sou · GPB347d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Flertalet av de förmåner som redovisats ovan omfattas av socialförsäk- ringslagen (se avsnitt 2.1). Enligt nämnda lag är vissa förmåner bosätt- ningsbaserade och andra arbetsbaserade. Huvudprincipen är att de bo- sättningsbaserade förmånerna betalas ut endast till personer bosatta i (oavsett medborgarskap), medan en arbetsbaserad förmån beta- las ut oavsett var personen är bosatt. Även för förmåner som inte om- fattas av socialförsäkringslagen kan samma uppdelning – i bosättnings- eller arbetsbaserade förmåner – användas. Med hänsyn till internationella förpliktelser får emellertid de natio- nella reglerna inte alltid fullt genomslag. En person kan härigenom ha rätt till en bosättningsbaserad förmån även när han eller hon inte är bosatt i . Detta följer bl.a. av förordningen (EEG) nr 1408/71 om tillämpning av systemen för social trygghet när anställda, egenföre- tagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen. Det- samma kan gälla för medborgare i länder med vilka har ingått en so-cialförsäkringskonvention, exempelvis den nordiska konventio- nen (se SFS 1993:1529). Förordningen (EEG) nr 1408/71 – och även den nordiska konventionen – upptar huvudsakligen materiella bestäm- melser om intjänande av försäkringstid, utbetalning av förmåner samt samordning av förmåner från skilda länder. Nedan följer dock en kort beskrivning av principerna bakom förordningen och den nordiska kon- ventionen. Förordningen (EEG) nr 1408/71 innehåller regler som syftar till att genom samordning av medlemsstaternas lagstiftning säkerställa den sociala tryggheten för personer som flyttar inom gemenskapen. Den omfattar i huvudsak socialförsäkringsförmåner och s.k. familjeförmå- ner. Förordningen vilar på fem huvudprinciper; principen om en till- lämplig lagstiftning, likabehandlingsprincipen, sammanläggningsprin- cipen, exportabilitetsprincipen och proratatemporis-principen. Princi- pen om en tillämplig lagstiftning innebär att en person endast skall omfattas av lagstiftningen i ett medlemsland och som huvudregel det land där arbete utförs. Likabehandlingsprinci- pen innebär att en person som omfattas av förordningen och som sam- tidigt är bosatt i en medlemsstats område har samma rättigheter och skyldigheter i fråga om förmåner för social trygghet och avgifter till 21 Se lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare. 72 En översikt över socialförsäkringen sådana system enligt en medlemsstats lagstiftning som denna medlems- stats egna medborgare. Sammanläggningsprincipen innebär att anställ- da eller egenföretagare som arbetar i annan medlemsstat har rätt att lägga samman försäkrings- eller bosättningsperioder i syfte att uppfylla nationella krav för rätt till förmåner. Exportabilitetsprin- cipen innebär att kontantförmåner som utges vid bl.a. invaliditet eller ålderdom eller till efterlevande inte får minskas, ändras, innehållas, dras in eller konfiskeras med anledning av att den berättigade är bosatt i eller flyttar till ett annat medlemsland än det land som utger förmå- nen, om sådan förmån inte utges från bosättningslandet. Proratatemporis-principen innebär att den som på grund av flyttning till ett annat land inte har tjänat in rätt till oavkortad förmån i ett visst land skall ha rätt att erhålla en så stor andel av förmånen som svarar mot intjänandetiden. Den nordiska konventionen (se prop. 1992/93:7, bet. 1992/93:SfU 4, rskr. 1992/93:69) ersätter en tidigare konvention av . Konventionen speglar förordningen (EEG) nr 1408/71 och denna förordning träder också i stor utsträckning i konventionens ställe. En vägledande princip vid utformningen av den nya konventionen har varit att undvika särreglering beträffande dem som inte omfattas av förordningen (EEG) nr 1408/71 och i stället se till att den förordningens regler i lika mån kommer att bli gällande för alla som är bosatta inom . I vissa avseenden går dock konventionen längre än förordningen. Bland annat är personkretsen