sou · GPB348d4 · 2002-01-01 00:00:00 — ·beträffande tillbyggda delar när en byggnad byggs till ·mark- och rivningsarbeten, samt ·för tomter som tas i anspråk för bebyggelse. Vid sidan om föreskrifterna finns de allmänna råden från , som innehåller generella rekommendationer om tillämpningen av föreskrifterna i huvudförfattningarna, och anger hur någon kan el- ler bör handla för att uppfylla föreskrifterna. Det står dock den en- skilde fritt att välja andra lösningar om dessa uppfyller föreskrif- terna. Till skillnad från råden innehåller i allmänhet lagarna, för- ordningarna och föreskrifterna tvingande regler, dvs. formule- ringen skall. Om tillgänglighet för rullstol framhålls: då det i denna författning anges att en byggnad eller del av byggnad skall vara tillgänglig för eller kunna användas av person som sitter i rullstol, eller ge utrymme för manövrering med rullstol, avses eldriven rullstol för begränsad utomhusanvändning (utomhusrullstol) utom i enskilda lägenheter i bostäder då eller liten eldriven rullstol för inomhusanvändning (inomhusrullstol) avses (3:121). Till detta följer råd som lyder: dimensionerande vändmått som är lämpliga vid bedömning av till- gängligheten för utomhusrullstol är en cirkel med diametern 1,50 m och för inomhusrullstol en cirkel med diametern 1,30 m. På samma sätt är tillgängligheten till byggnader tämligen väl och detaljerat reglerad. Minst en entré till en byggnad som skall vara tillgänglig för personer med nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga skall placeras och ut- formas så att den kan användas av dessa personer. För bostäder med direkt ingång från markplanet är tillgängligheten tillgodosedd om det med enkla åtgärder i efterhand går att ordna en ramp till entrén. En angörings- eller parkeringsplats för rörelsehindrades fordon skall kunna ordnas inom 25 meters gångavstånd från en sådan entré som avses i första stycket. Minst en gångväg mellan en byggnadsentré och parkering, angö- ringsplats för bil, friytor och allmänna gångvägar skall kunna användas av en person med nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga (DFS 1998:38, 3:122). De råd som finns beträffande gångvägen är att den bör a)vara horisontell eller luta högst 1:12 mellan vilplan, b)ha en höjdskillnad på högst mellan vilplan, c)vara , d)ha hårdgjord yta, e)vara fri från hinder samt f)ha kantstenar som vid övergångsställe eller motsvarande bör förses med en avfasning med avvikande ytskikt. På samma sätt finns det regler om entré- och kommunikations- utrymme. Det stadgas att förflyttningsvägar ska utformas så att personer i rullstol kan förflytta sig utan hjälpmedel (3:123). Om hiss och annan lyftanordning stadgas, när så krävs för att bostäder eller lokaler ska vara tillgängliga för personer med nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga, skall minst en hiss rymma en person som sitter i rullstol och en medhjälpare. Det framhålls också att hissar ska vara anordnade så att personer med nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga kan uppmärksamma när hisskor- gen stannat för av- och påstigning (3:124). Om dörrar och portar som ska kunna användas av personer med nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga stadgas att de skall utformas så att de medger passage med rullstol och så att till- gängligt utrymme finns för att öppna och stänga dörren eller porten från rullstolen. Handtag, manöverdon och lås skall vara placerade och utformade så att de kan användas av personer med funktionshinder (3:125). I råden finns en mera detaljerad beskrivning: i entrédörren, hissdörrar och korridordörrar eller i öppningar i för- flyttningsvägar bör det fria passagemåttet minst vara . Beträffande tillgängligheten av lokaler stadgas att minst en toalett som är avsedd för allmänheten skall kunna användas av person som sitter i rullstol. Det framhålls dock att biografer, teatrar, sportanläggningar och andra större samlingslokaler inte behöver till alla delar nås av per- soner som sitter