sou · GPB330 · 2002-01-01 00:00:00 — Härigenom föreskrivs att det i 20 kap. 4 § sjölagen (1994:1009) skall införas ett andra stycke av följande innehåll. Den som framför ett fartyg eller i övrigt på fartyg fullgör en uppgift av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss och då är så påverkad av alkoholhaltiga drycker eller något annat medel, att det kan antas, att han inte på ett betryggande sätt kan utföra vad som därvid åligger honom, döms för sjöfylleri till böter eller fängelse . Den som framför ett fartyg i kanal, sluss, allmän farled eller allmän hamn efter att ha förtärt alkoholhaltiga drycker i så stor mängd att alkohol- koncentrationen under eller efter färden uppgår till i blodet eller per liter i utandningsluften skall alltid anses vara så påverkad som avses i första stycket. Denna lag träder i kraft . 1 Senaste lydelse SFS (1994:1009). 2Förslag till lag om ändring i lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov Härigenom föreskrivs att 1 och 2 §§ lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov skall ha följande lydelse. Alkoholutandningsprov får tas på den som skäligen kan misstänkas för brott som avses i 4 § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, 30 § järn- vägssäkerhetslagen (1990:1157) eller annat brott, varå fängelse kan följa, om provet kan ha betydelse för utredning om brottet. Alkoholutandningsprov tas av polisman. Provtagning skall ske på ett sätt som inte utsätter den på vilket provet tas för all- män uppmärksamhet. Om sär- skilda skäl inte föranleder något annat, skall provet tas i täckt fordon eller inomhus i avskilt rum. Alkoholutandningsprov får tas på den som skäligen kan misstänkas för brott som avses i 4 § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, 30 § järn- vägssäkerhetslagen (1990:1157), 20 kap. 4 eller 5 § sjölagen (1994:1009) eller annat brott varå fängelse kan följa, om provet kan ha betydelse för utredning om brottet. Alkoholutandningsprov tas av polisman eller, om misstanken avser brott mot 20 kap. 4 eller 5 § sjölagen (1994:1009), även av kustbevakningstjänsteman. Provtagning skall ske på ett sätt som inte utsätter den på vilken provet tas för allmän upp- märksamhet. Om särskilda skäl inte föranleder något annat, skall provet tas i täckt fordon eller fartyg eller inomhus i avskilt rum. 2 Senaste lydelse SFS (1993:1465). i andra fall än som avses i 1 § i andra fall än som avses i 1 § första stycket tas på förare av första stycket tas på förare av motordrivet fordon samt förare förare av maskindrivet spårfor- don på järnväg, tunnelbana eller järnväg, tunnelbana eller spårväg samt på den som framför ett paragraf får dock inte tas på fartyg i sluss, kanal, allmän farled eller allmän hamn. som är avsett att föras av enligt denna paragraf får dock inte tas på förare av motordrivet fordon, som är avsett att föras av gående och inte heller på den som framför ett utländskt fartyg i Bestämmelserna i 1 § andra provtagning enligt denna para- provtagning enligt denna para- Dessutom skall iakttas att Dessutom skall iakttas att prov får tas endast på eller i nära prov får tas endast på eller i nära anslutning till den plats där anslutning till den plats där det sker en kontroll av eller ett För proven får endast vilken prov skall tas. brukas utan dröjsmål och som som kan brukas utan dröjsmål och som bara anger om eventuell Om den undersökte begär det skall protokoll föras vid provtagningen och bevis om utförd åtgärd utfärdas. Denna lag träder i kraft . 3Förslag till lag om ändring i lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning Härigenom föreskrivs att det i 3 § lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning skall införas ett tredje stycke av följande innehåll. Kustbevakningstjänsteman har samma befogenhet som tillkommer polisman enligt 13 § polislagen (1984:387) att avvisa, avlägsna eller omhänderta den som genom sitt uppträdande i trafiken till sjöss stör ordningen eller utgör omedelbar fara för denna. Sådan befogenhet har han också när det fordras för att avvärja brott mot de föreskrifter som avses i 1 § 5, 6 och 7. Vid omhändertagande som avses i första stycket skall kust- bevakningstjänsteman tillämpa bestämmelserna i 17 § polislagen. Om kustbevakningstjänste- mans rätt att genomföra alko- holutandningsprov finns be- stämmelser i lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov. Denna lag träder i kraft . 