sou · GPB314d3 · 2002-01-01 00:00:00 — Kommittén skall utreda om det absoluta förbudet att använda barn vid sexuell posering och framställning av pornografiska bilder bör omfatta även ungdomar mellan . Handel med människor för sexuella ändamål Handel med människor för sexuella ändamål har uppmärksammats i flera internationella fora. Bland annat omfattas handel med människor, vuxna personer såväl som barn, av den tidigare nämnda gemensamma åtgärden mot människohandel och sexuellt utnyttjande av barn. Handel med kvinnor för sexuella ändamål har uppmärksammats särskilt, och en deklaration med riktlinjer för att förebygga och bekämpa handel med kvinnor för sexuellt utnyttjande har antagits inom EU. Även inom och FN har denna fråga tagits upp. Människohandel för sexuella ändamål kan, beroende av förhållan- dena i det enskilda fallet, medföra ansvar enligt flera straffbestämmel- ser. Det kan vara fråga om människorov eller olaga frihetsberövande (4 kap. 1 och 2 §§) eller om försättande i nödläge (4 kap. 3 §). Enligt den sistnämnda bestämmelsen, som bl.a. tar sikte på prostitution, är det straffbart att förmå någon att bege sig till eller stanna kvar på utrikes ort, om det kan befaras att personen där kan bli utnyttjad för tillfälliga sexuella förbindelser. Det kan också vara fråga om försök eller förberedelse till koppleri eller grovt koppleri. utlänningslagen (1989:529) kan bli aktuellt. Det finns emellertid inte något särskilt brott som enbart tar sikte på handel med människor för sexuella ändamål. Enligt art. 6 i FN:s konvention om avskaffande av all sorters diskriminering av kvinnor skall konventionsstaterna vidta alla lämpliga åtgärder, inklusive lagstiftning, för att bekämpa alla former av handel med kvinnor och utnyttjande av kvinnoprostitution. har tillträtt denna konvention. Enligt den ovan nämnda gemensamma åtgärden mot människo- handel och sexuellt utnyttjande av barn har medlemsstaterna i EU bl.a. åtagit sig att kriminalisera vissa handlingar, att bestraffa dessa och att öka det internationella samarbetet för att bekämpa dessa brott. De förfaranden som medlemsstaterna åtagit sig att kriminalisera finns närmare beskrivna i den gemensamma åtgärden. skall före utgången av bedöma hur medlemsstaterna har uppfyllt sina skyldigheter enligt den gemensamma åtgärden. I samband med att den gemensamma åtgärden antogs gjorde regeringen bedömningen att svensk lagstiftning i allt väsentligt uppfyller de krav som ställs på medlemsstaterna. Kommittén skall dock göra en mer ingående analys av detta och undersöka om den svenska lagstiftningen behöver kompletteras i något avseende för att fullt ut uppfylla åtagandena i den gemensamma åtgärden och i FN:s ovan nämnda konvention. Kommittén skall därutöver bedöma om det finns ett behov att införa ett särskilt brott som tar sikte på handel med människor för sexuella ändamål. Om kommittén kommer till slutsatsen att lagändringar krävs eller att ett särskilt brott bör införas skall den även utreda om det generella kravet på dubbel straffbarhet bör tas bort. Det skall dock noteras att det varken i den gemensamma åtgärden eller i konventionen finns något åtagande att införa ett sådant särskilt brott eller att införa enhetliga straffrättsliga regler. Kommittén skall också särskilt utreda om det bör införas straffrätts- liga eller andra sanktioner mot den som i vinningssyfte ägnar sig åt kontaktförmedling av främst kvinnor och andra sådana åtgärder som medför en påtaglig risk att den ena parten kommer att utnyttjas på grund av sin sociala och ekonomiskt svagare ställning. Kränkande uttalanden med sexuell innebörd Språkbruket, särskilt bland unga människor, har blivit råare, och det är mycket vanligt att könsord och andra förnedrande uttryck används. Ofta har dessa en sexuell innebörd som upplevs som extra stötande av dem som utsätts. Den som genom ord eller handling på ett uppenbart sedlighets- sårande sätt uppträder anstötligt kan straffas för sexuellt ofredande enligt 6 kap. 7 § 3 