i rullstol. Beträffande andra anpassningar framhålls att: samlingslokaler skall utrustas med teleslinga, i IR-system eller annan teknisk lösning som gör det möjligt för personer med nedsatt hörsel att lyssna (3:126). Som framgår av byggregler finns detaljerade föreskrifter särskilt vad gäller tillgängligheten för rullstolar. Däremot är både föreskrifter och de råd som finns i anslutning till dessa mycket få vad gäller tillgänglighet för personer med nedsatt orienteringsför- måga, till exempel synskadade. Kunskapen om hur personer med grava synnedsättningar har tillgänglighet till kommunala samman- trädeslokaler är mycket begränsad. Det finns också förhållandevis lite forskning om skilda sätt att förbättra orienteringsförmågan för blinda eller synsvaga genom olika tillgänglighetsskapande åtgärder i byggnader och lokaler. Exempelvis finns det knappast en självklar standard för märkning av hissknappar. Ett sätt är att använda punktskrift för att markera de olika knapparna för skilda vånings- plan. Detta skapar dock inte tillgänglighet för dem som aldrig lärt sig punktskrift, vilket är relativt vanligt bland personer som erhållit sin grava synskada eller . Det finns de som förordar att man har stora reliefsiffror, som också är taktilt lätt- identifierade. Däremot torde det råda allmän konsensus kring att talmeddelanden, som anger de våningsplan som hissen stannar vid, är eftersträvansvärt. Även om det i byggregler finns tvingande stadganden om tillgänglighet för inte bara rörelsehindrade som är rullstols- bundna, utan också för personer med nedsatt orienteringsförmåga (för dem som inte har nedsatt kognition är det i första hand de synskadade) är därför de mera detaljerade råden som utarbetat förhållandevis få för att öka tillgängligheten för denna handikappgrupp. Det finns kanske därför anledning att uppmärk- samma på dessa brister. Det är möjligt att i olika avseenden skulle kunna verka pådrivande på forskning och utveckling kring tillgängligheten kring byggnader och lokaler för personer med nedsatt orienteringsförmåga. Det är möjligt att den högre ambitionsnivå som många kommu- ner och landsting ger uttryck för, när de antar handikappolitiska planer som strävar efter att öka tillgängligheten till byggnader och lokaler, i större grad skulle kunna uppmärksamma gruppen handi- kappade med nedsatt orienteringsförmåga. De kommunala förvalt- ningarna har också i ökad grad börjat använda sig av så kallade till- gänglighetskonsulter, antingen genom att anställa tjänstemän med denna bakgrund eller att anlita dem på konsultbasis. Det är en för- hållandevis ny yrkesgrupp som vuxit fram. I finns det till- gänglighetskonsulter anställda i bland annat och . Förutsättningarna för att förbättra tillgängligheten för personer med nedsatt orienteringsförmåga försvåras dock till viss del av bristande forskning och därmed bristande kunskaper. Hänsyn till personer med hörselskada förutsätter att man också avskärmar lokaler med distraherande buller. Men det är inte bara viktigt för dem, utan också för alla andra i lokalen. Det är ett fak- tum att många av de anpassningsåtgärder som Handikappombuds- mannen framhållit som viktiga för att öka tillgängligheten i lokaler för personer med olika funktionshinder – inte minst rörelsehinder, syn- eller hörselskada – är viktiga åtgärder för var och en. Ett större hänsynstagande till personer med funktionshinder för att förbättra tillgängligheten i byggnader och lokaler, där till exempel kommunfullmäktige håller sina sammanträden, innebär i allmänhet också en förbättring för samtliga ledamöter. Ofta är lösningarna vad gäller anpassningarna för personer med skilda funktionshinder detsamma som vad som kallas Design for all. Inom arkitektur och formgivning har konceptet Design för alla, Design for all eller design (som det allt oftare kallas i ), fått ökad uppmärksamhet . Huvud- budskapet i konceptet är att produkter som bruksföremål, bygg- nader, inomhus- och utomhusmiljöer samt IT-varor och tjänster bör vara