sou · GPB385d1 · 2002-01-01 00:00:00 — konstaterar: Vapen- insatsernas storlek reglerades i detalj kontinuerligt från högre myndighet.105 Utredaren vill särskilt betona uttalandet i Grandin- rapporten att centrala ingripanden – dvs. från ÖB och chefen för – ledde till att vissa insatser inte kom till stånd. Detta ledde enligt örlogsbasen och kustartilleriförband till att några av de bästa insatsmöjligheterna gick förlorade. För framgångsrika operationer till sjöss behövs en chef som på platsen samordnar och leder samtliga egna styrkor. I den svenska marinen kallas denne taktisk ledare. Det ingår i företagledarens, dvs. örlogsbaschefens uppgifter att utse en taktisk ledare. Vanligen är denne en kvalificerad förbandschef. När Hårsfjärden-incidenten inträffade pågick besättningsbyten efter det att den stora försvarsmaktsövningen i södra militär- området avslutats. I denna hade praktiskt taget alla flottans rustade enheter deltagit. Örlogsbaschefens kvalificerade resurser var därför enbart de två patrullbåtar, som var engagerade i Sandhamns- området. För ingripande mot den ubåt som observerats disponerades därför – utöver helikoptrar – endast ett antal mindre kvalificerade militära och civila fartyg och båtar, men ingen förbandschef med stab som skulle ha kunnat fungera som taktisk ledare för verksamheten på med omnejd. Insatta resurser som till stor del utgjordes av örlogsbasens egna fartyg och båtar måste följaktligen ledas direkt från örlogsbasens ledningscentral. Då man där inte kunde ha en minutaktuell bild av var fartyg, båtar, dykare och i synnerhet helikoptrar befann sig, var man tvungen att genom order om tidvisa eldförbud säkerställa att inga vådasprängningar skulle inträffa. Värt att hålla i minnet är att viss civil båttrafik också ägde rum, eftersom endast en del av ingick i det området. De brister i hanteringen av Hårsfjärdsoperationen, i synnerhet de oklarheter som tycktes ha rått främst på förbandsnivå i fråga om avgivande av verkanseld, hade möjligen kunnat undanröjas om krigsorganisationens ledningssystem tillåtits fungera. Överbefälhavaren måste härvidlag bära huvudansvaret. Det har å andra sidan hävdats att krigs- organisationens ledningssystem inte var strukturerat för incidenter av typ ubåtsintrång, vilka är incidenter där kanske kortare ordervägar skulle ge mer utrymme för improvisationer, där operativa resurser är relativt begränsade och där politisk sensitivitet gör sig mer gällande än i mer tydliga krigsfall. Frågan om eldförbud för minor En av de frågor, som varit föremål för den mest intensiva debatten efter Hårsfjärden-incidenten, rör utnyttjandet av de fasta mine- ringarna kring Mälsten på södra har därför noga granskat när och hur tillstånd att insätta mineld medgivits. Som utgångspunkt gällde i princip eldförbud. Eldtillstånd för minorna skall alltså ses som undantag. Stabschefen i Östra militärområdet begärde omkring av ÖB, att fasta mineringar skulle få utnyttjas. Detta beviljades av ÖB. Kort därefter sprängdes de två första minorna. Försvarsstabschefen, som då befann sig på , rapporterade till ÖB att man misstänkte att minsprängningarna kunde ha orsakats av ett tekniskt fel. Överbefälhavaren gav då på förslag av försvarsstabschefen order att minor endast fick utnyttjas 106 SOU 1983:13, s. För två olika uppfattningar om hanteringen av eldförbudsfrågan se , Vi tvingades släppa rysk ubåt, Tidningen , 1987:2; och , , ; respektive , , . under förutsättning av absolut säkerhet för civil sjöfart. Efter överläggning med försvarsstabschefen och då örlogsbaschefen uttryckt ett önskemål att man borde lugna ner sig lite, gav ÖB order om återhållsamhet med insats av sjunk- bomber; insats med salva skall ej ske, samt att eldförbud gällde för samtliga mineringar.107 Dagen därpå beordrade ÖB att mineringarna hade eldtillstånd under dager förutsatt att optisk sikt rådde. Beslut om insats av sjunkbomber i salva, delegerades till militärbefälhavaren, vilken i sin tur delegerade beslutsrätten till