sou · GPB397 · 2002-01-01 00:00:00 — I det avseendet har de en ställning motsvarande domarens. Vad som anförts talar för en gemensam beslutsordning i administrativa frågor men med möjlighet till en omfattande delegation i den löpande verksamheten. Jag föreslår således att myndigheten som huvudregel skall företrädas av de tre riksrevisorerna gemensamt men att en av dem därutöver skall ha ett administrativt ledningsansvar. Frågan är hur den riksrevisor som skall ha detta ansvar skall utses. Inom en kollegial ledningsform tillämpas som regel principen att den som är äldst i tjänsten för ordet och vid lika tid, den som är äldst till ålder. Det innebär med de introduktionsregler jag föreslagit (, och ) att det administrativa ledningsansvaret, om det bestäms enligt denna princip, skulle komma att växla vart annat eller , ibland ännu oftare beroende på oförutsedda avgångar m.m. Inledningsvis skulle den som är äldst till ålder få det administrativa ansvaret. En ordning där den som har ansvaret för myndighetens administrativa ledning skall bytas ut så ofta är mindre bra. Jag anser inte heller att det är en fråga för riksrevisorerna att avgöra vem av dem som skall ha detta ansvar. Det skulle förmodligen leda till att det även i det fallet blev den äldste i tjänsten. Det bör istället redan vid valet av riksrevisorer bestämmas vem som skall ha detta ansvar. En sådan ordning förefaller också vara förutsedd av KU (bet. 2000/01:KU8 s. 18). Jag föreslår därför att skall besluta om vem av riksrevisorerna som skall svara för den administrativa ledningen av . Det naturliga är att i samband med val av riksrevisor i förekommande fall beslutar i denna fråga. Inget bör dock hindra att , när ny revisor skall utses efter det att den som har det administrativa ledningsansvaret avgår, utser en av de två kvarvarande till det uppdraget. Detta bör dock inte vara det naturliga. I så fall uppstår även här det förhållande som jag anser bör undvikas, nämligen att den som utövar det administrativa ledningsansvaret byts ut med korta mellanrum. kan det dock inträffa att en ny riksrevisor skall utses strax före det att revisorn med det administrativa ledningsansvaret skall avgå. Inget bör då hindra att vid val av efterträdare till den senare bestämmer att den utsedde skall överta ledningsansvaret. Vissa frågor bör alltid beslutas av riksrevisorerna gemensamt. Hit hör frågan om inriktningen av verksamheten. Denna uppgift är nära förknippad med riksrevisorernas granskningsverksamhet. En annan ordning skulle framstå som oförenlig med det grundlagsfästa kravet på riksrevisorernas jämbördiga ställning, vilket i regeringsformen uttrycks genom regeln att verksamhet leds av tre riksrevisorer. Vidare bör riksrevisorerna gemensamt besluta om arbetsordning. I denna bör beslutas vilka uppgifter som skall läggas på den riksrevisor som har det administrativa ledningsansvaret, dvs. en ordning liknande den som gäller för . En ordning där riksrevisorerna gemensamt skall fatta beslut kräver att det finns en beslutsordning. Även om riksrevisorerna i de allra flesta fall säkert resonerar ihop sig inför beslut kan det inte bortses från att olika meningar kan uppstå i någon fråga. Om inga särskilda regler finns blir förvaltningslagens omröstningsregler tillämpliga, dvs. den s.k. kollektiva eller parlamentariska beslutsmodellen gäller. Den lämpar sig mindre väl i en beslutande församling som består av endast tre personer. Jag föreslår därför att den s.k. kollegiala metoden skall gälla. Om endast två meningar finns vinner den mening som två revisorer ansluter sig till. Vid tre olika meningar får ordföranden utslagsröst. En rimlig ordning är att den av riksrevisorerna som av utses att leda administrationen skall vara ordförande. Jag återkommer i författningskommentaren till frågan om vilka särskilda regler som krävs för denna ordning. Även den revisor som ges det övergripande ledningsansvaret bör, som jag tidigare framhållit, i första hand vara riksrevisor och inte administratör. Det