tillgängliga för alla människor så långt detta är möjligt. Vad som är viktigt att betona är att Design för alla inte avser en begränsad grupp personer. Exempelvis är en buss med lågentré inte bra enbart för personer med rörelsehinder utan även för till exempel passagerare med barnvagn. Design för alla är också ett viktigt begrepp vad gäller det ökande antalet äldre i samhället, vilka i hög utsträckning bor i vanliga lägenheter. En tillgänglig miljö och tillgängliga produkter ökar möjligheterna att klara det dagliga livet på egen hand för många olika grupper. särskild anpassning i efterhand och av särskilda insatser, till exempel hemtjänst och färdtjänst, kan minska med en ökad generell tillgänglighet. Man bör således alltid sträva efter lösningar som är tillgängliga för så många som möjligt, inte minst när det gäller byggnader och fysisk miljö. Att göra den generella miljön, individuella åtgärder och särskilda produkter för personer med funktionshinder estetiskt tilltalande bör även ses som en riktig utmaning för arkitekter och formgivare. I proposition 1999/2000:79 gör regeringen bedömningen att konceptet Design för alla bör genomsyra statens arbete inom arki- tektur, formgivning och design. Regeringen har även tidigare redo- visat ett handlingsprogram för arkitektur, formgivning och design (proposition 1997/98:117), vilket var det första initiativet för en samlad politik inom detta område. I har det även inrättats en särskild arbetsgrupp för arkitektur, formgivning och design. I den ingår företrädare för , Socialde- partementet, , , , , Näringsdeparte- mentet och . Arbetsgruppen leds av Kulturde- partementet och i uppdraget ingår bland annat att driva arbetet med genomförandet av handlingsprogrammet för arkitektur, form- givning och design samt att verka för ett statligt agerande på områ- det. Vidare framgår det av propositionen 1997/98:117 att regeringen bedömer att statens engagemang bör förtydligas när det gäller frå- gor om tillgänglighet. har man från regeringens sida före- slagit vissa lagändringar så att det tydligt framgår att estetiska vär- den ska beaktas och tas tillvara vid utformningen av den byggda miljön. De myndigheter som berörs har också engagerats. Dess- utom har landets handikapporganisationer inbjudits att delta med olika verksamheter inom ramen för . Vidare kommer vissa särskilda verksamheter att genomföras för att ge ökad uppmärksamhet åt tillgänglighetsaspekter och god gestaltning i befintliga miljöer. Design for all har blivit ett etablerat begrepp även inom den internationella handikappolitiska debatten. I allt större grad blir ledande tillverkare av bruksföremål, till exempel möbler eller hemelektronik, medvetna om vikten av att tillverka produkter som ska kunna användas av i stort sett alla konsumenter. Med denna inriktning hos de viktigaste producenterna kan man kanske hoppas på att en del av tillgänglighetsproblemen löses genom ett generellt bättre designkoncept. För att förbättra tillgängligheten för personer med funk- tionshinder erbjuder i till- baka en utbildning för blivande tillgänglighetskonsulter. Utbild- ningen syftar till att utbilda tillgänglighetskonsulter enligt de förutsättningar som kräver. Lagen är utformad som en ramlag som kräver viss tolkning, och det finns således ett behov av sakkunniga i tillgänglighetsfrågor. Det är genom denna utbildningen till tillgänglighetskonsult som hoppas kunna fylla denna lucka i kompetens. Utbildningen vänder sig enbart till personer med funktionshin- der. Tanken bakom det är att dessa har egna erfarenheter av hur olika fysiska utformningar fungerar eller inte fungerar och är såle- des ytterst lämpliga som sakkunniga. Viktigt att betona är att stu- derande inte bara lär sig fakta kring sitt eget funktionshinder, utan också kring andra – synskador, allergier, hörselskador, demens, stomioperationer och så vidare . – och vilka krav de ställer på mil- jön. Den långa utbildningen innehåller en mängd olika ämnen förutom handikappkunskap, såsom till exempel