vidare och konventionen gäller även för medborgare i länder utanför EES och EU, som flyttar mellan de nor- diska länderna eller tillfälligt uppehåller sig i ett annat nordiskt land än det där de har hemvist. Även vissa regler i konventionen om förmåner- nas innehåll går längre är förordningen. Olika utredningar och interna arbetsgrupper i har lämnat förslag till förändringar på flera centrala områ- den inom socialförsäkringen. För sjukförsäkringens del har lämnats två betänkanden av Utred- ningen om sjukförsäkringen (S 1999:11), dels delbetänkandet Sjukför- säkringen – basfakta och utvecklingsmöjligheter (SOU 2000:72), dels slutbetänkandet Sjukfrånvaro och sjukskrivning – fakta och förslag (SOU 2000:121). (S 1995:14) har läm- nat ett betänkande, Hälsa på lika villkor – nationella mål för folkhälsan (SOU 2000:91). En översikt över socialförsäkringen 73 (S 2000:03) har haft i uppdrag att göra en över- syn av ekonomiska familjestöd, innefattande en analys av de samlade effekterna av de allmänna barnbidragen, underhållsstödet och bostads- bidraget till barnfamiljer (se betänkandet Ur Fattigdomsfällan, SOU 2001:24). På rehabiliteringsområdet har Utredningen om den arbetslivsinrik- tade rehabiliteringen lämnat förslag i sitt betänkande Rehabilitering till arbete (SOU 2000:78). Arbetsskadeförsäkringen har setts över av (se betänkandet Den framtida arbetsskadeförsäkringen, SOU 1998:37). Inom har vissa frågor beretts vidare och rege- ringen avser lämna förslag om reformering av arbetsskadeförsäkringen (se prop. 2000/01:100, utgiftsområde 10 s. 31). Pensionsförmånerna har alltsedan genomförandet av det reformera- de ålderspensionssystemet setts över. Som ovan nämnts har antagit en ny lagstiftning om efterlevandepension. Socialdepartemen- tets projekt om reformerad ålderspension har resulterat i två departe- mentspromemorior (Ds 2000:39, Sjukersättning i stället för förtidspen- sion och Ds 2000:40, Aktivitetsersättning), som legat till grund för regeringens proposition 2000/01:96 Sjukersättning och aktivitetsersätt- ning i stället för förtidspension. Regeringen tillsatte en utredning – BTP- utredningen – med uppdrag att göra en översyn av systemet för in- komstprövning av bostadstillägg till pensionärer och genomföra en anpassning av reglerna om bostadstillägg till det reformerade ålders- pensionssystemet. Utredningen överlämnade sitt betänkan- de Inkomstprövning av bostadstillägg till pensionärer (1999:52). Betänkandet har legat till grund för regeringens proposition Reforme- rade regler för bostadstillägg till pensionärer m.fl. (2000/01:140). Utredningen om socialförsäkringsförmåner har lämnat betänkandet Pension på institution (SOU 2000:112). har lämnat ett slutbetänkande – Socialtjänst i utveckling, SOU 1999:97 – som bl.a. innehåller ett förslag om s.k. äldreförsörjningsstöd, som avser att tillförsäkra personer som är bosatta i och eller äldre en grundläggande försörjning. Stödet föreslås administrerat av RFV och försäkringskassorna. För att göra en samlad översyn av de olika reformförslag som läm- nats och utarbeta en handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet har re- geringen tillsatt en särskild utredning, se Dir. 2000:92. Utredningen beräknas avsluta sitt arbete . 74 En översikt över socialförsäkringen Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 75 3Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. Den äldsta formen av socialförsäkring är sjukförsäkringen, som här- stammar från den sjukkasserörelse som växte fram –talet. Karaktäristiskt för de första sammanslutningsformerna var att de byggde på ett enskilt medlemsskap i en förening och att de byggde på en folkrörelsetradition.22 Yrkesskadeförsäkringen var den första obligatoriska socialförsäkringen och infördes . Sjukförsäk- ringen blev obligatorisk 1955. De första stegen mot ett allmänt ålders- pensionssystem togs 1913 genom införandet av en lagstiftning om all- män pensionsförsäkring, som sedermera skulle utvecklas till en lag- stiftning om folkpensionering . Ett system med allmän tilläggspension beslutades efter att ha föregåtts av en folkomröstning. När bestämmelserna om sjukförsäkring, folkpension och tilläggs- pension sammanfördes i lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL), ombildades de allmänna sjukkassorna till allmänna försäk- ringskassor med uppgift att handha inte endast sjuk- och moderskaps- försäkringen utan även administrationen av folk- och tilläggspension. Försäkringskassornas rättsliga ställning är något särpräglad. Kas- sorna är självständiga offentligrättsliga juridiska personer (se t.ex. prop. 1961:45 s. 188 och prop. 1996/97:63 s. 88). De är formellt sett inte statliga myndigheter och därför inte heller inordnade i en statlig myndighetshierarki. RFV:s roll som central förvaltningsmyndighet skiljer sig alltså från jämförbara myndigheters med en regional organi- sation (se prop. 1997/98:41 s. 60). Försäkringskassorna räknas dock som förvaltningsmyndigheter i viktiga hänseenden.23 Såväl förvalt- 22För en något utförligare historik, se t.ex. prop. 1996/97: 63 s. 82. 1971:30 s. 317 och prop. 1975/76:160 s. 135 och även , Offentlig förvaltning utanför myndighetsområdet, 1989, s. 142 f. och 169. 76 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. ningslagen som tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen (1980:100) gäller för kassornas ärendehandläggning (jfr RÅ 1968 ref. 2 och RÅ 1981 2:23). har vikten av att bibehålla försäkringskassornas särskilda ställning poängterats. Särskilt har framhållits vikten av ett bibehållet regionalt inflytande (se prop. 1995/96:63 s. 89). Även vid översynen av socialförsäkringens administration 1998 (prop. 1997/98:41, bet. 1997/98:SfU8, rskr. 1997/98:153) kvarstod organisa- tionsformen oförändrad. har dock föresla- git att sjukförsäkringens framtida organisation skall utformas som en statlig, för landet gemensam myndighetsorganisation.24 I det följande redogörs översiktligt för försäkringskassornas organi- sation – såväl den yttre organisationen som sammansättningen vid av- görandet av ärenden – samt något mer ingående för socialförsäkrings- nämndernas, föredragandenas och försäkringsläkarnas ställning och roller. I 18 kap. AFL finns vissa övergripande bestämmelser om försäkrings- kassornas organisation. Där stadgas att det skall finnas en kassa för varje landsting och för varje kommun som inte tillhör något landsting (1 §). Det finns således 21 kassor. Kassan skall ha en styrelse, som skall ansvara för att verksamheten bedrivs författningsen- ligt, effektivt och i överensstämmelse med syftet för verksamheten (8– 11 §§). Styrelsens ledamöter utses av regeringen (31–32 §§). För den dagliga verksamheten ansvarar kassans direktör (13 §). Direktören an- ställs genom beslut av regeringen på förslag av styrelsen efter RFV:s hörande (41 §). I kassan skall finnas socialförsäkringsnämnder (16– 18 §§) samt en eller flera försäkringsläkare och försäkringstandläkare (15 §). Beträffande försäkringskassornas yttre organisation stadgas endast att kassan skall inrätta lokalkontor eller andra serviceställen i den om- fattning som behövs för att ge de försäkrade en god service (14 §). Ti- digare reglerade RFV genom föreskrifter kassornas organisation. Vid nämnda översyn av socialförsäkringens administration 1998 gjor- de dock regeringen den bedömningen att frågan om lokalkontorsnätets 24 Se betänkandet Sjukfrånvaro och sjukskrivning – fakta och förslag, SOU 2000:121 s. 199 f. Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 77 organisation bäst kunde bedömas på regional nivå (se prop. 1997/98:41 s. 70 f.). Den närmare organisationen bestämmer således varje kassa själv. Av utredningens organisationsenkät (se bilaga 7) framgår att försäk- ringskassornas organisation skiljer sig från kassa till kassa. Vissa ge- mensamma drag går dock att urskilja. Samtliga kassor har en uppdel- ning i en central och en lokal organisation, även om vad som ingår i den centrala organisationen varierar. Flertalet kassor har ett central- kontor – i vissa fall benämnt länskontor. Några kassor redovisar en s.k. processtyrd organisation där det finns en länsgemensam enhet eller en stabsfunktion. Vidare framgår att samtliga kassor har en lokal orga- nisation som innefattar fullvärdiga lokalkontor eller motsvarande. An- talet lokalkontor varierar kraftigt från kassa till kassa. Drygt hälften av kassorna har delat in organisationen i större kontorsområden. Härut- över förekommer det relativt ofta att kassorna har kontor med begrän- sad verksamhet eller deltar i s.k. medborgarkontor eller motsvarande. geografiskt indelad, dock att vissa ärenden på sina håll handläggs koncentrerat eller länsgemensamt. Det pågår emellertid ett omfattande förändringsarbete inom kassorna med anledning av det s.k. 2005-programmet (se avsnitt 3.2.3). Försäkringskassorna har totalt ca 14 100 anställda. Genomsnitts- åldern är och den genomsnittliga anställningstiden i kassan . Av personalen är större delen i åldersintervallet 40–. Den formella utbildningsnivån är allmänt sett låg. av de anställda har utbildning från gymnasium. Andelen anställda med lägre utbildning är ungefär lika stor. Andelen med eftergymnasial ut- bildning är . har fullständig aka- demisk examen (se RFV:s årsredovisningar 1999 s. 140 f. och 2000 s. 99 f.). I avgörs ärenden antingen av en tjänsteman eller av en socialförsäkringsnämnd. En socialförsäkringsnämnd skall avgöra ärenden om rätten till vissa förmåner (se 18 kap. 17 § AFL, 8 kap. 4 § LAF, 21 § lagen 1998:703 om handikappersättning och vårdbidrag, 16 § lagen 1977:265 om statligt personskadeskydd, 3 § lagen 1988:360 om handläggning av ärenden om bilstöd till handikappade samt 13 § lagen 1993:389 om assistansersättning). Ett ärende i nämnden skall enligt 18 kap. 18 § andra stycket AFL avgöras efter föredragning av tjänsteman hos , se vidare nedan samt avsnitt 4.3.4. 78 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. Redan vid tillkomsten av lagen om allmän försäkring stadgades att vissa beslut i skulle fattas av ett av förtroendemän sammansatt organ. Bakgrunden till inrättandet av sådana organ – pen- sionsdelegationer – var en önskan att genom en decentralisering av invaliditetsprövning skapa ett nära samband mellan invalidpensions- prövning och sjukförsäkringen och då särskilt rehabiliteringsverksam- heten. Pensionsdelegationen bestod inledningsvis av fem ledamöter. Ord- föranden i styrelse var ordförande även i delegatio- nen. Eftersom rätten till invalidpension prövades med utgångspunkt i en uppskattning av den försäkrades kvarstående arbetsförmåga fordra- des medicinsk sakkunskap. Därför skulle två av Medicinalstyrelsen utsedda läkare (inte att förväxla med förtroendeläkare) ingå i pensions- delegationen. Därutöver utsåg , eller i förekommande fall stadsfullmäktige, ytterligare två ledamöter. För annan än ordförande skulle suppleanter utses. Suppleant för ordföranden utgjordes av den för honom i styrelsen utsedde suppleanten. Vid särskilda skäl kunde Konungen utse särskild ordförande i delegationen. I fråga om delega- tionens sammansättning anförde chefen för att med den nu angivna sammansättningen torde delegationen, utan att för den skull bli för stor, ha fått den sakkunskap, som är nödvändig, samti- digt som lekmannainflytandet tillförsäkrades den vikt det bör ha (se prop. 1961:45 s. 196 f.). utökades antalet ledamöter i pensionsdelegationen med två personer som skulle utses av RFV och som skulle ha särskild erfaren- het av arbetsförhållanden (se prop. 1970:66, 2LU 34, rskr. Ge- nom en ändring 1974 förstärktes delegationen med ytterligare en leda- mot; vice ordföranden i kassans styrelse (se prop. 1974:167, bet. SfU 1974:38, rskr. Parallellt med pensionsdelegationer fanns försäkringsnämnder, som skulle pröva vissa ärendeslag. Bakgrunden till nämnderna, som inrätta- des 1962, var att det bedömdes som angeläget att de förändringar som inrättandet av försäkringskassor innebar inte skulle leda till att servicen till allmänheten försämrades eller att det folkliga inslag som