örlogsbaschefen. får man ett intryck att syftet med en eventuell insats av mineld skärpts, från att söka tvinga en ubåt till ytan till att hejda den. Överbefälhavaren preciserade nämligen efter ett möte med berörda chefer att vid ubåtspassage fick enstaka mina utlösas direkt under ubåten. Alltjämt gällde dock kravet på dagsljus och optisk sikt.108 Perioden den 11 kännetecknades av ett antal indika- tioner i minor och sonarer vid Mälsten. indikerade mineringen väster om och en mina sprängdes, till synes utan att åstadkomma någon effekt. Försvarsstabschefen föreslog ÖB att mineringarna skulle beläggas med eldförbud tills dess en snabbutredning klarlagt vad som or- sakade indikeringen. Överbefälhavaren beordrade i enlighet med förslaget.109 hävde ÖB eldförbudet och gav eldtillstånd under dager och optisk sikt. rappor- terades från Mälsten att man hade ubåtsindikationer i Danziger gatt. Detta föranledde kustartilleriförsvarschefen att anhålla hos militärbefälhavaren om eldtillstånd. Han framhöll därvid att till- fredsställande övervakning av vattenytan var säkerställd med förbättrad utrustning (nattkikare m.m.). Efter kontakt med För- svarsstaben beviljade militärbefälhavaren eldtillstånd för mine- ringen i Danziger gatt fast mörker var rådande. Någon indikation i mineringen erhölls emellertid ej.110 Denna order om eldtillstånd gällde enbart natten 12/. hade detta undantag från ÖB order följaktligen upphört att gälla. Vid mörkrets inbrott den 110Mälsten krigsdagbok, . 13 återinträdde alltså eldförbudet automatiskt. För att undanröja varje missförstånd och inskärpa att ÖB:s gällande order innebar eldförbud under dygnets mörka del, lät försvarsstabschefen repe- tera ÖB order. En särskild order om eldförbud för Mälsten mot- togs där , och försvarsstabschefen försäkrade sig person- ligen via flera kanaler om att eldförbud rådde.111 På Mälsten erhölls indikationer, som bedömdes innebära att en främmande ubåt var på väg att passera Mälsten i ett försök att löpa ut till sjöss. Styrkechefen på ön ringde då direkt till försvarsstabschefen, till vilken ÖB denna kväll delegerat besluts- rätten, och argumenterade för att mineringarna skulle ges eldtillstånd. Inget eldtillstånd gavs dock vid tillfället. blev det utslag i mineringen i Danziger gatt. Akustiken fick också kontakt med vad man bedömde som ett föremål med skadad propelleraxel.112 Efter samtalet med chefen på efterhörde försvarsstabs- chefen berörda chefers uppfattning, varefter han omkring kl. 1.00 beviljade det begärda eldtillståndet. Han orienterade sedan ÖB om det fattade beslutet. Någon indikering i mineringarna erhölls dock inte eller senare denna natt. En helikopter som sänts ut till området utanför mineringarna fick emellertid kontakt, och ledde in två bevakningsbåtar mot vad man klassificerade möjlig ubåt. Man fick tillstånd att sätta in två sjunkbomber och fällde dessa, efter viss förvirring i order- givningen, där högre instans – oklart vilken – gick in med order om bara en sjunkbomb. Denna begränsande order, som finns dokumenterad i krigsdagbok, måste anses märklig, med tanke på de starka indikationer på ubåt som då förelåg. En annan sak är att analysgruppen dagen efter kom fram till att man ej kunde ge klassificeringen ubåt, men då ordern gavs gällde den ursprungliga klassificeringen.113 ansåg ÖB att ytövervakningen var sådan att eldtillstånd kunde gälla också under mörker, förutsatt att ytan kunde optiskt övervakas. Detta gällde sedan fram till skymningen , då ÖB bedömde att någon främmande ubåt ej längre fanns kvar, varför det ej längre fanns anledning att mineringarna skulle ha eldtillstånd. 