sou · GPB3103d1 · 2002-01-01 00:00:00 — kap. 1-5 §§, 6 § andra och fjärde 9, 11, 13, 16, och 17 §§ tillämpas styckena, 8, 9, 11, 13, 16 och i fråga om huvudförhandling i Reglerna i 16 § i detta kapitel skall dock tillämpas i Reglerna i 16 § i detta kapitel fråga om kallelser till huvudför- skall dock tillämpas i fråga om handling som återupptas efter uppehåll och förelägganden för och förelägganden för parterna. När ett mål sätts ut till fortsatt eller ny huvudförhandling, får hov- rätten besluta om lämpliga åtgärder för att målet skall kunna slutföras vid den förhandlingen. I fråga om sådana åtgärder gäller 10-12 §§ i detta kapitel. 36Senaste lydelse 1999:84. 37Senaste lydelse 2000:172. Om det är nödvändigt för utredningen i målet att en part eller någon annan hörs muntligen, får hovrätten besluta om detta på lämp- ligt sätt. Hovrätten skall besluta att den som är anhållen eller häktad skall inställas till förhöret. Det som sägs i 43 kap. 8 § fjär- de stycket gäller även vid ett för- hör enligt första stycket. Om hovrätten beslutat häkta någon som inte är personligen när- varande vid rätten, skall 24 kap. 17 § tredje och fjärde styckena till- lämpas. domstolen skall i övrigt följande domstolen skall i övrigt följande 1. i tvistemål, 50 kap. 10 § 1. i tvistemål, 50 kap. 10 § tredje och fjärde styckena, 12 §, stycket, 12 §, 14-22 §§, 24 § och 25 § första 24 § och 25 § första och andra och andra styckena och fjärde stycket, 10 § tredje och fjärde stycket, 10 § tredje styck- fjärde styckena, 12 §, 14-22 §§, et, 12 §, 14-22 §§, samt 23 a, 24, samt 23 a, 24, 25 och 30 §§. 25 och 30 §§. Det som sägs i 50 kap. 26-29 §§ rörande tvistemål samt i 51 kap. 26-29 §§ rörande brottmål om undanröjande av tingsrätts dom och om återförvisning gäller för i fråga om lägre rätts dom. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Har ett åtal väckts före ikraftträdandet, får 45 kap. 10 a § första stycket 3 inte tillämpas utan att den tilltalade enligt 45 kap. 10 § har upplysts om att målet kan komma att avgöras utan huvudförhandling om han eller hon inte begär en sådan förhandling. 38Senaste lydelse 1994:1034. 39Senaste lydelse 1994:1034. Lag om ändring i lagen (1996:242) om domstolsärenden Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1996:242) om domstols- ärenden dels att 19 § skall upphöra att gälla, dels att 21, 24 och 25 §§ skall ha följande lydelse. I fråga om offentlighet och I fråga om offentlighet och ordning vid ett sammanträde 1-5 och 9 § tillämpas 5 kap. 1-5, 9 och 10 §§ Under sammanträdet skall det föras anteckningar om vad som förekommer vid detta när det gäller yrkanden, medgivanden, bestri- danden, åberopanden, invändningar och erkännanden samt om den utredning som läggs fram. Har sammanträdet begränsats enligt 13 §, skall även det antecknas. Vid sammanträde får vittnesförhör hållas. Förhöret får hållas under ed. I övrigt tillämpas 36 kap. 1-18 och 20-25 §§ på förhöret. Förhöret får hållas på telefon, om det är lämpligt med hänsyn till bevisningens art och övriga omständigheter eller om bevis- upptagning vid ett sammanträde inför domstolen skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att beviset tas upp på sådant sätt. Vid bevisupptag- ning på telefon gäller inte rätte- gångsbalkens bestämmelser om kallelser och förelägganden och om påföljder för utevaro. I fråga om skriftliga bevis tilllämpas 38 kap. 1-5 och 7-9 . I fråga om syn tillämpas 39 kap. 1 och 4-5 . I fråga om sakkunnig tillämpas 40 kap. , dock inte hän- visningen i 11 § till 36 kap. 19 § . sakkunniga får hållas på telefon enligt 24 § andra stycket. I fråga om skriftliga bevis tillämpas 38 kap. 1-5 och 7-9 . I fråga om syn tillämpas 39 kap. 1 och 4-5 . I fråga om sakkunnig tillämpas 40 kap. , dock inte hän- visningen i 11 § till 36 kap. 19 § . Denna lag träder i kraft . Lag om upphörande av lagen (1999:613) om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång Härigenom föreskrivs att lagen (1999:613) om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång skall upphöra att gälla vid utgången av . Enligt direktiven skall utredaren undersöka hur muntlighet och skriftighet bör vägas mot varandra vid de allmänna domstolarnas handläggning av tvistemål och brottmål. Utredaren skall vidare undersöka om reglerna om avvisning av bevisning och om bevisupptagning bör ändras. Därvid skall frågan om skriftliga berättelser särskilt uppmärksammas. När det gäller domstolsförhandlingarna skall utredaren under- söka om nuvarande regler för medverkan per telefon bör ändras. Om utvärderingen av försöksverksamheten med videokonferenser motiverar att denna verksamhet permanentas skall utredaren lägga fram förslag om de regler som behövs. Den koncentrerade huvudförhandlingen i stora mål skulle undersökas med sikte dels på möjligheterna att dela upp hand- läggningen av ett brottmål, dels på frågan om rättspsykiatriska undersökningar. Den förstnämnda frågan har därefter blivit föremål för lagstiftning och behandlas inte vidare. Problemen kring de rättspsykiatriska undersökningarna har behandlats i ett delbetänkande (SOU 2000:70). Utredaren skall slutligen undersöka om det går att underlätta domstolarnas arbete genom att domen eller det slutliga beslutet i ett mål inte skrivs ut fullständigt i sådana fall där varken parterna eller någon annan har ett behov av det. I direktiven pekas i detta sammanhang på det danska systemet med s.k. tillkendegivelser. Härutöver ger direktiven utredaren möjlighet att undersöka även annat som har att göra med handläggningen i tingsrätt av tvistemål och brottmål och som med nu gällande regler kan motverka att rättegången där uppfyller högt ställda krav när det gäller rättsäkerhet och effektivitet. De regler som läggs fram skall vara utformade från ett med- borgarperspektiv. Direktiven återges i sin helhet i betänkandets bilaga 1. Arbetet inleddes på allvar . Utredningens experter förordnades . Utredningen har sam- manträtt fjorton gånger, varav sex gånger i form av tvådagars internatsammanträden. Utredaren och sekreteraren har härutöver sammanträtt med delar av expertgruppen. Utredaren, experten och sekreteraren har deltagit i ett nordiskt seminarium i civilprocess i i . Utredaren och sekreteraren har deltagit vid en demonstration av videoteknik i domstol i . Utredaren och sekreteraren har deltagit i en processrättslig diskussion i som Lunds Domarakademi anordnat. De har även deltagit vid två av lagmansmöten och där utred- ningens kärnfrågor diskuterats. Utredaren har medverkat i ett lag- mansmöte i för . Utredaren har orienterat om utredningens arbete i olika juridiska fora, bl.a. i , och . Utredaren och sekreteraren har gjort studiebesök vid Köpen- hamns Byret och där särskilt studerat det danska systemet med tilkendegivelser. Sekreteraren har gjort studiebesök vid EG- domstolen i . Sekreteraren har deltagit i processrättsliga seminarium Den gränslöse domaren och i två seminarier på temat Användning av videkommunikation inom rättsväsendet, arrangerat av . Sekreteraren har under arbetets gång haft underhandskontakter med nordiska kollegor med liknande uppdrag, nämligen före- trädare för det norska Tvistemålsutvalget, det danska och den utredning i som följt upp finländska processreform. Utredningen har – i enlighet med sina direktiv – samrått med arbetsgrupp för processrättsliga frågor. Experten MariAnne har utarbetat en rapport om ut- ländska bestämmelser om rättegången i första instans. Hennes rapport, som är intagen i bilaga 2, bygger till stor del på inhämtat material från respektive lands justitiedepartement. Utredningen lämnade delbetänkandet Beslut om rättspsykiatrisk undersökning – Problem och lösningar (SOU 2000:70). Betänkandet består av 14 kapitel jämte sammanfattning, författ- ningsförslag, referensförteckning och bilagor. Kapitel 1 och 2 redovisar utredningens arbete och utgångs- punkterna för dess förslag. Kapitel 3 behandlar formerna för parters och andras