bygglag- stiftning och annan relevant lagstiftning, ritningsgranskning, argumentationsteknik och byggnadsteknik. Utbildningen innefattar också en praktikperiod . Utbildningen, som är den enda i sitt slag i , startade hös- ten 1996 och den första gruppen bestod av sex personer med olika funktionshinder och olika bakgrund. har två utbild- ningar för vardera nio deltagare genomförts. Efter utbildningen förväntas de studerande att arbeta i såväl den privata som den offentliga sektorn. Det finns en stor efterfrå- gan på experter när det gäller att bygga användbart för funktions- hindrade, mycket på grund av att de som jobbar i byggbranschen har alldeles för liten kunskap om problemen för funktions- hindrade, för att kunna tolka lagen rätt. Flera av de utbildade tillgänglighetskonsulter arbetar på frilansbasis. De blir anlitade av kvalitetsansvariga, byggherrar, och arkitekter som föreläsare och så vidare. Många i byggbranschen har börjat inse att det kan löna sig att tänka på hur miljön fungerar även för personer Eftersom tog beslutet om att lätt åtgärdbara hinder i alla offentliga lokaler och platser ska åtgärdas fram , kommer förmodligen efterfrågan på utbildade konsulter ytterligare att öka. har inte kursen för tillgänglighetskonsulter kun- nat upprepas beroende på att det inte funnits tillräckligt många be- ställningar från länsarbetsnämnderna, som i första hand köper kur- serna. Frågan är därför om yrkesgruppen har kommit för att stanna eller om den kommer att upphöra, eftersom det inte finns det nödvändiga antalet personer utbildade för uppgiften. Möjligen kommer frågan om tillgänglighetskonsulter också att fokuseras med utgångspunkt från begrepp som mainstreaming och Design för alla. Trots att den nationella handlingsplanen förutskickar kraftfulla åt- gärder för att bristen i tillgänglighet och bemötande på många om- råden, har inte fokus lagts tydligare på det politiska deltagandet. I finnes inte heller någon explicit fokusering på det politiska deltagandet i någon av de 22 reglerna. Emellertid un- derstyrks i introduktionen till standardreglerna kravet på den med- borgerliga delaktigheten tydligt. I den 15:e introduktionspunkten heter det: Syftet med reglerna är att säkerställa att flickor, pojkar, män och kvinnor med funktionsnedsättning som medborgare har samma rättigheter och skyldigheter som andra medborgare i samhället. I alla samhällen i världen finns fortfarande hinder som gör det omöjligt för människor med funktionshinder att utöva sina rättigheter och friheter och försvårar för dem att delta fullt ut i samhällets aktiviteter. Ansvaret att undanröja sådana hinder vilar på medlemsländerna. Människor med funktionsnedsättning och deras organisationer bör spela en aktiv roll i den processen. Att anpassa samhället till dessa människor är ett viktigt bidrag till den allmänna och världsomfattande strävan att mobilisera mänskliga resurser. Särskild uppmärksamhet bör riktas mot kvinnor, barn, åldringar, fattiga, migrerande arbetare, människor med flera och komplicerade funktionsnedsättningar, ursprungsbefolkningar och etniska minoriteter. Dessutom finns det ett stort antal flyktingar med funktionsnedsättning som har speciella behov som behöver uppmärk- sammas. I detta introducerande stycke till framförs också idéerna om att beakta olika svagare grupper inom det kollek- tiv som personer med funktionshinder mer eller mindre tydligt utgör. Det finns – om man så vill uttrycka det – ett mångfaldig- hetsperspektiv att beakta också inom handikapprörelsen. I den sista av de 27 introduktionspunkterna markeras också att målsättningen rimligen bör vara att personer med funktionshinder blir fullt delaktiga: I takt med att människor med funktionsnedsättning får samma rättigheter som andra bör de också få samma skyldigheter som andra. Efterhand kan också samhället öka sina förväntningar på dem. Som en del av denna utveckling bör åtgärder vidtas för att människor med funktionsnedsättning ska fullt ut kunna ta ansvar som samhälls- medborgare. bör