är enligt min mening viktigt att han eller hon tar en aktiv del i granskningsverksamheten. Av praktiska skäl måste det därför finnas möjlighet för den riksrevisor som har det administrativa ledningsansvaret att lämna över beslutanderätt i administrativa ärenden eller grupper av ärenden till en enskild tjänsteman i myndigheten. Även detta bör beslutas i arbetsordningen. I arbetsordningen bör också beslutas en delegeringsordning avseende undertecknandet av granskningsrapporterna (se bet. 2000/01:KU8 s. 23). Formerna för uppdelningen i ansvarsområden har beslutat att den nya revisionsmyndigheten skall uppfylla vedertagna kriterier för oberoende. Dessa kriterier innebär att myndigheten skall ha fri beslutanderätt i fråga om val av granskningsobjekt, val av granskningsmetod och revisionens slutsatser. I beslutet ligger vidare att var och en av riksrevisorerna skall ha en särskild beslutanderätt i fråga om de revisionsärenden som han eller hon svarar för. Det anses således enligt riksdagsbeslutet ankomma på varje riksrevisor att besluta om granskningsplan samt om innehållet och slutsatserna i revisionsrapporterna från både redovisnings- och effektivitetsrevisionen (bet. 2000/01:KU8 s. 22 och 23) Formerna för uppdelningen av ansvarsområden mellan riksrevisorerna bör prövas mot denna bakgrund. Jag har i det föregående avsnittet om Formerna för beslutsfattande i administrativa frågor förordat en kollegial ledningsform med möjlighet till delegation till en av personerna i myndighetens ledning som ansvarig i administrativa frågor, men utan befogenhet att besluta om inriktningen av granskningsverksamheten. Något krav på att revisorerna skall vara eniga i beslutet kan dock inte ställas upp. Ett sådant krav skulle ju kunna innebära att en riksrevisor kan blockera varje beslut. En ordning med majoritetsbeslut måste, som jag redan nämnt, gälla och med utslagsröst för ordföranden. När det gäller frågan om uppdelning av ansvarsområden mellan riksrevisorerna finns som jag ser det tre alternativ, nämligen att i lag för varje riksrevisor ange ett ansvarsområde, att den riksrevisor som svarar för de administrativa ledningsfrågorna även beslutar om uppdelningen av ansvarsområden eller att riksrevisorerna beslutar gemensamt i frågan. När det gäller det första alternativet, – att i lag ange ansvars- områdena – bedömer jag att en sådan ordning skulle leda till en låsning av ansvarsområdena som skulle försvåra rekryteringen av riksrevisorer och göra organisationen komplicerad. Även alternativ två kan medföra likartade konsekvenser för verksamheten. En sådan beslutsbefogenhet hos en av riksrevisorerna kan också påverka deras jämbördiga ställning och i förlängningen deras oberoende ställning. ningen i ansvarsområden är också nära förknippad med frågan om vilken inriktning verksamheten skall ha. Jag anser därför att riksrevisorerna bör besluta gemensamt om uppdelningen i ansvars- områden. Uppgiften bör inte heller mot bakgrund av de höga krav på självständighet som skall gälla för riksrevisorerna kunna delegeras till någon av riksrevisorerna. Hur riksrevisorerna beslutat i frågan bör framgå av arbetsordningen för myndigheten. 4.3Val av och skiljande av riksrevisor från uppdraget m.m. Riksrevisorn skall, enligt beslut (bet. 2000/01:KU8 s. 22) väljas av , på förslag av KU. Enligt riksdagskommittén måste de personliga kraven på riksrevisorerna sättas mycket högt. Den person som är riksrevisor skall ha stor integritet och åtnjuta högt anseende både inom förvaltning och hos politiska företrädare eftersom riksrevisorn kommer att verka i gränslandet mellan förvaltning, ekonomi och politik som innebär en rad gränsytor mot olika samhällsorgan. Enligt innebär detta att riksrevisorn måste ha goda såväl professionella som personliga egenskaper, sannolikt förvärvade under en lång tjänstgöringstid på hög nivå inom statsförvaltningen (förs. 1999/2000:RS1 s. 42). föreslog dock inte några formella valbarhets- eller behörighetskrav för riksrevisorsuppdraget. Som