113Bror , ; , ; samt , Incidentrapport 4, Rapport ubåtsincident 1982-09-3010-15, daterad . Som framgår av ovanstående fattade ÖB personligen besluten om eldtillstånd/eldförbud, i samtliga fall troligtvis efter förslag från eller hörande av försvarsstabschefen och i några fall också marin- chefen. Beslutsrätten delegerade ÖB till försvars- stabschefen (natten den 13/). Militärbefälhavaren fattade själv beslut om eldtillstånd för en minering den 12/. Huruvida han kontaktat ÖB har ej gått att klarlägga; i vart fall var han i kontakt med Försvarsstaben innan ordern gick ut. En egendomlig omständighet i detta sammanhang är att saknar noteringar för eftermiddagen och kvällen/natten . I både den handskrivna och maskinskrivna version som finns bevarad på Högkvarteret före- faller en eller ett par sidor vara borta. Direkt efter det att ÖB fattat beslut om att minor fick utnyttjas orienterade han statsministern, som gav sitt oreser- verade stöd. Den tillträdande statsministern orienterades likaså och gav ÖB samma politiska stöd. De oklarheter som uppgetts ha förelegat rörande eldtill- stånd/eldförbud har troligtvis sin grund i två fakta. På förbands- nivå uppfattades säkerligen de omväxlande eldtillstånden/- eldförbuden som oklarhet hos överordnade chefer om vad man ville. Inom minspärrförbanden var man van vid att eldtillstånd gällde för längre perioder och även under mörker. Denna uppfattning var baserad på reglementen för situationen i krig och erfarenheter från krigsförbandsövningar. Detta antyds också i Grandins uttalande att den skärpning, som insatsordern till mineringarna [innebar], förde med sig vissa oklarheter tydligen på grund av att åtgärderna icke var genomspelade i förväg. Bakgrunden till ÖB:s beslut, osäkerheten om minornas funktion och störbarhet, risken för tredje man och oviljan att media skulle blåsa upp situationen en minsprängning går inte att dölja var nog inte heller tillräckligt känd. Det andra skälet var att order om eldförbud/eldtillstånd ofta gavs direkt till förbandet för att ordern skulle tränga igenom snabbt. Överhoppade nivåer i ledningssystemet orienterades i efterhand. Dygnsvis redovisning av eldtillstånd Angivna klockslag, som är ungefärliga, avgränsar tidsperioder då av ÖB beordrat eldtillstånd gällt för minstationerna vid Mälsten. Under all övrig tid har eldförbud gällt. I några fall har styrkechefen på tillfälligt inskränkt av högre chef medgivet eldtillstånd p.g.a. otillräcklig sikt. Dessa perioder finns ej redovisade nedan. Som exempel på de rådande ljusförhållanden kan nämnas att solen gick upp kl. 6.17 och ner vid den nära liggande helikopterbasen vid . Vidare började gryningen kl. 5.34 och skymningen slutade . Order gällde tills vidare Efter order av C ÖrlB O, tills Vid dager och optisk sikt Vid dager och optisk sikt En mina mitt under ubåten, vid dager och optisk sikt Beordrat av MB Ö; när C ÖrlB O begär eld (gällde endast Danziger Vid dager och optisk sikt, vid alla När C ÖrlB O begär eld (gällde endast Danziger gatt) I samråd med C ÖrlB O (gällde endast Danziger gatt) Vid dager och optisk sikt (vid alla Vid optisk sikt (vid alla mine- Källa: Denna redovisning har sammanställts utifrån ett stort antal källor, bl.a. krigsdagböcker, signalorder och personliga dagböcker från inblan- dade aktörer. Försvarsstabschefens handläggning har kritiserats, i synnerhet direktstyrningen av eldtillstånd. En uppfattning gör gällande att eldförbuden vid mineringarna möjliggjorde att en inkräktare kunde undkomma.114 I sammanhanget noteras en viss rivalitet mellan Flottan och Kustartilleriet. Chefen för försvar sammanfattade sina erfarenheter efter operationen att vid tre olika tillfällen hade indikeringarna vid Mälsten varit av sådan omfattning och varaktighet att någon annan förklaring härtill än passage under vattenytan av ubåt eller annat större metallföremål inte rimligen kunnat påvisas. Därvid hade eld öppnats medan det rådde eldförbud den 13 oktober.115 De fredsutlagda mineringarnas uppgift var att man i händelse av ett överraskande anfall skulle ha möjlighet att snabbt kunna utlösa mineld mot fientliga övervattensfartyg, i första hand transport- tonnage. Minornas primära verkansområde var därför mot mål på ytan. I ett beredskapsläge skulle dessa fredsutlagda minor komplet- teras med minor mot ubåtar. Under Hårsfjärden-incidenten, liksom under flera