vara moget för att ta sig an de utmaningar som antyds i citatet ovan. En väg att nå dit är att skapa förutsättningar för att personer med funktionshinder fullt ut kan engagera sig i den lokala demokratin genom att nå full delaktighet i det politiska arbetet. En sådan ambition bör rimligen Kommunaldemokrati- kommitténs arbete kunna öppna upp för. har vid tre skilda tillfällen (1996, 1998 och 2000) genomfört omfattande enkäter till samtliga kommuner för att få uppgifter om viktiga data kring bland annat tillgängligheten för personer med funktionshinder. De definitiva uppgifterna från den senaste undersökningen, där data insamlades 2000, har vi inte haft tillgång till inför föreliggande avsnitt. Där- emot har beredvilligt ställt de prelimi- nära sammanställningarna till vårt förfogande. Vi utgår därför i huvudsak års undersökning. Vi kan dock i viktiga avse- enden inkludera de preliminära uppgifterna men också jämföra med siffrorna års undersökning. Huvudintrycket är att det på de flesta variablerna finns en viss förbättring . Förändringarna är emellertid i de flesta fall mycket marginella och kan till en del kanske förklaras av metodologiska orsaker. De kommuner som svarat på enkät var studier inledningsvis 257 av landets kommuner. kunde man dock erhållas svar från ytterligare några så att av kommunerna slutligen ingick i den reviderade version av rapporten som publicerades (, 1999). I den undersökning som genomfördes , var antalet kommuner som besvarade enkäten 261. Det ska dock betonas att våra redovisningar av data från denna studie baserar sig på en preliminär version . enkät till kommunerna har olika huvudteman. Det första är samarbete med handikapp- organisationer. Här redovisas bland annat förekomsten av handikappråd, och både 1996 och 1998 finns sådana i av kommunerna. I undersökningen visar det sig att ytterligare några kommuner har inrättat ett handikappråd. har av kommunerna handikappråd, det är endast sex kommuner som saknar ett sådant. I enkäten finns också några frågor om hur samverkan strukturerats. Det är emellertid svårt att dra alltför vittgående slutsatser av svaren med hänsyn till att de kanske i större utsträckning åskådliggör de skilda kommunernas organisations- och beredningsprocedurer än den reella samverkan med handikapporganisationerna. Ett annat tema i undersökningen är policy och planering. Den viktigaste frågan är härvid om kommunerna har ett handikappoli- tiskt program eller en handlingsplan om delaktighet och jämlikhet för personer med funktionshinder. Mindre än hälften () bland kommunerna som ingår i redovisningen av under- sökning hade ett handikappolitiskt program. Någon nämnvärd för- ändring i relation till 1996 förelåg inte. Från undersökningen 2000 framkommer det att av kommunerna har ett handi- kappolitiskt program, och av dem som har antagit ett handikappolitiskt program anges att det har sin utgångspunkt i om delaktighet och jämlikhet för människor med funktionsnedsättning. I av fallen har program- met/planen antagits av kommunfullmäktige. I knappt 1/3 av pro- grammen finns tidsramar för åtgärderna angivna och vilken nämnd eller förvaltning som är ansvarig för genomförandet av olika pro- grampunkter. Ett tredje tema i undersökningen avser tillgänglighet för funk- tionshindrade ifråga om demokrati. Vi ska senare mer i detalj referera till detta avsnitt, till det som avser tillgänglighet och administration samt till avsnittet om tillgänglighet, kultur, rekreation och idrott. Det samma gäller för avsnittet till- gänglighet och kommunikationer samt personalutbildning. Där- emot kommer vi inte att beröra avsnitten arbete och utbildning, vilka också finns med i enkät till kommunerna. Metodiken att sända ut enkäter till kommuner för att låta dem besvara frågor rörande förutsättningar för tillgänglighet för perso- ner med funktionshinder i olika avseenden har sina givna begräns- ningar. Ju mer komplex den kommunala organisationen är, desto mer problematiskt blir det att besvara den här typen