redovisats tidigare innebar förslag att skulle ledas av en enda riksrevisor. ansåg därför att möjligheterna att kunna ompröva ett fortsatt innehav av ämbetet borde övervägas. Lika väl som det borde finnas bestämmelser i om val av riksrevisor, borde det finnas bestämmelser i grundlagen om förfaranden och beslutsregler som skulle gälla när en riksrevisor skulle skiljas från ämbetet. Förfarandet att skilja en riksrevisor från uppdraget borde vara omgärdat av speciella beslutsregler i och det borde införas bestämmelser om hur styrelsen och riksdags- ledamöter skulle kunna väcka frågan. När det gällde riksrevisorn borde prövas om inte bestämmelser om kvalificerad majoritet i borde finnas för att skilja innehavaren från uppdraget. Skälen för att en riksrevisor skulle skiljas från ämbetet borde vara av sådan natur att det var uppenbart för alla att innehavaren var olämplig att fortsätta sin tjänstgöring. En jämförelse kunde göras med bestämmelserna i om avsättning av riksbankschefen (förs. 1999/2000:RS1 s. 42). underströk i sitt remissvar till betänkande att frågan om formerna för skiljande av riksrevisorn från ämbetet noggrant måste belysas mot bakgrund av att den ordning med kvalificerad majoritet för sådana beslut som lyfts fram skulle innebära en principiell nyordning. KU delade bedömning och framhöll att det förhållandet att myndigheten skulle ledas av tre personer gjorde att behovet av speciella beslutsregler i inte var lika angeläget som om verksamheten skulle ledas av en enda riksrevisor. När det gällde skälen för skiljande från anställningen hänvisade utskottet, i likhet med , till att en jämförelse kunde göras med bestämmelserna om skiljandet av en ledamot i riksbanksdirektionen från hans anställning. beslutade i enlighet med KU:s förslag (bet. 2000/01:KU8 s. 18 och 19, rskr. 2000/01:116–119). I departementspromemorian Riksrevision – ändringar i regerings- formen (Ds 2001:11) har det föreslagits att det i 12 kap. 7 § tredje stycket regeringsformen (RF) införs en bestämmelse om att får skilja en riksrevisor från hans uppdrag endast om han inte längre uppfyller de krav som ställs för att han skall kunna fullgöra sina uppgifter eller om han har gjort sig skyldig till allvarlig försummelse (se bilaga 2). Förslaget har utformats mot bakgrund av bestämmelsen i 9 kap. 12 § tredje stycket RF som reglerar skiljandet av ledamot av riksbanksdirektionen. Enligt promemorian kan de utgångspunkter som gäller för skiljandet av en ledamot av riksbanksdirektionen från hans anställning gälla även för skiljande av en riksrevisor från uppdraget. Frågorna om val- eller behörighetskrav för riksrevisorerna och om särskilda beslutsregler vid skiljande av en riksrevisor från uppdraget berörs inte särskilt i utredningens direktiv, men i den ovan nämnda departementspromemorian sades att frågan om det fanns behov av en kvalificerad beslutsordning vid skiljande av en riksrevisor från anställningen var en fråga som det inte fanns underlag att ta ställning till utan saken måste överlämnas till den särskilde utredaren för närmare överväganden. I den mån den bedömningen därvid skulle göras att det fanns ett reellt behov av särskilda beslutsregler på just detta område kunde det åstadkommas i samband med de grundlagsändringar som kan träda i kraft allmänna val (Ds 2001:11 s. 40). Frågan rörande skiljandet av en riksrevisor från uppdraget hänger nära samman med frågor rörande vilket organ som skall ta initiativ till skiljandet och besluta om åtal mot riksrevisorn för brott begånget i utövningen av uppdraget. Dessa frågor bör därför behandlas tillsammans. I första hand är det regeringen och enskilda riksdagsledamöter som tar initiativ till ett ärende i (4 kap. 3 § första stycket RF). Regeringen får utöver propositioner även lämna meddelan- den antingen genom skrivelse eller muntligen genom statsråd vid kammarsammanträde (3 kap. 1 och 6 §§ RO). Initiativrätt tillkommer också utskott och andra riksdagsorgan (3 kap. 7 och 8 §§ RO). Vidare kan åklagare