fanns i sjukkasseverksamheten försvann. Dessutom finansierades vissa förmå- ner i hög grad med kommunala medel och sådana ärenden borde därför avgöras med medverkan. skulle därför pröva vissa inkomstprövade förmåner, som t.ex. hustrutillägg och kommunalt bostadstillägg till pensionärer. Nämnden skulle även ge råd och upplysningar angående lokala angelägenheter till kassans styrelse, pensionsdelegation och lokalkontor. Med ikraftträdande ersattes pensionsdelegatio- nen och försäkringsnämnden av ett nytt förtroendemannaorgan – so- SOU 2001:47 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 79 cialförsäkringsnämnden (se prop. 1985/86:73 s. 27 f., bet. 1985/86:SfU12, rskr. 1985/86:142). För varje försäkringskassa skulle finnas en eller flera nämnder. Varje nämnd blev ansvarig för en viss del av kassans geografiska område. Nämnden skulle besluta i alla sådana typer av ärenden som ansågs lämpade att avgöras av förtroendevalda. Specialiserade nämnder för att avgöra vissa ärendeslag, såsom gällde för pensionsdelegationen och försäkringsnämnd, skulle i princip inte längre finnas. En socialförsäkringsnämnd skulle bestå av sju ledamöter varav ord- föranden skulle utses av regeringen. Tre ledamöter skulle väljas av – eller i förekommande fall kommunfullmäktige – och tre ledamöter utses av RFV efter förslag av arbetsmarknadens partsorgani- sationer. Nämnden skulle inom sig utse vice ordförande. För alla leda- möter utom ordföranden skulle suppleanter väljas. Departementschefen angav vid nu berörda reform att socialförsäk- ringsnämnderna skulle bestå av förtroendevalda med erfarenheter och kunskaper från olika områden. Däremot skulle ingen särskild yrkes- grupp ges företräde enbart på grund av sina yrkeskunskaper. Mot denna bakgrund kom läkare inte att ingå i nämnden enbart i deras egenskap av läkare. I denna del anförde departementschefen bl.a. att man skulle skilja på läkarens roll i beredningen av det enskilda ärendet och läka- rens roll vid själva nämndsammanträdet (se prop. 1985/86:73 s. 37 f.). Beträffande läkarens medverkan i det enskilda ärendet skulle dennes roll vid bedömningen av ärenden med medicinska frågor inte minska. Den medicinska utredningen skulle alltjämt göras fullödig genom kon- takter med behandlande läkare och förfrågningar hos förtroendeläkare och konsultläkare. Den inhämtade informationen skulle dokumenteras i beslutsunderlaget. Enligt departementschefen skulle de ärenden som är beroende av medicinsk utredning vara så noggrant och fullständigt be- lysta när de redovisades för nämnden att det i regel inte skulle finnas behov av tillgång till ytterligare medicinsk sakkunskap. Om det likväl uppkom frågor skulle nämnden bordlägga ärendet för kompletterande utredning eller utnyttja möjligheten att med stöd av dåvarande 18 kap. 22 § AFL höra den förtroendeläkare som kunde lämna upplysningar i ärendet. Enligt departementschefen var det däremot viktigt att ledamöterna i socialförsäkringsnämnden hade god förankring i olika medborgargrup- per och hade kunskaper om lokala och regionala förhållanden. Ledamö- terna skulle helst vara bosatta inom nämndens område. Departements- chefen utgick också från att de av utvalda ledamöterna skul- le tillföra försäkringskassorna värdefulla kunskaper från verksamhetsområde, främst från hälso- och sjukvården. Även om ord- föranden, som tidigare i pensionsdelegationen, inte behövde vara knu- 80 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. ten till angav departementschefen i de allmänna övervägandena (a. prop. s. 22) att det var av värde att i varje fall några av styrelseledamöter även var ledamöter i socialför- säkringsnämnderna. Utredningen om socialförsäkringsnämndernas framtida roll föreslog i sitt betänkande Förtroendemannainflytande ökad kvalitet och rättssä- kerhet (SOU 1997:134) att ledamöter, förutom ordförande, skulle utses av kassans styrelse efter förslag från de politiska partierna och av orga- nisationerna på arbetsmarknaden. Ordförande skulle enligt förslaget utses av