st . har (NJA 1997 s. 359) prövat hur visssa yttranden med uppenbart sexuell anspelning skall bedömas straffrättsligt. Avgörandet ger anledning att utreda om bestämmelserna om kränkande uttalanden med sexuell anspelning är tillfredsställande utformade. Kommittén bör överväga förslag i dessa delar. Enligt en särskild bestämmelse i 35 kap. 4 § börjar preskriptionstiden för de grövre sexualbrotten mot barn (brott enligt 6 kap. 1– 4 och 6 §§) löpa först när barnet fyllt eller skulle ha fyllt . Detta innebär ett avsteg från huvudprincipen att preskriptionstiden börjar löpa när brottet begås och medför alltså att preskriptionstiden för sådana brott blir längre än för andra brott med samma straffskala. (SOU 1997:29) föreslog att preskrip- tionstiden skall förlängas också för sexuellt ofredande mot barn , om barnet är förövarens avkomling eller står under hans fostran eller för vars vård eller tillsyn han har att svara på grund av myndighets beslut.Detta förslag har dock inte lett till lagstiftning (prop. 1997/98:43, s. 52). Kommittén skall ta under förnyat övervägande om det finns skäl att förlänga preskriptionstiden även för sexuellt ofredande mot barn . Uppdragets genomförande och tidsplan Kommittén skall lämna de förslag till lagändringar och förändringar i andra avseenden som översynen kan ge anledning till. Förslagets kostnadskonsekvenser skall redovisas. Om förslagen innebär ökade kostnader skall en finansiering av förslagen anvisas. Uppdraget skall redovisas . Om kommittén anser det lämpligt kan någon eller några delar av uppdraget redovisas i ett eller flera delbetänkanden. Kommittén bör under utredningen samråda med en referensgrupp bestående av företrädare för frivilligorganisationer, myndigheter och andra som har kunskap och inblick i bl.a. de problem som offer för sexualbrott kan drabbas av. För utredningsarbetet gäller regeringens direktiv till samtliga kommittéer och särskilda utredare om att redovisa regionalpolitiska konsekvenser (dir.1992:50), om att pröva offentliga åtaganden (dir.1994:23) samt om att redovisa jämställdhetspolitiska konsekvenser (dir. 1994:124) och konsekvenser för brottsligheten och det brottsföre- byggande arbetet (dir. 1996:49). Hur dömer domstolarna i mål om sexualbrott? En praxisundersökning om domstolarnas straffmätning och bedömning av straffvärde 1 Sammanfattning av praxisundersökningen 3.2Något om rubricering vid brotten våldtäkt och sexuellt utnyttjande av underårig 3.2.1Våldtäkt och försök därtill 3.2.2Sexuellt utnyttjande av underårig 4 Straffmätning och val av påföljd 5.1Normaliseringsproblematiken och parternas relation 5.3Övergrepp av homosexuell natur Bilaga 3 Avgörande från HD (Ju 1998:03) har till uppdrag att göra en total översyn av bestämmelserna om sexualbrott. Översynen skall avse såväl det materiella innehållet som systematik, lagteknik och språk. I kommitténs uppdrag ingår att undersöka domstolarnas straffmätning och bedömning av straffvärdet i mål om sexualbrott. Undersökningen skall ta särskild hänsyn till om sexualbrott mot män respektive kvinnor bedöms på olika sätt samt beakta den s.k. normaliseringsprocessen och dess effekter.1 Vidare skall undersökning- en omfatta domstolarnas bevisvärdering i mål om sexualbrott, särskilt när det har riktats mot ett barn. Praxisundersökningen skall bl.a. skapa underlag för kommitténs översyn av sexualbrott. I det föreliggande arbetet presenteras praxisundersökningen. Under- sökningen har avsett 415 slumpvis utvalda domar där en eller flera gärningsmän dömts för ett brott enligt 6 kap. (BrB). Domarna är meddelade fr.o.m. t.o.m. . Materialet omfattar 325 tingsrättsdomar, 89 hovrättsdomar samt 1 dom från . Undersökningen har genomförts av hovrättsassessorn . Resultatet av praxisundersökningen presenteras i sammanfattningen under särskilda rubriker. Dessa rubriker svarar i stort sett mot de frågor som skulle undersökas vid granskningen. Därefter redovisas i tre bilagor de särskilda rapporterna som sammanställts för respektive domstolsinstans. 