m.fl. enligt 3 kap. 18 § RO ansöka bl.a. om att en riksdagsledamot skall bli föremål för åtal. Rätten att väcka ett ärende är begränsad till vissa ämnen. Regeringen och enskild ledamot får enligt 4 kap. 3 § RF väcka förslag i fråga om allt som kan komma under prövning om inte annat anges i RF. Utskott får enligt 3 kap. 7 § RO väcka förslag i ämne som hör till dess handläggning. Initiativrätten ligger hos utskottsmajoriteten. När det gäller fråga om entledigande av ombudsmän är det KU som har initiativrätt (8 kap. 10 § RO). Andra riksdagsorgan än utskott får enligt 3 kap. 8 § RO endast väcka förslag i fråga som rör det egna organets kompetens, organisation, personal eller verksamhets- former. kan, enligt samma paragraf, föreslå att sådant organ även i annat fall får väcka förslag hos . Vid omröstning i gäller som huvudregel som beslut den mening varom mer än hälften av de röstande förenar sig, dvs. absolut majoritet (4 kap. 5 § RF). skall särskilt anges i RF eller, beträffande förfarandet i , i huvudbestämmelse i RO (4 kap. 5 § RF). Majoritetsprincipen vid omröstning i anses vara en av grundpelarna i en s.k. representativ demokrati, vilket är. I betänkandet Medborgerliga fri- och rättigheter, Regeringsformen (SOU 1975:75) uttryckte fri- och rättighetsutredning – som bl.a. utredde frågan om krav på kvalificerad majoritet eller annan särskild beslutsprocedur vid fri- och rättighetsbegränsande lagstiftning – det så att majoriteten, dvs. ett enkelt flertal, inom folkrepresenta- tionen skall ha möjlighet att, med ansvar inför väljarna, fatta de beslut som anses bäst gagna samhället. Majoritetsprincipens grundläggande betydelse för den politiska demokratin hade, enligt utredningen, understrukits genom det riksproportionella valsystemet och avspeglades på andra sätt i den nya författningen som konsekvent var byggd på folksuveränitetens och parlamentarismens principer. Inga andra avvikelser från denna princip borde, enligt Fri- och rättighets- utredningen, tillåtas än just sådana som var nödvändiga för att skydda den demokratiska styrelseformen och andra värden som är oskiljaktigt förenade med demokratins idéer (a.a. s. 81, 100 och 101). Regeringen anslöt sig till utredningens ståndpunkt. Enligt regeringen talade starka principiella skäl mot ett system som innebär att riksdagsminoriteter kan framträda med anspråk att kontrollera det grundlagsenliga i riksdags- majoritetens handlande (prop. 1975/76:209 s. 88–90). beslutade i enlighet med regeringens förslag (bet. 1975/96:KU56, rskr. 1975/76:414). Varken regeringen eller avvisade dock möjligheten att införa regler om tidsutdräkt mellan förslag och beslut (a. prop s. 89–90 och a. bet. s. 13 och 14). infördes också ett särskilt förfarande för viss fri- och rättighetsbegränsande lagstiftning enligt bestämmelsen i 2 kap. 12 § tredje stycket RF. På begäran av minst tio riksdagsledamöter skall ett sådant förslag vila . Om förslaget samlar 5/6 majoritet är det dock antaget. gjorde bedömningen att det särskilda beslutsförfarandet skulle innebära goda möjligheter att noga överväga föreslagna rättighetsbegränsningar och ge tillfälle till en allmän debatt i frågorna. Eftersom en minoritet inom endast kan få till stånd ett uppskov men inte hindra att ett förslag genomförs när den föreskrivna tidsfristen har gått ut, ansåg , att regeln inte innebar någon icke godtagbar politisk maktförskjutning från majorite- ten till en minoritet (prop. 1978/79:195 s. 35, bet. 1978/79:KU39 s. 8 och 9, rskr. 1978/79:359). I RF finns dock ett antal exempel på undantag från majoritets- principen antingen av innebörd att vissa beslut skall fattas med kvalificerad majoritet eller också att en minoritet kan bestämma utgången. Kvalificerad majoritet krävs bl.a. vid väckande av talan mot riksdagsledamot (4 kap. 8 § RF) och vid överlåtelse av beslutanderätt till andra stater eller mellanfolkliga organisationer (10 kap. 5 § RF). Det praktiskt mest betydelsefulla exemplet på minoritetsregler är just reglerna i 2 kap. 12 § tredje stycket RF om ett särskilt förfarande såvitt avser fri- och rättighetsbegränsande lagstiftning. Vidare innehåller RO vissa undantag från majoritetsprincipen såvitt avser vissa procedurfrågor i kammaren. Dessa undantag är uppställda för att ge minoriteten ett visst skydd. Ett exempel är bestämmelsen i 4 kap. 9 § RO om återförvisande av ärende till utskott. 