheterna i ett ärende förhålla sig så att kassan själv bör ta ett initiativ för att skaffa in eller komplettera utredning som det i första hand ankommer på sö- kanden att förebringa. Ett exempel är att sökanden på grund av sjuk- dom har svårt att få fram visst utredningsmaterial. Bestämmelsen i första stycket ersätter på några ställen motsvarande regler i nuvarande lagstiftning. Sålunda har det ansetts obehövligt att behålla regeln om utredningsskyldighet i fråga om sjukpenningförsäkringen i 3 kap. 6 § andra stycket AFL, vilken på grund av hänvisning gäller även beträffande havandeskapspenning och föräldrapenningförmåner. I andra stycket anges vissa allmänna utredningsbefogenheter som står kassan till buds. Motiven till bestämmelsen återfinns i avsnitt 9.3.3. Bestämmelsen ersätter motsvarande regler i främst 3 kap. 8 a § andra och fjärde styckena, 7 kap. 3 b § första och andra styckena och 20 kap. 8 § fjärde stycket AFL samt en rad hänvisningar till dessa reg- ler i olika författningar. Det bör framhållas att det förhållandet att ut- redningsbefogenheterna gjorts enhetliga och generella över hela social- försäkringsområdet inte är att uppfatta på det viset att försäkringskas- san bör använda befogenheterna i vidare utsträckning än . I av- snitt 9.3.3 har lämnats några exempel på fall då det är tänkbart att kas- san kan ha anledning att överväga användning av befogenheterna på områden där det formellt sett inte varit möjligt. En viktig förutsättning för att skall ha rätt att an- vända sig av de i andra stycket uppräknade befogenheterna är att "det är nödvändigt för bedömningen av frågan om ersättning". Det första ledet i det citerade uttrycket innefattar ett krav på att det verkligen finns viktiga skäl för att t.ex. göra ett hembesök hos parten. Det får inte råda någon tvekan om att åtgärden behövs för att bedöma frågan om ersättning. Här kommer bl.a. hänsyn till den försäkrades integritet in i bilden. Det andra ledet i det citerade uttrycket innefattar så till vida en ändring i förhållande till vad som gäller enligt nuvarande föreskrifter att det täcker såväl rätten till en förmån etc. som storleken av förmånen etc. Nuvarande regler om kassans befogenheter är mer eller mindre tydligt knutna endast till frågan om rätten till en förmån etc. (jfr t.ex. 20 kap. 8 § fjärde stycket AFL). Det kan emellertid inte sällan upp- komma situationer då det för kassan är nödvändigt att kontrollera såda- na faktiska förhållanden rörande storleken av en förmån som den för- säkrade upplyst om och då befogenheten enligt exempelvis andra stycket 1 behöver användas. Innebörden av de i andra stycket nämnda befogenheterna har inte förändrats i förhållande till vad som gäller . Beträffande nuvarande regler får hänvisas till redogörelsen i avsnitt 4.3.2.2. Som framgår av vad som sägs där finns i vissa författningar föreskrifter om andra utredningsåtgärder än de som är upptagna i handläggningslagen. Uppräkningen i andra stycket är alltså inte uttömmande. I den mån det finns sådana särskilda föreskrifter rörande utred- ning gäller de även fortsättningsvis. Det kan anmärkas att utredningen valt att i lagtexten använda det allmänna begreppet "part" för att beteckna i första hand den försäkrade. Terminologin anknyter till förvaltningslagens uttryckssätt. Någon egentlig saklig ändring är inte avsedd. Det bör dock anmärkas att be- greppet "part" också täcker en person som på annan grund än att perso- nen är försäkrad har rätt till ersättning enligt någon socialförsäkrings- författning samt att även myndigheter faller in under begreppet. Utredningen har inte haft anledning att se över bestämmelserna om uppgiftsskyldighet för myndigheter m.fl. och sekretess (se avsnitt 8.4). Den förändring i fråga om sakägarkretsen som föreslås i paragrafen avses inte påverka befintliga bestämmelser i det avseendet. Slutligen ingår i paragrafens tredje stycke en bestämmelse om er- sättning för kostnader som part har med anledning av utredning som kassan föranstaltar om enligt andra stycket. Den motsvarar nuvarande 3 kap. 8 a § femte stycket AFL m.fl. regler om parts rätt till kostnadser- sättning i socialförsäkringsärenden. Någon saklig ändring är inte av- sedd. Första stycket innehåller en allmän regel om parts uppgiftsskyldighet i ett ärende. Den ersätter 20 kap. 8 § första stycket AFL och motsvaran- de regler i andra lagrum om den försäkrades skyldighet att lämna upp- gifter till . Uppgiftsskyldigheten avser sådana faktiska förhållanden som är av betydelse för bedömningen av frågan om ersättning. I överensstämmel- se med vad som föreslås i 5 § beträffande omfattningen av försäkrings- kassans befogenhet att besluta om vissa utredningsåtgärder har också i paragrafen valts uttrycket "frågan om ersättning" för att ange den yttre ramen för parts uppgiftsplikt. Uttrycket