1.1 Närmare om materialet Vid granskningsarbetet har domarna inledningsvis delats in i under- rättsdomar och överrättsdomar. Därefter har domarna delats in efter brottstyp varvid det allvarligaste brottet varit avgörande för indelning- en. För tingsrättsdomarna har indelningen skett efter åklagarens rubricering av gärningen medan hovrättsdomarna sorterats efter tingsrätternas domslut. Samtliga domar hänförliga till en viss brottstyp och domstol (överrätt eller underrätt) har granskats för sig och därefter 1 Normaliseringsprocessen är en process i vilken våldet och vidmakthållandet av våldet gradvis blir ett normalt inslag i vardagen i de relationer där det före- kommer. har en redogörelse av granskningsresultatet för respektive brottstyp sammanställts. Det är också dessa delrapporter som ligger till grund för den följande slutliga sammanfattningen och redovisningen av uppdra- get. Förhoppningen är att granskningsmaterialet härigenom skall bli mer lättillgängligt. I den följande framställningen redogörs för speciella fall. Det skall understrykas att syftet är endast att illustrera en speciell frågeställning. De redovisade fallen är således inte för övrigt representativt utvalda. Det skall slutligen anmärkas redan här att de granskade domarna av vissa brottstyper är relativt få. Det som kan tyckas som en tendens kan därför vara en ren tillfällighet. Resultatet redovisas trots detta eftersom det kan ha ett värde i sig. Domarna fördelar sig på varje brottstyp enligt följande. Av de granskade tingsrättsdomarna är gärningen helt förnekad i drygt hälften av fallen. I övriga fall har den tilltalade erkänt gärningen eller medgett omständigheter i varierande omfattning frånsett några fall där den tilltalade uppgett sig sakna minnesbilder av händelsen på grund av berusning. Gemensamt för samtliga granskade fall är att bevisningen oftast bygger helt på målsägandens uppgifter. Endast i några fall finns stödbevisning såsom rättsintyg eller teknisk bevisning (exempelvis analys av sperma, som kan knytas till den tilltalade). I några fall har vittnen hörts men dessa har – förutom i något enstaka fall – inte sett själva övergreppet utan har endast kunnat berätta om hur målsäganden betett sig efter händelsen eller vad hon eller han berättat därom. En huvuduppgift för domstolen har därför varit att bedöma trovärdigheten av målsägandens uppgifter i belysning av vad som i övrigt har förekommit i målet. Enligt uttalande från är det inte tillräckligt att domstolen finner målsägandens uppgifter mer trovärdiga än den tilltalades för att kunna bifalla åtalet. För en fällande dom skall det vara ställt utom rimligt tvivel att den tilltalade gjort sig skyldig till brottet (se t.ex. NJA 1980 s. 725). I domskälen i de granskade domarna har domstolen i de allra flesta fall redovisat någon form av bedömning av trovärdigheten av målsägandens uppgifter och således motiverat den fällande domen inte enbart med att målsägandens uppgifter är mer trovärdiga än den tilltalades. I några fall av sexuellt ofredande har domstolen dock lagt målsägandens berättelse till grund för bedömningen utan närmare motivering i domskälen. Det är i dessa fall frågan om s.k. blottare och den tilltalade och målsäganden är inte tidigare bekanta. Möjligtvis har detta påverkat domstolens bedömning när det gäller tilltron till målsägandens uppgifter. Generellt kan alltså sägas att det går att följa domstolarnas överväganden vid bevisvärderingen. Det kan här anmär- kas att undersökningsmaterialet inte ger intryck av att domstolarna tar ovidkommande hänsyn vid bevisvärderingen. I 53 av de granskade hovrättsdomarna, totalt 89 stycken, har hovrätten ändrat tingsrättens dom. De flesta ändringarna gäller endast påföljdsdelen (35 av 53) och då i de allra flesta fall fängelsestraffets längd. I de fall tingsrättens dom har fastställts har hovrätten oftast godtagit också domskälen. I de fall åtalet avser övergrepp mot minderåriga barn (från och nedåt) har deras