3 Senaste lydelse SFS (1984:392). 4Förslag till förordning om ändring i förordningen (1983:124) om medverkan vid polisiär övervakning Härigenom föreskrivs att 4 § förordningen (1983:124) om Kust- bevakningens medverkan vid polisiär övervakning skall ha följande lydelse. meddelar efter samråd med Rikspolis- styrelsen de ytterligare före- skrifter som behövs för verkställighet av lagen (1982:395) om Kustbevak- ningens medverkan vid polisiär övervakning och denna förordning. meddelar efter samråd med Rikspolis- styrelsen de ytterligare före- skrifter som behövs för verkställighet av lagen (1982:395) om Kustbevak- ningens medverkan vid polisiär övervakning, lagen (1976:1090) om alkohol- utandningsprov samt denna förordning. Denna förordning träder i kraft . 4 Senaste lydelse SFS (1988:486). Regeringen beslutade att tillkalla en särskild utredare med uppgift att utreda om det finns anledning att för hela eller delar av sjötrafiken införa en promillegräns för sjöfylleri som inte är grovt [direktiven (dir. 1999:87) är intagna som bilaga till betänkandet]. Utredaren skall också analysera vissa lagtekniska frågor med anknytning till sjöfylleribrottet samt ta ställning till om den utvidgning av straffansvaret för drograttfylleri som trädde i kraft bör inverka på utformningen av bestämmelsen om sjöfylleri. I samband med att nykterhetsfrågorna behandlas skall utredaren analysera i vad mån möjligheterna att upptäcka och beivra sjöfylleri kan underlättas och, om så är fallet, lämna förslag om på vilket sätt så kan ske. Regeringen har angett följande utgångspunkter för utredningsarbe- Utredaren skall analysera om det för vissa kategorier av sjöfarande kan vara motiverat med en strängare syn på nykterheten än den som kommit till uttryck i lagstiftningen. Utredaren skall särskilt överväga om en promillegräns för sjöfylleri som inte är grovt bör införas. Utredaren skall analysera om det behövs särskilda ansvarsfrihets- bestämmelser som är tillämpliga vid onykterhet till sjöss. I samband med att promillegränsfrågan för enkelt sjöfylleri analyseras skall utredaren också närmare analysera och belysa de problem som kan göra sig gällande vid tillämpningen av rekvisiten framför ett fartyg och fullgör en uppgift av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss i 20 kap. 4 § sjölagen (1994:109). Utredaren skall ta ställning till om utvidgningen av straffansvaret för vägtrafikens del (nollgräns för narkotika i trafiken) bör inverka på utformningen av bestämmelsen om sjöfylleri. Därvid skall utredaren uppmärksamma de särskilda förhållanden som föranlett denna kriminalisering för vägtrafiken. Utredaren skall närmare överväga hur möjligheterna att kontrollera efterlevnaden av en eventuell promillegräns för enkelt sjöfylleri kan underlättas. Det bör i detta sammanhang övervägas om Kustbevak- ningen skulle kunna hjälpa till vid övervakningen av trafiken till sjöss. Utredaren skall överväga om polisen eller någon annan, t.ex. kustbevakningstjänsteman, bör ges rätt att rutinmässigt ta alkoholutandningsprov på personer som omfattas av sjölagens bestämmelser om sjöfylleri, dvs. de som framför fartyg och de som i övrigt fullgör en uppgift av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss, liksom hur en sådan kontroll i så fall bör genomföras. I detta sammanhang måste även beaktas vilka tekniska möjligheter som finns att genomföra sållningsprov respektive kvantitativa prov till sjöss. Utredaren bör studera lagstiftningen och metoder för att upptäcka och beivra sjöfylleri i några jämförbara länder. Utredaren skall lämna de förslag till lagändringar och förändringar i andra avseenden som översynen kan ge anledning till. Utredaren skall ge förslag på hur information kan spridas för att säkerställa att syftet med nykterhetsreglerna uppnås och för att öka nykterheten till sjöss. Utredaren är fri att också ta upp andra frågor som har betydelse för att minska risken för olyckor till följd av bruk av alkohol eller andra berusningsmedel till sjöss. 