4.3.6Gällande regler för skiljande från uppdrag och därmed sammanhängande frågor Enligt 3 kap. 10 § RF får endast den som uppfyller rösträttsvillkoren vara ledamot av eller ersättare för ledamot. Rösträtt har, enligt 3 kap. 2 § RF svensk medborgare som är eller har varit bosatt i riket och som fyllt senast på valdagen. Enligt 4 kap. 7 § första stycket RF får en riksdagsledamot eller ersättare för denne inte lämna sitt uppdrag utan medgivande. Enligt andra stycket i samma bestämmelse skall när det finns anledning till det självmant pröva om ledamot eller ersättare är behörig enligt 3 kap. 10 §. Enligt 4 kap. 7 § tredje stycket RF får en riksdagsledamot eller ersättare för denne skiljas från sitt uppdrag, bortsett från fall av bristande behörighet, endast om han eller hon genom brott har visat sig uppenbarligen olämplig för uppdraget. Ett sådant beslut skall fattas av domstol. En riksdagsledamot får, i likhet med ledamöter av beslutande kommunala församlingar, skiljas från uppdraget endast om det ingår fängelse i straffskalan för brottet (20 kap. 4 § ). Detta innebär att exempelvis mutbrott (20 kap. 2 § ) men inte brott mot tystnadsplikt (20 kap. 3 § ) kan leda till att ledamoten skiljs från sitt uppdrag. Även ett allmänt brott för vilket det är föreskrivet fängelse eller däröver kan leda till att ledamoten skiljs från uppdraget, förutsatt att ledamoten genom brotten har visat sig uppenbarligen olämplig att inneha uppdraget. Det krävs inte att brottet har begåtts efter det att ledamoten blev vald. skiljas från uppdraget även på grund av att han eller hon tidigare begått brott. Riksdagsledamöter har ett visst immunitetsskydd enligt 4 kap. 8 § RF. Talan får endast väckas mot en riksdagsledamot eller före detta riksdagsledamot enligt de i paragrafen angivna förutsättningarna. När det gäller dennes yttranden och gärningar under utövandet av uppdraget som riksdagsledamot får talan väckas endast om har medgivit det genom beslut om vilket minst 5/6 av de röstande har förenat sig. Riksdagsuppdraget utövas, förutom under kammarförhandlingarna, i vissa riksdagsorgan. Till dessa organ hör utskotten, valberedningen, krigsdelegationen och däremot inte revisorer eller riksbanksfullmäktige (SOU 1972:15 s. 137, se prop. 1973:90 s. 266 f.). Inte heller torde det vara fråga om utövande av riksdagsuppdrag vid uppdrag i och i besvärsnämnd (, Grundlagarna, 1980 s. 180). Ett mer begränsat immunitetsskydd gäller för brott som en riksdagsledamot begått utanför uppdraget som ledamot av . För sådant brott krävs dock inte något tillstånd från för att åtal skall kunna ske. har elva fullmäktige som väljs av (9 kap. 12 § andra stycket RF). En ledamot av riksbanksfullmäktige kan entledigas av från sitt uppdrag antingen på den grunden att han eller hon är behörig att utöva uppdraget eller genom att han eller hon inte beviljas ansvarsfrihet. Ledamöter av riksbanksfullmäktige får, enligt 2 kap. 1 § lagen om riksbank, inte vara statsråd, ledamot i direktionen, ledamot eller suppleant i styrelsen för en bank eller annat företag som står under tillsyn eller inneha annan anställning eller annat uppdrag som gör dem olämpliga för uppdraget som fullmäktig. Ledamöterna får inte heller vara underåriga, i konkurs, underkastade näringsförbud eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § . Om en ledamot av riksbanksfullmäktige tar en anställning eller ett uppdrag som kan strida mot nämnda bestämmelser skall enligt 2 kap 1 § lagen om riksbank entlediga ledamoten från uppdraget i fullmäktige. Vidare är det som prövar om ledamöterna i riksbanks- fullmäktige skall beviljas ansvarsfrihet. Om vägrar en