medverkan i rättegången. Frågor om video och telefon tas upp här. Kapitel 4–8 handlar om muntlighet, skriftlighet och omedelbar- het i rättegången. I kapitel 4 diskuteras vilka sammanträden som behövs vid en rättegång i tingsrätt och vissa formella regler om dessa. I kapitel 5 diskuteras avvägningen mellan muntlighet och skriftlighet vid sammanträden. Kapitel 6 handlar om bevisupp- tagning vid andra sammanträden än huvudförhandling. Kapitel 7 tar upp frågan i vad mån ett förhör som hållits utom huvudförhandling kan användas vid huvudförhandlingen. Kapitel 8 handlar om skriftliga berättelser. Kapitel 9 behandlar frågan om parternas ansvar för rättegångens genomförande, med avseende på främst bevisningen. Kapitel behandlar frågor om målets avgörande. I kapitel 10 behandlas frågan om förenklad domskrivning. I kapitel 11 diskute- ras olika frågor om förlikning, främst i vad mån de svenska reglerna om förlikning bör kompletteras efter en dansk förebild. Kapitel 12 handlar om avtal om att inte överklaga en dom. I kapitel 13 görs kostnadsberäkningar och andra konsekvens- analyser. Kapitel 14 är en författningskommentar. Där tas också upp en del frågor som inte behandlas i anslutning till något särskilt kapitel. Som nämnts återges direktiven i bilaga 1 och en rapport om utländsk rätt i bilaga 2. I bilaga 3 och 4 återges dels en tidigare utredning om användning av videoteknik och dels en rapport upprättad av om försöksverksamheten med videokonferens i allmän domstol. Bilaga 5 innehåller exempel på s.k. tilkendegivelser som är häm- tade från Byret Betänkandet innehåller inte några särskilda yttranden från exper- terna. Om ock gammal lag är värd att vördas, händer dock stundom så, att den laga ordning förändras, som har tillkommit för att rätta onda mäns seder och med rättvisa bilägga osämja människor emellan. Ty efter hand som tiden lider och människor falla ifrån och andra komma till, växlar människors umgänge med varandra; ty i tidens längd kunna många nya fall inträffa och vidare finnes åtskilligt i gammal lag blott med få ord omtalat och ej så klart som det tarvas. I dessa fall vidtages ändring både i kyrkolag och i kejsarelag, så att somt blir avskaffat, somt blir utfyllt med några ord och somt blir helt och hållet nystadgat. Ur stadfästelsebrevet till Upplandslagen () Enligt regeringsformen (RF) skall det för rättskipningen finnas domstolar. Med domstolar avses både allmänna domstolar och förvaltningsdomstolar. Det finns få regler i RF om handläggningen av mål och ärenden i domstolarna. I 1 kap. 9 § RF stadgas dock att domstolarna i sin verksamhet skall beakta allas likhet inför lagen och iaktta saklighet och opartiskhet. I 2 kap. 11 § andra stycket RF anges vidare att förhandling vid domstol skall vara offentlig. Enligt 11 kap. 2 § RF får ingen myndighet, ej heller , bestämma hur domstol skall döma i det enskilda fallet eller hur domstol i övrigt skall tillämpa rättsregel i särskilt fall. Av 11 kap. 4 § RF framgår att reglerna om rättegången skall ges i lag. införlivades med svensk rätt år 1995.2 Härigenom har ett antal övergripande principer för rättegången kommit att bli formellt bindande för domstolarna. Konventionen har ställning som lag. Den tillmäts särskild betydelse då man inte genom ny lagstiftning får åsidosätta de principer som kommer till uttryck i konventionen. I konventionen finns åtskilliga rättigheter och förbud, många ganska abstrakta. Dessa har sedan konkretiserats genom Europa- domstolens och praxis. Här skall kort beröras de bestämmelser som är av intresse för rättegångsreglernas utformning. I betänkandet kommer vissa regler som följer av konventionen att beröras något närmare. I artikel 6 ges de grundläggande reglerna om rätten till domstolsprövning och hur en rättssäker rättegång skall gestalta sig.3 Artikeln är tillämplig på förfaranden som gäller tvister om någons civila rättigheter eller skyldigheter och på förfaranden som avser prövning av anklagelser för brott. Sådana tvister och anklagelser skall enligt artikeln kunna prövas av en domstol och domstolsförfarandet skall vara utformat så att följande krav tillgodoses.4 1.Domstolen skall vara oberoende och opartisk. 