1.1.1Behovet av en översyn Behovet av en översyn samt bakgrunden till utredningens uppdrag är enligt direktiven följande. Frågan om införande av en promillegräns för sjöfylleri som inte är grovt har övervägts (se bl.a. SOU 1953:20, SOU 1965:18, SOU 1974:95, Ds 1990:52 och SOU 1992:131). Dessa överväganden har emellertid inte lett till någon lagstiftning. Som skäl härför har framför allt åberopats de svårigheter, vilka närmare skall belysas nedan, som är förenade med införandet av en sådan promilleregel. I propositionen 1998/99:43 ansåg regeringen att det saknades tillräckligt underlag för att föreslå en promillegräns för sjöfylleri som inte är grovt. Regeringen avsåg i stället att tillsätta en utredning med uppgift att bl.a. närmare överväga frågan om införandet av en promillegräns för sjöfylleri som inte är grovt. Inom ramen för en sådan utredning skulle det också finnas skäl att belysa t.ex. frågorna om gränsdragningsproblematiken beträffande rekvisiten den som framför ett fartyg och sysslor av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss liksom frågan om den utvidgning av straffansvaret för drograttfylleri som föreslogs i propositionen bör få någon konsekvens för utformningen av bestämmelsen om sjöfylleri. hade tidigare i sitt betänkande 1997/98:LU13 förordat ett tillkännagivande att regeringen borde återkomma till med ett förslag om promilleregler i sjötrafiken. biföll utskottets hemställan (rskr. 1997/98:145). uttalade i sitt yttrande till justitieutskottet med anledning av regeringens förslag om ändring av bestämmelsen om grovt sjöfylleri (1997/98:LU2y) att det är angeläget att den i propositionen aviserade utredningen nu kommer till stånd utan ytterligare dröjsmål. Något formellt tillkännagivande därom från sida kunde, enligt lagutskottet, inte anses nödvändigt. delade lagutskottets bedömning (bet. 1998/99:JuU15). 1.1.2Kostnadsberäkningar och andra konsekvensbeskrivningar Enligt direktiven skall förslagets konsekvenser redovisas enligt vad som anges i 14 och 15 §§ kommittéförordningen (1998:1474), varvid särskild vikt skall läggas vid att redovisa förslag till finansiering i de delar där redovisade förslag innebär ökade kostnader eller minskade intäkter för det allmänna och vid att redovisa förslagens betydelse för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet samt för sysselsättning och service i olika delar av landet. Utredningen har i enlighet med direktiven inriktat sitt arbete främst på frågan huruvida en promillegräns för sjöfylleri som inte är grovt bör införas. Utredningen har vidare undersökt möjligheterna att ge polis och kustbevakning befogenhet att genomföra rutinmässiga alkohol- utandningsprov till sjöss. Utredningsarbetet har i huvudsak bedrivits så att efter en första strukturering av frågeställningarna har sekreteraren och ordföranden utarbetat promemorior med förslag till överväganden rörande de olika frågorna och successivt lagt fram dem för övriga medverkande i utredningen. Promemoriorna har därefter bearbetats med hänsyn till de synpunkter som framförts. Utredningen har hållit nio sammanträden. I samband med ett av dessa har en hearing hållits med företrädare för Brottsförebyggande rådet, , , , , , Sjöpolisen i , Sjösportens Samarbetsdelegation, , , , (sjöscoutgruppen) och . Vid ett annat av utredningens sammanträden har ytterligare en hearing hållits med företrädare för . Utredningens sekreterare har besökt Sjöpolisen i . Utredningen har inhämtat upplysningar från bl.a. , , samt IMO. Utredningen har vidare inhämtat uppgifter om sjöfyllerilagstift- ningen i , , och . 1.3Regleringen av nykterhet till sjöss – något om utvecklingen Frågan om en särskild bestämmelse om ansvar för onykterhet till sjöss övervägdes . medgav inte gällande rätt lagföring av den som varit onykter till sjöss på annat sätt än genom åberopande av dåvarande sjötrafikförordningens (1962:150) bestämmelser om vårdslöshet i trafik till sjöss eller dåvarande sjölagens (1891:35 s.1) och dåvarande sjömanslagens bestämmelser om ansvar för den som genom vårdslöshet eller försummelse i tjänsten vållat en sjöolycka. Den första uttryckliga bestämmelsen om onykterhet till sjöss infördes år 1967.1 Bestämmelsen togs in i 325 § sjölagen (1891:35 s.1) och förblev i sak oförändrad fram till . I bestämmelsen stadgades straff för den som på fartyg fullgjort uppgift av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss och därvid varit så påverkad av alkoholhaltiga drycker eller något annat berusningsmedel, att det måste antas, att han inte på ett betryggande sätt kunnat utföra vad som därvid ålegat honom. Straffet var böter eller fängelse i högst . Bestämmelsen innehöll inte någon särskild brottsbenämning men brottet brukade i allmänhet benämnas