fullmäktig ansvarsfrihet är han därmed skild från sitt uppdrag (9 kap. 12 § tredje stycket RF). Ansvarsfrihet får, enligt 10 kap. 4 § andra stycket lagen om riksbank, vägras endast om det finns skäl att föra talan om ekonomiskt ansvar mot en ledamot av fullmäktige eller om ledamoten bör åtalas för brottsligt förfarande i samband med sitt uppdrag. Hos är det finansutskottet som handlägger frågor rörande val av och entledigande av fullmäktigeledamöter, se 4 kap. 5 § första stycket RO. Det är även finansutskottet som beslutar om åtal mot ledamot av fullmäktige, se 9 kap. 8 § RO. leds av en direktion som utses av riksbanksfullmäktige (9 kap. 12 § andra stycket RF). Direktionen består av sex ledamöter som utses för av . Fullmäktige utser ordförande i direktionen. Denne skall vara chef för . Vidare utser fullmäktige minst en vice ordförande, som skall vara vice riksbankschef (1 kap. 4 § första stycket lagen om riksbank). Riksbanksfullmäktige får, enligt 9 kap. 12 § tredje stycket RF, skilja en ledamot av direktionen från hans anställning om ledamoten inte längre uppfyller de krav som ställs för att han skall kunna utföra sina uppgifter eller att han gjort sig skyldig till allvarlig försummelse. Enligt 3 kap. 1 § lagen om riksbank får en ledamot i direktionen inte vara ledamot av , statsråd, anställd i , anställd centralt av ett politiskt parti, ledamot eller suppleant i styrelsen för en bank eller annat företag som står under tillsyn, eller inneha annan anställning eller annat uppdrag som gör honom eller henne olämplig att vara direktions- ledamot. Ledamöterna får inte heller vara underåriga, i konkurs, underkastade näringsförbud eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § . Om en ledamot tar en sådan anställning eller ett sådant uppdrag som kan strida mot de nämnda bestämmelserna skall ledamoten genast anmäla det till fullmäktige. Om fullmäktige bedömer att ledamoten inte längre uppfyller de krav som ställs för att han skall kunna utföra sina uppgifter får fullmäktige därefter, enligt 9 kap. 12 § tredje stycket RF, skilja ledamot från dennes uppdrag. Utöver de valbarhetskrav som anges i 3 kap. 1 § lagen om riksbank kan sjukdom som beräknas pågå innebära att ledamoten kan utföra sina uppgifter (prop. 1997/98:40 s. 87). Riksbanksfullmäktige får vidare skilja en ledamot av direktionen från hans anställning om ledamoten gjort sig skyldig till allvarlig försummelse (9 kap. 12 § tredje stycket RF). Det kan, enligt förarbetena till bestämmelsen, vara fråga om att ledamoten grovt åsidosatt sina uppgifter som direktionsledamot, t.ex. genom att söka eller ta emot en instruktion. Det kan även röra sig om brottslighet som antingen är relaterad till eller annan brottslighet av allvarligare art som kan medföra bristande förtroende för (prop. 1997/98:40 s. 87). I begreppet allvarlig försummelse får dock inte tolkas in förandet av en för fullmäktige otillfredsställande penning- och valutapolitik eftersom detta skulle strida mot kravet på en självständig centralbank (prop. 1997/98:40 s. 74 och 87, bet. 1997/98:KU15 och 1998/99:KU2, rskr. 1997/98:147 och 1998/99:6, se även prop. 1997/98:164, bet. 1998/99:KU8, rskr. 1998/99:11). Det är som prövar om ledamot av direktionen i skall beviljas ansvarsfrihet (9 kap. 12 § tredje stycket RF). Ansvarsfrihet får, enligt 10 kap. 4 § andra stycket lagen om riksbank, vägras endast om det finns skäl att föra talan om ekonomiskt ansvar mot en ledamot av direktionen eller om ledamoten bör åtalas för brottsligt förfarande i samband med sin anställning. Om vägrar en direktionsledamot ansvarsfrihet blir det riksbanks- fullmäktiges sak att skilja ledamoten från anställningen. Fullmäktige är beslutför när minst åtta av ledamöterna är närvarande. Beslut fattas med enkel majoritet av de närvarande ledamöterna. Ett beslut om att skilja en ledamot av direktionen från hans eller hennes anställning förutsätter dock att minst åtta av fullmäktiges ledamöter är ense om beslutet (2 kap. 3 § lagen om riksbank).