regeringen efter förslag av politiskt parti. Regeringens förslag till tillsättande av ledamöter stämde överens med utredningens förslag utom såvitt avser hur ordföranden skulle ut- ses. Regeringen föreslog, vilket också antogs av , att ordfö- rande och vice ordförande skall utses av styrelse. Därutöver avvek regeringens förslag från utredningens såtillvida att suppleanter inte utses för nämndledamöterna (se prop. 1997/98:41 s. 88 f. och s. 94 f.). Några krav på utbildning, kön eller ålder ställs inte för att utses till ledamot i socialförsäkringsnämnd. Däremot har regeringen framfört vikten av att det blir en jämn könsfördelning och en allsidig åldersför- delning. Regeringen ansåg att den reglering som finns i 4 kap. 7 § rät- tegångsbalken och 19 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltnings- domstolar om nämndemannakårens sammansättning också bör finnas reglerad i lagen om allmän försäkring avseende socialförsäkrings- nämndernas sammansättning. Reglerna innebär en skyldighet för dem som utser och nominerar ledamöter att sträva efter representativitet. Detta har fått sitt uttryck i 18 kap. 33 § tredje stycket AFL. Vid utredningens besök hos vissa försäkringskassor har konstaterats att det inte är ovanligt att det i socialförsäkringsnämnden finns ledamöter som också är ledamöter i den egna styrelse. Genomsnittsåldern i de nämnder som utredningen har träffat är hög och många ledamöter är också ålderspensionärer. Vissa nämnder har uttryckt en oro för den framtida rekryteringen av yngre ledamöter. Vad gäller socialförsäkringsnämndens beslutsbefogenhet har denna varierat . Nämndens beslut har tidigare omfattats av be- stämmelserna om obligatorisk omprövning i 20 kap. 10 § AFL och nämnden har även tidigare omprövat tjänstemannabeslut enligt denna bestämmelse. Vid organisationsöversynen 1998 uttalades att nämndens beslutsbefogenhet inte får bli endast en formell fråga (se prop. 1997/98:41 s. 90 f.). Det har ansetts viktigt att handläggning och beslut håller en hög kvalitet och att nämndens medverkan har en reell funk- tion. Ledamöterna bör ha en rimlig möjlighet att sätta sig in i de ofta komplexa och komplicerade ärendena så att de kan få ett reellt infly- Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 81 tande i beslutsprocessen. Beslutsbefogenheten bör därför koncentreras till de ärenden som har väsentlig betydelse för den enskilde från försörjningssynpunkt eller där ersättningen är ägnad att höja den enskildes livskvalitet. skall ärendet innehålla ut- rymme för bedömning. Saknas däremot bedömningsinslag bör ärendena inte beslutas av socialförsäkringsnämnd (se prop. 1997/98:41 s. 90 f.). uppgift har angetts vara att objektivt fatta beslut i enskilda försäkringsärenden. Vid beslutsfattandet skall ledamoten, med sin livserfarenhet och sina erfarenheter och kunskaper om samhället, arbetsmarknaden, lokala och regionala förhållanden m.m., ta ställning till det presenterade beslutsunderlaget, bedöma och väga samman de olika omständigheter som föreligger i ärendet och fatta beslut i enlighet med de regler och den praxis som gäller (a. prop. s. 82). Vad gäller socialförsäkringsnämndernas arbetssätt uttalades vid reform följande (a. prop. s. 86). Regeringen anser att det är angeläget att antalet socialförsäkringsnämn- der bestäms så att rättssäkerhet, kvalitet och effektivitet i nämndens handläggning säkerställs. Antalet ärenden som nämnden skall besluta vid varje sammanträde bör hållas på en sådan nivå att det både finns ut- rymme för ledamöterna att ordentligt sätta sig in i dem och att det ges tillfälle till en meningsfull dialog under sammanträdet. Det skall finnas möjlighet för ledamöterna att ställa frågor till föredraganden och att dis- kutera ärendet. Det skall likaså finnas utrymme för föredraganden att fö- redra ärendet noggrant. bör ärendemängden per sammanträde av effektivitets- och kostnadsskäl vara väl avvägd. Mot denna bakgrund anser regeringen att antalet ärenden per sammanträde inte bör överstiga 40–45 stycken.