berättelser förebringats vid huvudförhandlingen genom uppspelning av tidigare videoförhör. har påpekat att sådana utsagor bör bedömas med särskild försiktighet bl.a. eftersom domstolen går miste om de intryck som förhör direkt inför domstol förmedlar. har också pekat på vissa omständigheter som bör vara uppfyllda för att ett förhör skall anses kompetent utfört och ha skett under betryggande former (se t.ex. NJA 1993 s.68). I drygt 50 av de granskade tingsrättsdomarna har videoförhör förekommit. I tre fjärdedelar av dessa fall har tingsrätten, om gärningarna inte varit erkända, kommenterat och godkänt förhören i domskälen. Domstolen har härvid bl.a. anfört att berättelserna varit sammanhängande och inte motsägelsefulla samt att ledande frågor inte har ställts vid förhören. I åtalet beskriver åklagaren den brottsliga gärningen och denna gärningsbeskrivning ligger till grund för domstolens prövning. Domstolen är dock inte bunden av åklagarens beteckning av brottet utan gör en egen prövning av hur gärningen skall rubriceras. Dessa principer kommer till uttryck i 30 kap. 3 § . Rubriceringen av brottet har stor betydelse eftersom straffskalorna varierar mycket kraftigt för olika sexualbrott. Särskilt betydelsefullt är om ett brott bedöms som grovt eller inte eftersom minimistraffen för de grova sexualbrotten i flera fall är relativt högt. Det tycks också som rubriceringen får betydelse vid skadeståndsbedömningen. Domstolarna har i de flesta fallen dömt i enlighet med åklagarens yrkande och oftast utan något resonemang angående rubriceringen av brottet i domskälen. I några fall förekommer dock resonemang i domskälen. Det kan t.ex. vara fall där frågan om den sexuella handlingens karaktär varit aktuell. Då kan domstolen föra resonemang om den sexuella beröringen varit tillräckligt varaktig för att kunna anses som sexuellt umgänge. Om så inte anses vara fallet har domstolen bedömt gärningen som sexuellt ofredande, 6 kap. 7 § BrB, som är en uppsamlingsparagraf för vitt skilda sexuella handlingar som inte faller in under de andra brottsbestämmelserna i 6 kap. BrB. Bestämmelsen innehåller inget krav på våld eller hot eller på någon form av utnyttjande från gärningsmannens sida. Ett exempel: En man drog omkull en 6-årig flicka i ett buskage genom att fatta tag om hennes ena ben, höll fast henne, särade på hennes kläder och berörde henne sexuellt. Den sexuella beröringen upphörde först sedan flickan sparkat och uppmanat honom att sluta. Åklagaren hade bedömt gärningen som grovt sexuellt tvång medan tingsrätten rubricerade gärningen som sexuellt ofredande med hänvisning till att den sexuella beröringen inte varit tillräckligt varaktig. Något resonemang om hur gärningsmannens våld skall bedömas finns inte i domskälen men beaktades kanske vid straffmätningen. Straffet bestämdes till 1 år och 2 månaders fängelse men omfattade även andra sexualbrott. 3.2Något om rubricering vid brotten våldtäkt och sexuellt utnyttjande av underårig 3.2.1 Våldtäkt och försök därtill Våldtäktsbrottet är indelat i tre svårighetsgrader; normalgraden av brottet, mindre allvarligt och grovt brott. De granskade domarna avseende våldtäkt eller försök därtill är 122 från tingsrätter, 54 från hovrätter och en från . Straffmässigt har bedömning- en av våldtäktens svårighetsgrad som nämnts mycket stor betydelse. Det föreskrivna lägsta straffet för våldtäkt av normalgraden är fängelse och för grovt brott fängelse medan det för mindre allvarlig våldtäkt saknas föreskrift om ett lägsta fängelsestraff. Lägre fängelsestraff än får dock inte dömas ut enligt 26 kap.1 § BrB. Försök till våldtäkt lämnar sällan några rubriceringsproblem. I ett fall har åklagaren dock haft svårt att leda i bevis att gärningsmannens avsikt varit att våldta kvinnan och tingsrätten har därför dömt för sexuellt ofredande. I ytterligare ett fall, där åklagaren åtalat för sexuellt ofredande, tycks gärningen ligga nära ett försök till våldtäkt. Det finns också fall, som åtalats som