täcker således både rätten till och storleken av den förmån etc. varom är fråga i ärendet. Någon saklig ändring i förhållande till det uttryckssätt som an- vänds i 20 kap. 8 § första stycket AFL ("av betydelse för tillämpningen av lagen") är inte avsedd. Det betyder att uppgiftsplikten inte är be- gränsad till det tidsförlopp som infaller mellan ett ärendes anhängiggö- rande och dess avgörande genom ett slutligt beslut. Även därefter kvar- står uppgiftsplikten så länge som ersättning utgår. Här bör erinras om att det på åtskilliga håll i lagstiftningen på området finns särskilda före- skrifter om den försäkrades skyldighet att anmäla ändrade förhållan- den. Utredningen föreslår ingen ändring i dessa föreskrifter. I fråga om skälen härför hänvisas till avsnitt 9.4. Det kan tilläggas att det i 22 kap. 4 § AFL finns en regel om den försäkrades upplysningsskyldighet rörande behovet av rehabilitering (se avsnitt 4.3.2.3). Regeln torde ha en vidare syftning än enbart hand- läggningen av ett visst ärende och omfatta även s.k. faktiskt handlande från sida (se härom avsnitt 4.2). Eftersom hand- läggningslagen har en mer begränsad räckvidd (se under 1 §), har det synts lämpligast att regeln får stå kvar. I andra stycket föreskrivs att uppgifter om faktiska förhållanden skall lämnas på heder och samvete om inte särskilda skäl talar mot det. Bestämmelsen motsvarar 20 kap. 8 § andra stycket AFL. Särskilda skäl som kan tala emot ett uppgiftslämnande på heder och samvete kan ex- empelvis finnas i ärenden om återkrav (se prop. 1996/97:121 s. 37). När motsvarande bestämmelse infördes i lagen om allmän försäk- ring framhöll regeringen att straffansvar för osann försäkran enligt 15 kap. 10 § skulle kunna komma i fråga (se a. prop. s. 37). Det kan då förefalla naturligt att man i ett nu avsett krav på uppgifts- lämnande även lägger ett krav på skriftlighet. Något sådant skriftlig- hetskrav uttrycktes emellertid inte vid bestämmelsens tillkomst. Ett undantagslöst upprätthållande av ett sådant krav skulle för övrigt knap- past bidra till en snabb och effektiv ärendehandläggning. på heder och samvete skall upprätthållas krävs dock att sökanden erin- ras om detta när han eller hon lämnar uppgifter muntligt. I paragrafen finns en erinran om att det beträffande skyldighet för part att medverka till utredningen i annat hänseende än som anges i 6 § lik- som att anmäla ändrade förhållanden gäller vad som är särskilt före- skrivet (se avsnitt 9.3.2 och 9.4). Hänvisningen i det senare hänseendet till särskilda bestämmelser betyder inte att handläggningslagen då sak- nar aktualitet. Denna lag är tillämplig vid handläggningen av alla ären- den rörande förmåner etc. (se under 1 §). Paragrafens första och andra stycken reglerar möjligheten för försäk- ringskassan att interimistiskt bevilja en ersättning. De motsvarar 20 kap. 2 a § första stycket AFL. Som nämnts i avsnitt 4.3.9 förekommer det för förmåner utanför lagen om allmän försäkring såväl hänvisningar till reglerna där som dubbleringar i specialförfattningarna. Skillnaden mellan de olika bestämmelserna om möjligheten att provisoriskt beslu- ta om en ersättning är väsentligen av redaktionell natur. Att sammanfö- ra dem till en bestämmelse som gäller generellt avses inte innebära någon saklig ändring. Eftersom handläggningslagens bestämmelser är tillämpliga på alla förmåner etc. – även sådana där behovet att provisoriska beslut torde vara litet eller obefintligt – har regeln i första stycket inte utformats som en skyldighet för att meddela sådant beslut utan gjorts fakultativ. Interimistiska beslut förutsätter i praktiken ett initiativ från enskild. Vid ett sådant initiativ skall även fortsättningsvis pröva frågan om ersättning. Med hänsyn till vilka rekvisit som ställs upp för att en förmån skall beviljas interimistiskt, torde ett sådant initiativ krävas även framgent. Tillämpningsområdet torde därför i praktiken bli detsamma som . Jämfört med 20 kap. 2 a § AFL har paragrafen ändrats redaktionellt för att underlätta läsbarheten. Begränsningen i det nuvarande andra stycket när det gäller återbetalning av vad som utgetts för mycket har ansetts överflödig. Liksom begränsas återkravsmöjligheten till vad som anges i bl.a. 20 kap. 4 § AFL. I 20 kap. 2 a § första stycket sista meningen AFL finns en re- gel om en möjlighet att föreskriva särskilda villkor för provisoriska beslut, dock att möjligheterna till återkrav som berörts är begrän- sade. Någon motsvarande regel finns inte i förevarande paragraf. Moti- ven härför har utvecklats i avsnitt 9.10. Som sagts där torde de generel- la utredningsbefogenheter förfogar över erbjuda en tillräcklig möjlighet att förena även interimistiska beslut med villkor. Härutöver finns dessutom särskilda regler för vissa ersättningar, se t.ex. 16 kap. 2 § första stycket AFL.