påföljande, upptäcktes bl.a. att minornas indike- ringsorgan kunde påverkas av olika störkällor. De betraktas därför som något osäkra indikatorer på närvaro av ubåt. I ljuset av dessa upptäckter modifierades minsystemen efter hand. Varken ÖB, försvarsstabschefen eller marinchefen var beredda ge eldtillstånd för minor förrän man från minstationerna hade full visuell kontroll över vattenytan. Ubåtsskyddskommis- sionen 1983 underströk för sin del att det unika var att eldtillstånd utfärdats för minor, inte att eldförbud beordrades. Militärbefälhavaren i Östra militärområdet verkade för en mind- re restriktiv vapeninsats avseende sjunkbomber och även minor. Något av en dragkamp uppstod mellan ÖB och militärbefälhavaren. Den förre höll tillbaka, bl.a. med hänsyn till risken för vådautlösning mot egna eller civila fartyg och båtar. Uppmärksamheten från media hade också en inverkan. Det kan som jämförelse konstateras att den dåvarande militär- befälhavaren vid Utö-incidenten intog en restriktiv hållning och sökte en inskränkning i ÖB, och regeringens, anvisningar om våldsanvändning. I Hårsfjärden-fallet var militärbefälhavaren alltså mer proaktiv än överordnad instans. 114Samtal med , ; och , , 2000-03- De första dagarnas sjunkbombsinsatser präglades av relativ åter- hållsamhet. Av det knappt femtiotal sjunkbomber som användes under incidenten, fälldes samtliga så när som på två mellan då ett uppehåll gjordes för utvärdering av insatserna. Syftet var att tvinga upp en ubåt, inte att sänka den, vilket medförde vissa begränsningar i hur vapen- insatserna gjordes. I sin utvärdering av gjorda insatser konstaterade att effekterna av sjunkbombsinsatserna var begränsade. Insatserna var alltför små och alltför utspridda. Hade gällande reglementen använts hade bl.a. insatsstorleken med sjunkbomber varit av acceptabel storlek, dvs. ett stort antal i fält. Sannolikheten för verkan i det gynnsammaste fallet var liten, hävdade . Enligt rapporten var salvfällning nödvändig för resultat, en be- dömning som återkommer i . Mot denna bakgrund förefaller de insatser av en eller två bomber som gjordes alldeles för blygsamma och därigenom utsikterna till verkan små.116 En samlad utvärdering av besluts- och ledningsfunktionerna måste ta i beaktande den unika situation, som rådde i och som vidlåder varje militär operation, som kan få vidlyftiga säkerhetspolitiska konsekvenser. Utredaren anser därför att de in- gripanden av i form av order från den centrala försvarsledningen direkt till förbandsnivån i syfte att snabbt få effekt var förståeliga. Vidare har noterats att överhoppade instanser orienterades i efterhand. Något fall där mellanliggande nivåer inte delgivits har utredningen inte kunnat påvisa. I likhet med Ubåtsskyddskom- missionen anser jag att det hade varit effektivare om den normala organisationen fått fungera och de gällande befälslinjerna följts med förlitande på ansvarigt lokalt befäls kompetens att avgöra hur givna uppgifter konkret skulle lösas. Därtill bör än en gång under- strykas att bristen på taktisk ledning under hela incidenten, för- svagat ubåtsjaktens möjlighet att operera effektivt. En av de mer centrala frågorna i hela hanteringen av är frågan om en nationalitetsbestämning av en kränkande ubåt. Denna fråga stod sedan i fokus diskussioner om ubåtsfrågan till dess 1995 kom fram till att det inte fanns tillräcklig grund för de uttalanden i nationalitets- frågan som gjorts. gjorde en grundlig genomgång av tillgängligt material.117 Denna utrednings uppgift är delvis dock en annan, att bedöma agerandet, analysera beslut och beslutsunderlag, och belysa hur dessa underlag tagits fram. Bandupptagningar från sonaravlyssningen har varit föremål för omfattande analys. De yttranden som härvidlag inhämtats från utländsk expertis har inte varit entydiga i vad avser nationalitetsbestämning. I de av kommendören för svensk del ledda överläggningarna om ubåtsfrågan med kunde sidorna inte enas om en gemensam tolkning av granskad