onykterhet till sjöss. gjordes en omformulering av bestämmelsen om onykterhet till sjöss.2 Genom den nya lydelsen kom regleringen i 325 § sjölagen (1891:35 s. 1) att gälla även den som framför ett fartyg. förarbetena till ändringen (prop. 1985/86:85 s. 15) föreslogs denna omformulering för att tydligare framhäva att bestämmelsen även avsåg den som framförde fritidsbåtar. ändringar i sjölagen (1891:35 s. 1) Genom ändringar i sjölagen3 gavs straffbestämmelserna om sjönykterhetsbrott en likartad lagteknisk uppbyggnad som motsvarande bestämmelser i trafikbrottslagen (1951:649) och järnvägssäkerhets- lagen (1990:1157). Ändringarna av 325 och 325 a §§ sjölagen (1891:35 s. 1) trädde i kraft . I motsats till TBL och järnvägssäkerhetslagen innehöll bestämmelserna inte några gränsvärden för alkohol- koncentrationen i blodet eller utandningsluften. Kriminaliseringen var – och är – uppdelad på ett grovt brott, som rubriceras grovt sjöfylleri, och ett enkelt brott, som rubriceras sjöfylleri. Enligt 325 § skulle den dömas för sjöfylleri som framfört ett fartyg eller i övrigt på ett fartyg fullgjort uppgift av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss och då varit så påverkad av alkoholhaltiga drycker eller något annat medel, att det kunde antas, att han inte på ett betryggande sätt kunnat utföra vad som därvid ålegat honom. Straffet för sjöfylleri var böter eller fängelse . Var ett sjöfylleribrott att anse som grovt, kunde man dömas för grovt sjöfylleri till fängelse i högst . Frågan huruvida ett sjöfylleribrott var att anse som grovt skulle avgöras med beaktande av samtliga omständigheter vid brottet. Enligt 325 a § skulle emellertid särskilt beaktas, om 1.gärningsmannen har varit avsevärt påverkad av alkohol eller något annat medel, 2.den uppgift som gärningsmannen haft att fullgöra varit särskilt krävande med hänsyn till fartygets egenskaper eller andra omständigheter eller 3.framförandet av fartyget inneburit en påtaglig fara för säkerheten till sjöss. 3 SFS 1991:668. Den första punkten i bestämmelsen hade – och har fortfarande – sin motsvarighet i 4 a § TBL och 30 § järnvägssäkerhetslagen. I dessa regleringar – som upptog visst övre gränsvärde för alkoholkoncentrationen i blodet eller utandningsluften bland de omständigheter som särskilt skulle beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt – tar rekvisitet främst sikte på fall där den misstänkte varit påverkad av något annat medel än alkohol eller där det inte finns någon bevisning om alkoholkoncentrationen. Rekvisitet kan emellertid, mot bakgrund av de individuella variationer som finns när det gäller vilken alkoholpåverkan en viss koncentration leder till, vara uppfyllt även om alkoholkoncentrationen inte uppgått till det angivna gränsvärdet. Uttrycket "avsevärt påverkad" i 325 a § var avsett att förstås på i princip samma sätt som motsvarande uttryck i övriga bestämmelser om trafiknykterhetsbrott. Speciellt för sjöfylleri var dock att det bland de omständigheter som skulle beaktas vid bedömningen av brottets svårhet inte återfanns något övre gränsvärde. Avsaknaden av ett sådant värde innebar emellertid inte att alkoholkoncentrationen i den misstänktes blod eller utandningsluft skulle sakna betydelse vid tillämpningen av bestämmelserna om sjöfylleri. I förarbetena till bestämmelserna framhölls att det var en fördel om det i förundersökningarna fanns tillgång till analysbevis beträffande alkoholkoncentrationen i blod eller utandningsluft. I de fall där alkoholkoncentrationen uppgått till i blodet eller per liter utandningsluft torde gärningsmannen, enligt förarbetena, med hänsyn till vad som är känt om alkoholens inverkan på människan, i allmänhet få anses ha varit så avsevärt påverkad av alkohol att ansvar för grovt sjöfylleri kan vara motiverat (prop. 1990/91:128 s. 17 och bet. 1990/91:LU35 s. 9). Avsevärd påverkan kunde emellertid, framhölls det, föreligga även vid lägre alkoholkoncentrationer. När det gällde den andra punkten låg det, enligt förarbetena, i sakens natur att sådana omständigheter som fartygets storlek och den fart med vilken det hade framförts eller kan framföras borde ha betydelse vid bedömningen av hur allvarlig gärningen var. Andra exempel på förhållanden som kunde vara relevanta i detta sammanhang var, enligt förarbetena, väderleken liksom om färden skett i en livligt trafikerad farled eller om vattnen var