2.Domstolen skall ha inrättats enligt lag. 3.Förfarandet skall vara korrekt och rättvist mot den enskilde (fair hearing, fair trial). 4.Förfarandet skall i allmänhet vara muntligt och offentligt. 5.Domstolsprövningen skall ske inom skälig tid. 6.Domen skall avkunnas offentligt. 1Europeiska konventionen (d. 1950) om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. 2Lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. 3De rättigheter som räknas upp i artikel 6 i har sin motsvarighet i artikel 14.1 i den Internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter. I universella förklaring om de mänskliga rättigheterna anges i artikel 10 att envar är under full likställdhet berättigad till rättvis och offentlig rannsakning inför oavhängig och opartisk domstol vid fastställandet av såväl hans rättigheter och skyldigheter som varje anklagelse mot honom för brott. 4Texten följer här a.a. s. 123 f. När det gäller rättegången i brottmål uppställs härutöver vissa minimigarantier vilka i huvudsak innebär att den som åtalats för brott skall ha rätt 1.att bli underrättad om anklagelsen mot honom, 2.att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar, 3.att försvara sig personligen eller genom ombud, 4.att förhöra vittnen som åberopas mot honom samt att få vittnen inkallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen mot honom, 5.att vid behov få kostnadsfritt biträde av tolk. En grundläggande princip för rättegången är att en part skall bli hörd av domstolen, vilket innebär att parten skall få möjlighet att framföra vad han eller hon har att säga till stöd för sin sak och påvisa att ståndpunkten är välgrundad.5 En annan viktig princip är den om parternas likställdhet (equality of arms). Denna innebär i lagstiftningshänseende att en part inte får gynnas procedurmässigt på den andres bekostnad. Principen om det kontradiktoriska förfarandet (adversarial procedure) skall säkerställa att parter får kännedom om allt mate- rial i rättegången, att de får tillfälle att framföra sina synpunkter på detta material och att de har lika möjligheter att åberopa bevisning och utföra sin talan under rättegången.6 En rättvis rättegång förutsätter regler som inte hindrar parter att förhöra vittnen och andra. Ett annat krav är att rättegångsreglerna skall vara så tydliga för parterna att dessa, med eller utan juridiskt biträde, skall kunna förstå vad de har att hålla sig till.7 En rättvis rättegång torde även förutsätta att domskäl utformas på ett sätt som visar parterna hur domstolen bedömt deras yrkan- den och invändningar.8 I konventionens originaltexter används ord som hearing och entendue vilket tillsammans med kravet på offentlighet och praxis visar att muntlighet är huvudregeln vid en rättegång.9 Denna regel är emellertid inte undantagslös. I den svenska nuvarande översättningen av konventionen föreskrivs också uttryckligen att var och en skall vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling. Gamla RB kom till genom lag. Det säger sig självt att en hel del reformer gjordes av den gamla balken under de som förflöt innan den ersattes av nya RB. Här skall några ut- märkande punkter för förfarandet nämnas. Gamla RB har betecknats som en kompromiss mellan muntlig- het och skriftlighet. Den skriftliga uppteckningen av process- materialet behölls. Detta ansågs leda till att det inte längre var det muntligt sagda utan det i protokollet återgivna processmaterialet som skulle utgöra grundvalen för domen. Å andra sidan tillgodo- sågs behovet av att kunna hålla muntliga förhandlingar. Det har emellertid sagts att upphovsmännen till lag var starkt på- verkade av den skriftliga processens företräden.10 Gamla RB byggde på den s.k. legala bevisteorin. Den fria bevis- föringen och