ljudupptagning, annat än att ljud på bandet härrörde från undervattensfarkost.118 (Se vidare avsnitt 6.4.) Det är av betydelse att diskutera om de vid tiden rådande allmänna uppfattningarna kan ha spelat in också i utarbetandet av beslutsunderlagen, och om bestämda tankemönster rörande skeen- den och aktörer kunde ha bidragit till att dessa underlag ut- formades på sätt som gjordes. Givet är att om grundmaterialet från början sätts in i ett tidigare etablerat mönster detta i viss grad kan påverka den slutliga bilden. Givet är också att brister i underlaget skapar utrymme för felaktigheter i besluten, och att dylika fel- aktigheter kan förstärkas av oklarheter i beslutsordningen. Härifrån är steget inte långt till en grogrund för både kritik och konspirationsteorier. Det förtjänar här påpekas att iakttagelser och rapporterade in- dikationer är av mycket skiftande karaktär. Redan Grandin- rapporten noterade att frekvensen av indikationer ökade när verk- samheten intensifierades, och att antalet indikationer följde resurs- koncentrationen. När resurserna koncentrerades till minskade också indikationsfrekvensen i det norra området, där Notvarp utspelat sig. Inom skedde motsvarande: kraftsamlingen gav en motsvarande ökning av indikationerna, och när minstationerna kring Mälsten bemannades skedde en koncentration dit, påpekade . Dessa områdesvisa och tidsmässiga korrelationer kan emellertid ha naturliga och logiska förklaringar. I samtal med utredaren förmedlade försvarsstabschefen bedömningen att det 117SOU 1995:135, s. 275-281. 118Slutrapport , avslutande rapport från de svensk-ryska expertsamtalen i ubåtsfrågan, överlämnat . (hädanefter benämnd Slutrapport .) Se även tillhörande bilagor. inte funnits någon ubåt i de inre vattnen efter ca den 7/. Flera av de många indikationer som rapporterades från Mälsten, ansågs av analysgruppen, i Incidentrapport 4, kunna avfärdas som orsakade av något annat än främmande ubåt. 3.3.3Några särskilda oklarheter i underlag och analysprocess Här är inte platsen att göra någon ytterligare genomgång av alla observationer och händelser i . För att diskutera vissa oklarheter i underlagsmaterialet och analysprocessen skall dock några utvalda händelser belysas, nämligen minsprängningen väster om , bandinspelningen vid Mälsten , eventuell utpassage i Danziger gatt , samt föremål på botten utanför Mälsten. Dessa tillfällen är valda därför att de i mycket stått i centrum för diskussionerna om hanteringen av . Ett av de mer dramatiska elementen i händelseförloppet under var minsprängningen vid Måsknuv väster om . Denna händelse var också en av de mer gåtfulla och omstridda enskilda händelserna under hela incidenten. Om det var en ubåt som utlöste minan, om denna ubåt blev skadad, och om den gröna fläck som därefter observerades på ytan var en signal från en ubåt är fortfarande utestående frågor, liksom frågan om varifrån denna ubåt i så fall kom. Den gjorde värderingen att om en ubåt givit upphov till indikeringen var sannolikheten stor för att den blivit allvarligt skadad. Inga spår återfanns vid den efterföljande undersökningen. Slutsatsen var att bedömningen icke ubåt gjordes. I en senare analys bedömdes i Grandinrapporten att en ubåt kunde ha blivit skadad vid tillfället, men inte nödvändigtvis så allvarligt att den tvingats inta ytläge eller sänkts. Grandin anslöt sig alltså inte helt till analysgruppen, som kom fram till att det inte var någon ubåt. Analysgruppen ansåg att den gröna fläcken för- modligen var bottenslam. Denna slutsats återkommer i bl.a. Ubåts- betänkande.119 Enligt krigsdagböckerna har vattenprov tagits på denna fläck, men något resultat av dessa vattenprover har inte gått att spåra. En helikopter beordrades också ta bilder, men inte heller dessa bilder finns kvar. Emellertid har utredningen funnit en skiss handritad av en person i helikoptern. Denna beskriver fläckens gradvisa utvid- gning och förflyttning på vattenytan under timmarna efter min- sprängningen. Vid utredningens