av enkäter. Kanske är detta en av orsakerna till att och kommuner inte ingår i det redovisade materialet i Handikappom- budsmannens rapport . Tydliga faktauppgifter, som huru- vida det finns ett handikappråd eller ett handlingsprogram inom funktionshinderområdet, borde vara enkla att besvara, medan vissa andra frågor i enkäten har varit av karaktären att detaljkunskaperna hos den person som ansvarar för framtagningen av uppgifter kan antas variera. Att göra en genomgripande inventering av alla de miljöer och lokaler som en person med funktionshinder möter om denne är en engagerad medborgare eller förtroendevald är näst intill omöjligt. Olika slag av funktionshinder kräver sina särskilda åtgärder. Olika miljöer och lokaler kräver särskilda anpassningar beroende på arten av den aktivitet som avses. Ännu svårare blir det att utarbeta gene- rella riktlinjer för att anpassa information, eftersom personer med exempelvis syn- eller hörselskador kan ha tämligen individuella problem i relation till olika informationsmedier. Dessutom måste tillgången till alternativa medier ses i relation till hur försörjningen av hjälpmedel fungerar. Det är till exempel ointressant att ha till- gång till information på ljudband om man inte har till- gång till en bandspelare. har nästan alla synskadade i tillgång till en sådan, men däremot är det fortfarande förhållande- vis få som har tillgång till persondatorer med program för syntetiskt tal eller förstoring, och ännu färre som haft möjlighet att följa med i den ständiga uppdatering som förekommer i relation till den pågående utvecklingen av programvaror. I samband med att sjukvårdshuvudmannens skyldighet att erbjuda bland annat hjälpmedel till funktionshindrade skrevs in i hälso- och sjukvårdslagen fick i uppdrag av reger- ingen att utreda de praktiska, ekonomiska och organisatoriska för- utsättningarna för en så kallad hjälpmedelsgaranti för personer med funktionshinder, vilket hade föreslagits av handi- kapputredning (SOU 1991:46). fick i uppdrag av regeringen att utreda de praktiska, ekonomiska och organisatoriska förutsättningarna för en hjälpmedelsgaranti. (1996) överlämnade en delrapport från uppdraget till regeringen i vilken redovisades en kartläggning av köer och väntetider inom hjälpme- delsområdet, som baserade sig bland annat på arbete av Spri. I denna föreslogs en tvåårig försöksverksamhet i projektform med syfte att dels eliminera köer och förkorta väntetiderna för att komma till behovsbedömning/utprovning av hjälpmedel, dels att studera de praktiska, ekonomiska och organi- satoriska konsekvenserna av detta. Projektet föreslogs bedrivas i och genomföras med stöd av stimulansbidrag för habilitering och rehabilitering. Regeringen beslutade i enlighet med förslag. Projektet i har överlämnat en slutrapport till (2000). I denna beskrivs några modeller inom syn- och hörselområdet som prövats i syfte att korta köer och minska väntetider. Resultatet och effekter av dessa modeller dis- kuteras också. till regeringen bygger i huvudsak på detta arbete. Av slutrapporten från projektet medel i har det inte gått att utläsa några stora effekter i form av minskade väntetider. Trots detta har genomförandet av projektet inneburit stora resursförstärkningar och därmed möjlig- heter att planlägga och testa olika modeller för att påverka vänteti- derna i positiv riktning. samlade bedömning är att det inte finns realistiska förutsättningar att införa en nationell hjälpmedels- garanti. Förutsättningarna att i någon form göra det på bedömer man dock som mera gynnsamma om reella åtgärder vidtas för att korta väntetiderna till hjälpmedelsförsörjningen. Ett annat krav som framförs är att sjukvården får tillgång till ett väntetidssystem som gör det möjligt att avläsa och följa upp på vilka indikationer som patienter sätts upp på väntelistan till en hjälpmedelsenhet. ser emellertid svårigheter i att utforma en hjälpmedelsgaranti så att den står i överensstämmelse med beslut om prioriteringar i hälso- och sjukvården.