fria bevisprövningen – självklara grundvalar för svensk processrätt – var inskränkta, främst genom regler om jäv och genom en gradering av de olika bevismedlen. I 17 kap. reglerades de olika bevismedlen. Där återfinns den klassiska bestämmelsen i 17 kap. 29 § om att Tu vitne äro fullt bevis, ther i the sammanstemma []. Det har dock sagts att bevisvärderingen i praktiken inte var så stelbent som den äldre lagstiftningen gav intryck av.11 Utmärkande för gamla RB var också det inkvisitoriska inslaget. Detta var särskilt påfallande i brottmål. Rättegångens huvudaktör var inte två parter som utvecklade sina ståndpunkter inför domaren utan domaren, som själv skulle utreda vad som hänt. Domaren var härvid inte i någon högre grad bunden av parters dispositioner. Detta hängde samman med att rättegången inte kunde lämnas över till parter på det sätt som är vanligt . Talan fördes inte sällan av enskilda utan juridisk utbildning, och den tidens motsvarighet till dagens advokater och åklagare hade inte den utbildning och kvalitet som dessa yrkesutövare numera besitter.12 10Gärde, s. 388. 11Lindblom, Tes, antites och syntes – perspektiv på processrätten s. 786. Den nu gällande RB trädde i kraft . Nya RB innebar en ganska genomgripande omstöpning av rättegångs- ordningen. Detta beskrivs i Processlagberedningens uttalanden om de grundläggande principerna i nya RB.13 Att en rättegångsreform i första hand borde enligt den uppfattning, åt vilket givit uttryck, avse förfarandet har tidigare framhållits. Grundtankarna för en sådan reform ha innefattats i rättegångens muntlighet, omedelbarhet och koncentration. Dessa grundsatser skola tillämpas i alla instanser. Rättegångens muntlighet innebär, att process- materialet skall vid den förhandling som utgör grundval för domen, framläggas för domstolen i muntlig form. Det är å vad sålunda munt- ligt framlägges, som målets avgörande skall grundas. För att detta skall kunna ske fordras, att förhandlingen kan slutföras vid ett enda rättegångstillfälle eller i varje fall vid rättegångstillfällen som ligger varandra så nära i tiden, att domstolens uppfattning om vad som förekommit ännu är ogrumlad, då målet avgörs. Förhandlingens koncentration och omedelbarhet äro av särskild betydelse med hänsyn till bevisningen. I fråga om denna skall, enligt vad allmänt förordats, tillämpas den fria bevisprövningen. Denna medför bl. a., att de nu- varande vittnesjäven bortfalla och att bevisvärde kan tilläggas parterna egna utsagor. Om parters och vittnens utsagor avgivas vid ett och samma rättegångstillfälle, har domstolen helt andra möjligheter att bedöma utsagornas tillförlitlighet; frestelsen för den som höres att avvika från sanningen motverkas av att han ställes inför utsikten, att utsagan kommer att belysas av vad andra ha att meddela. Den på muntlighet, koncentration och omedelbarhet grundade förhandlingen skapar på detta sätt väsentligt större trygghet, att den fria bevisprövningen fyller sin uppgift. En förutsättning för bevis- bedömningens tillförlitlighet är ock, att bevisningen om möjligt upp- tages vid förhandlingen inför den domstol, som dömer i målet, och ej förebringas genom protokoll över bevisupptagning utom förhandlingen. Kravet på bevisningens omedelbarhet framträder sär- skilt starkt i fråga om bevismedel, där, såsom vid vittnesbeviset och partsförhöret, bevisvärdet är knutet vid själva den muntliga utsagan. Förfarandets karaktär inverkar i hög grad på domarens ställning i processen. Att domaren bör intaga en objektiv och i förhållande till båda parterna fullt opartisk ställning, ligger i sakens natur. Under rättegången bör han avhålla sig från allt, som är ägnat att rubba tilltron till hans opartiskhet. Domarens uppfattning om hos vilken part rätten ligger skall komma till uttryck först efter avslutad förhandling, i domen. Denna självklara grundsats leder dock inte till att domaren tilldelas en passiv roll i rättegången. Ett av den muntliga processens