samtal med personer som sett fläcken erinrades att fläcken uppstått relativt snabbt efter min- sprängningen men att den inte hade samma karaktär som färgämnet i räddningsvästar. Bottenförhållanden på platsen var dock hård lera. Därför var fläcken sannolikt inte bottenslam. Av personal som tjänstgjorde vid Mälsten har utredningen inhämtat att helt kort efter detonationen () en liten sammanhållen (onaturligt grön) fläck visade sig på vatten- ytan. Det noterades vid provtagning av fläcken att färgskiktet var tunt, att fläcken höll samman, flöt som en film på vattenytan i timmar, och att den utgjordes av finfördelad materia som inte blan- dades med vattnet. Expertis på FMV har på utredningens frågor inte kunnat ge någon annan förklaring till fläckens uppkomst än att den kan härröra från någon gammal behållare med färgämne som legat på botten och som förstörts vid minsprängningen.120 Vad som gör att denna fråga är av visst intresse är att utsläpp av färgsignaler emellanåt används av ubåtar som metod att för omvärlden markera sin position. Både Nato och hade sådana signalsystem. Bandinspelade undervattensljud upptag- na i närområdet kort efter minsprängningen har tolkats som någon form av reparationsljud, medan andra ljudexperter inte gjort samma tolkning. Det förefaller mig långsökt att en främmande ubåt i svenskt territorialvatten skulle tydligt markera sin position och därmed underlätta den svenska ubåtsjaktens uppgift, om den inte var allvarligt skadad och behövde omedelbar svensk assistans. Utöver färgfläck och de bandinspelade ljuden hade inga andra indikationer observerats av styrkechefen och personalen som vid tillfället tjänstgjorde på platsen. 119Analysgruppen, Incidentrapport 4, Rapport ubåtsincident 10-15, daterad ; ; och SOU 1983:13, s. 85. 120Samtal med personal som vid tiden för Hårsfjärden-incidenten tjänstgjorde vid Mälsten samt analys av experter på FMV. Vidare måste konstateras att vid bottenundersökningar efter incidenten inga spår av en sänkt eller skadad ubåt funnits och att de banduppspelningar av det påstådda reparationsljudet som utredaren tillsammans med ljudexpertis avlyssnat inte givit under- lag för någon slutsats. Jag tvingas, tyvärr inte under denna utredning, notera att fysiska bevis – i detta fall vattenprover och protokoll över provanalyser samt fotografier – inte hanterats av Försvars- makten med den omsorg, som vore påkallad. Minsprängningen väster om har emellertid givit underlag för spekulationer om att en ubåt – även möjligen en Nato-ubåt - kan ha skadats. Uppgifter i media, också stödda av förre arméchefen , har angivit att en skadad ubåt från ett västland skulle ha observerats utpassera ur via någon tid efter Hårsfjärden-incidenten, dvs. under senare delen av oktober eller , möjligen bogserad av en annan ubåt.121 Utredningen har genomfört en detaljerad undersökning och funnit bl.a. att den med säkerhet kan slå fast att det inte varit möjligt för en skadad eller bogserad ubåt att oupptäckt ta sig ut ur genom . Chefen för kan inte erinra sig en sådan genomfart, som skulle vara svår att glömma. Ej heller de personer som vid tiden ifråga arbetade vid bevakningsområdets underrättelseenhet erinrar sig en sådan genomfart och i bevak- ningsområdets underrättelsearkiv finns inga rapporter om passage av skadad västubåt. Den bandinspelning av propeller- och hydraulikljud, som gjordes vid Mälsten , är det tydligaste beviset på ubåt som framkom under hela Hårsfjärdenjakten. Detta band har blivit föremål för mycken uppmärksamhet och det blev också ett ämne vid ubåtssamtalen i 1994. Olyckligtvis är den in- spelade sekvens som finns på bandet kortvarig, oklart varför, och det finns olika tolkningar av vilken typ av ubåt som registrerats. Enligt analysen av bandet var den aktuella ubåten vid inspelningen på väg mot mikrofonerna, och om inspelningen fortsatt hade man sannolikt fått en avsevärt tydligare ljudbild av ubåten, en signatur, med vars hjälp det kanske hade varit möjligt att göra en tydlig