försöksbrott, där det varit klargörande om tingsrätten i domskälen resonerat kring frågan om eventuellt fullbordat brott. har nämligen fastslagit att om könsorganen kommit i beröring med varandra har ett samlag i lagens mening kommit till stånd. Fullbordanspunkten ligger således på ett förhållandevis tidigt stadium vilket naturligtvis påverkar bedömningen av om gärningen skall rubriceras som försök eller fullbordat brott. Möjligtvis kan tidigare regler om domstolens sammansättning ha spelat in vid tings- rättens bedömning. Om åklagaren hade åtalat för försök till våldtäkt var tingsrätten i en sammansättning med endast tre nämndemän i stället för fem i praktiken förhindrad att döma för fullbordat brott. Efter lagändring gäller inte längre denna ordning. Två fall av försöksbrott kan finnas skäl att nämna. I bägge fallen hade gärningsmannen, sedan han misslyckats genomföra ett samlag, onanerat och fått utlösning i målsägandens ansikte respektive över hennes nakna kropp. Gärningarna bedömdes, med hänsyn till karaktären av det sexuella umgänget, som försök till våldtäkt. Det skall docks anmärkas att våldtäktsansvaret efter numera omfattar också sådana handlingar där gärningen med hänsyn till kränkningens art och omständigheterna i övrigt innebär en kränkning som är jämförlig med ett påtvingat samlag. Det kan inte uteslutas att rubriceringen hade blivit en annan om de refererade gärningarna hade begåtts efter lagändringen. Mindre allvarlig våldtäkt eller försök därtill Vid bedömningen av om våldtäkten skall anses mindre allvarlig skall enligt lagtexten beaktas våldets eller hotets art och omständigheterna i övrigt. I de granskade fallen har åklagaren inte redovisat någon bedöm- ning av om gärningen skall hänföras till normalgraden av brottet eller om detta skall anses som mindre allvarligt. I endast sex tingsrättsdomar anses gärningen som mindre allvarlig, varav fyra avser fullbordat brott och två försök därtill. I två av dessa sex fall lämnar tingsrätten ingen motivering i domskälen till sitt ställ- ningstagande och i de övriga hänvisas till våldets art och omständligg- heterna i övrigt. Det är dock inte alla gånger så lätt att förstå vad som åsyftas med omständigheterna i övrigt. Ett exempel: En 17-årig pojke tvingar en 15-årig flicka till oralsex. Han trycker ned henne i knästående ställning, tar strupgrepp på henne för att hon skall öppna munnen, håller fast henne samt hotar att slå henne om hon inte suger. Slutligen får han utlösning i hennes mun. Våldtäkten bedöms som mindre allvarlig och straffet bestäms till fängelse en månad, som anses helt avtjänad genom den tid pojken suttit häktad. Tingsrätten förklarar inte i domskälen vilka omständigheter som föranleder bedömningen av gärningen som en mindre allvarlig våldtäkt. Av domen framgår dock att den 15-åriga flickan tillfredsställt pojken oralt, att han då använt kondom och att hon inte skulle polisanmält den nu aktuella händelsen om han använt kondom även . Kanske är det dessa omständigheter som tingsrätten vägt in i bedömningen och kanske även att gärningsmannen var . I påföljdsdelen nöjer sig tingsrätten med att i domskälen förklara att ett kort fängelsestraff är tillräckligt. Tingsrätten nämner varken i domskä- len eller i domslutet om gärningsmannens ungdom enligt 29 kap. 7 § BrB beaktats vid straffmätningen. I fyra granskade hovrättsdomar har hovrätten vid prövningen av om en våldtäkt varit av normalgraden eller av mindre allvarlig beskaffenhet kommit till en annan slutsats än tingsrätten. I två fall hade tingsrätten bedömt gärningen som mindre allvarlig våldtäkt medan hovrätten bedömde gärningen som brott av normal- graden. I det ena fallet konstaterar hovrätten att gärningen riktats mot en förståndshandikappad kvinna och även om våldet inte var särskilt kraftigt skall gärningen bedömas som brott enligt normalgraden. I det andra fallet, som gällde upprepade våldtäkter, konstaterar hovrätten kort att det inte föreligger sådana omständigheter att gärningarna kan