största företräden framför den skriftliga är, att den lämnar domaren 13 SOU 1938:44 s. 22. tillfälle till en verksam processledning. Han har i första hand att vaka över att i fråga om rättegångens förlopp lagens föreskrifter iakttagas och, om part eller annan handlar i strid däremot, tillämpa de påföljder, som äro stadgade. Han har särskilt att tillse, att principerna om för- handlingens muntlighet, koncentration och omedelbarhet förverkligas. För en lämplig anordning av förhandlingen kan han förordna, att skilda frågor eller delar av målet behandlas var för sig, och han har att tillse såväl att målet blir uttömmande behandlat som att däri ej indrages något som saknar betydelse. Genom frågor till parterna har domaren att söka utreda dunkla punkter eller motsägelser i deras framställningar. Vad angår rättegångens materiella sida måste rätte- gångsordningen bygga på parternas egen verksamhet som den huvud- sakliga. Denna grundsats gäller för såväl tvistemål som brottmål. Det grundläggande även för rättegången i brottmål är en förhandling mellan två parter, å ena sidan åklagaren eller målsäganden och å den andra den tilltalade. Straffprocessen bygger alltså i stort sett liksom civilprocessen på förhandlingsprincipen; den är ackusatorisk och ej, som i äldre tider, inkvisitorisk. 2.3.3Reformer efter RB:s tillkomst De grundsatser som Processlagberedningen menade skulle prägla rättegången kan i allt väsentligt sägas gälla fortfarande. Nya RB innebar emellertid en kraftig kursändring i förhållande till den äldre ordningen. Det fanns de som ansåg att denna förändring var alltför kraftig. Det har sagts att man var tvungen att ta till ett rejält roderutslag för att få farkosten på den kurs man eftersträvade. Efter hand som åren gått och erfarenheterna samlats har justeringar och jämkningar skett utan att de grundläggande principerna har ändrats. Jämfört med den ordning som gällde vid RB:s tillkomst har nog förändringarna inom domstolsorganisationen varit väl så stora som de rent handläggningsmässiga. Detta är också naturligt eftersom man vid nya RB:s tillkomst uttryckligen tog rättegångsreglerna först och sköt de organisatoriska frågorna . Efter de reformer som inleddes med 1960-talets förstatligande av rådhus- rätterna och tingsrättsreform och som har fortsatt med sammanläggning av tingsrätter till större dom- stolar med större domkretsar har det skapats förutsättningar också för en modernisering av själva rättegången.14 Av väsentlig betydelse härvidlag är att domstolarna avlastats åtskilliga enklare mål genom 14 I flera fall tillskapas härigenom landskapsdomstolar som återger lagmanstiteln något av dess ursprungliga innebörd. en vidgad användning av ordningsbot och strafföreläggande och genom att målen om betalningsföreläggande överförts till krono- fogdemyndigheten. En betydande avvikelse i förhållande till RB:s grundprinciper skedde genom lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden (den s.k. småmålslagen). Här luckrades principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration upp och ersattes av ett förfarande som var inspirerat av den införda FPL. infördes möjlighet för parter, vittnen och andra som skulle höras att i vissa fall delta vid ett sammanträde på telefon. pågår försöksverksamhet med videokonfe- rens. De mest omfattande reformerna när det gäller själva hand- läggningen tillkom som ett resultat av arbete (1977–1987).15 RB:s grundläggande principerna ruckades förvisso inte, men en viss uppmjukning skedde. Till exempel in- fördes möjlighet att meddela tredskodom vid uteblivet skriftligt svaromål, att avgöra ett tvistemål i sak utan att hålla huvud- förhandling och att hänvisa till skriftlig bevisning utan att läsa upp den. De viktigaste reformerna som baserades på Rättegångs- utredningens förslag genomfördes genom proposition om ett reformerat tingsrättsförfarande.16 Därefter har flera utredningar arbetat med olika frågor kring RB och närliggande lagstiftning.