bedömas som mindre allvarliga. I de två andra fallen var förhållandet det motsatta. Tingsrätten bedömde brotten som normalbrott medan hovrätten ansåg att de skulle bedömas som mindre allvarliga. Här åberopar hovrätten det begränsade våldet samt omständigheterna i övrigt för att bedöma gärningen som mindre allvarlig. I det ena fallet utgörs omständigheterna av att kvinnan förklarat att hon varit beredd att ha samlag med gärningsmannen om denne upphört med sitt våld. I det andra fallet är det svårare att förstå vilka omständigheter som avses eftersom hovrätten i domskälen endast hänvisar till det händelseförlopp som föregick våldtäkten och det sätt på vilket sätt denna genomfördes. Parternas förhållande tycks inte spela någon roll vid domstolarnas bedömningen om våldtäkten skall anses som mindre allvarlig. I ca 25 fall (av totalt 122 tingsrättsdomar) avseende våldtäktsbrott har eller har parterna haft ett förhållande men i endast tre av dessa har tingsrätten bedömt gärningen som mindre allvarlig. Avgörande för bedömningen tycks ha varit våldets relativt lindriga karaktär och inte parternas förhållande. En av de tre domarna saknar dock motivering i denna del i domskälen. Grov våldtäkt eller försök därtill Vid bedömningen av om en våldtäkt är grov skall enligt lagtexten särskilt beaktas om våldet varit livsfarligt eller om den som har begått gärningen tillfogat allvarlig skada eller allvarlig sjukdom eller, med hänsyn till tillvägagångssättet eller offrets låga ålder eller annars, visat särskild hänsynslöshet eller råhet. I förarbetena har bl.a. nämnts kniv- eller vapenhot samt våldtäkter med flera gärningsmän (s.k. grupp- våldtäkter), som exempel på omständigheter som kan föranleda att våldtäkten bedöms som grov. I de tingsrättsdomar i vilka domstolen har dömt för våldtäkt har gärningen i endast ett litet antal fall bedömts som grovt brott. Av 16 fall, i vilka åklagaren hade åtalat för grovt brott har tingsrätten i 12 fall delat åklagarens bedömning. Av dessa avser sju fullbordade brott och fem försöksbrott. Domstolarna tycks, att döma av de granskade fallen, vara mycket restriktiva med att bedöma våldtäktsbrott, i synnerhet fullbordade brott, som grova. För att en fullbordad våldtäkt skall anses som grov tycks det nästan krävas att offret är ett mindre barn. I endast ett av de sju tingsrättsfallen var det frågan om en vuxen kvinna (gruppvåldtäkt). Av de fem fallen av försök till grov våldtäkt har dock fyra fall begåtts mot Det kan dock vara värt att notera att minimistraffet för fullbordat brott är fängelse medan det inte finns någon lägsta gräns vid grova försöksbrott. Kan denna omständighet påverka domstolen restriktivt vid rubriceringen av fullbordade brott? I de fall våldtäkten eller försöket därtill bedöms som grovt vilar domstolarnas bedömning på någon konkret omständighet såsom målsägandens ålder, knivhot, livsfarligt våld, eller gruppvåldtäkt. I tingsrättsdomarna har knivhot förekommit i tolv fall men endast två av dessa har bedömts som grovt brott. Målsäganden i ett av dessa fall var en 11-årig pojke, vilket också beaktats vid rubriceringen. I flertalet av de fall där det förekommit knivhot i samband med våldtäkten har åklagaren inte åtalat för grovt brott. Inte heller har gärningen alltid rubricerats som grovt brott när det varit fråga om gruppvåldtäkt. Endast om det är helt utrett att gärningen skett gemensamt och i samråd bedöms övergreppen regelmässigt som grova. Endast i ett av tre fall vid tingsrätt, där åklagaren gjort gällande att brottet med hänsyn till antalet gärningsmän varit grovt, har tingsrätten delat bedömningen. Det finns även ett tingsrättsfall där det varit fråga om fler än en gärningsman men där åklagaren inte åtalat för grovt brott och där inte heller tingsrätten resonerar kring frågan i domskälen. Även i fall med mindre barn har frågan om graden av våld stor betydelse vid bedömningen av gärningen. Ett exempel: En sjuårig flicka lockas in i ett buskage av en för henne främmande man.