särskilt svårnavigerade på sätt som innebar ökade risker för att en sjöolycka skulle inträffa (prop. 1990/91:128 s. 23). När det gällde den omständighet som angavs i den tredje punkten gjorde sig, när det gäller tillämpningen, samma slags synpunkter gällande som beträffande motsvarande reglering av grovt rattfylleri i TBL (prop. 1991/92:128 s. 23 och Ds 1990:52 s. 47 och 48; angående TBL se prop. 1989/90:2 s. 49 och 50 samt avsnitt 2.3). Rekvisitet avsåg således framför allt två situationer, nämligen att framförandet av fartyget skett oaktsamt eller att brottet begåtts när gärningsmannen haft en särskilt ansvarsfull uppgift. Även andra omständigheter kunde enligt förarbetena kvalificera brottet som grovt. Det var emellertid också möjligt att brottet inte var att anse som grovt trots att någon av de omständigheter som nämnts hade förelegat. Typen av fartyg eller de uppgifter som den tilltalade fullgjort under färden kunde t.ex. ha varit sådana att brottet inte borde bedömas som grovt trots att den tilltalade varit avsevärt påverkad. Höjning av maximistraffet för grovt sjöfylleri Maximistraffet för grovt sjöfylleri höjdes till fängelse genom en lagändring . Denna ändring ägde rum som straffmaximum höjdes till fängelse för grovt rattfylleri samt trafiknykterhetsbrott enligt järnvägssäkerhetslagen (1990:1157). Sjölagen (1994:1009) Den nu gällande sjölagen, som ersatte sjölag, trädde i kraft . Den nya sjölagen innebär främst en anpassning av bestämmelserna som rör godsbefordran till dagens sjöfartsförhållanden. Bestämmelserna om onykterhet till sjöss i 20 kap. 4 och 5 §§ i den nya sjölagen överensstämmer i sak med 325 och 325 a §§ sjölag. En gräns om för alkohol i blodet eller motsvarande i utandningsluften infördes som en av de (fyra) särskilda omständigheter som skall beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Promilleregeln infördes som en nollgräns för narkotika i trafiken infördes i TBL och i järnvägssäkerhetslagen. För en utförlig redogörelse om nu gällande bestämmelser, se avsnitt 1.4. 1.4Gällande bestämmelser om ansvar för onykterhet till sjöss De nu gällande bestämmelserna om sjöfylleri i 20 kap. 4-5 §§ sjölagen lyder enligt följande. 4 § Den som framför ett fartyg eller i övrigt på fartyg fullgör en uppgift av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss och då är så påverkad av alkoholhaltiga drycker eller något annat medel, att det kan antas, att han inte på ett betryggande sätt kan utföra vad som därvid åligger honom, döms för sjöfylleri till böter eller fängelse . 5 § Är ett brott som avses i 4 § att anse som grovt, skall dömas för grovt sjöfylleri till fängelse i högst . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om 1.gärningsmannen har haft en alkoholkoncentration som uppgått till i blodet eller per liter i utandningsluften, 2.gärningsmannen annars har varit avsevärt påverkad av alkohol eller något annat medel, 3.den uppgift som gärningsmannen haft att fullgöra varit särskilt krävande med hänsyn till fartygets egenskaper eller andra omständigheter, eller 4.framförandet av fartyget har inneburit en påtaglig fara för säkerheten till sjöss. En gräns om för alkohol i blodet eller motsvarande i utandningsluften infördes – som redogjorts 1999 som en av de (fyra) särskilda omständigheter som skall beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Promilleregeln infördes som en nollgräns för narkotika i trafiken infördes i TBL och i järnvägssäkerhetslagen. Bestämmelserna om trafiknykterhetsbrott till sjöss omfattar inte endast förare av ett fartyg utan även andra som fullgör uppgifter av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss (se mera härom i avsnitt 1.4.3). Ansvarsbestämmelserna är tillämpliga på alla typer av fartyg, således även på roddbåtar och kanoter. När det gäller mindre båtar som kan föras av en enda person torde straff för sjöfylleri i första hand komma i fråga för den som styr båten. Även i sådana fall kan annan person som finns på båten ha ett sådant ansvar för färden att det kan komma i fråga att döma honom for sjöfylleri (prop. 1990/91: 128 s. 22). Beträffande 20 kap. 5 § 2-4 punkterna hänvisas till redogörelsen ovan under avsnittet ändringar i sjölagen (1891:35 s. 1). De grundläggande förutsättningarna för straffansvar för sjöfylleri enligt nuvarande bestämmelse i 20 kap. 4 § sjölagen gäller givetvis även om gärningsmannen har en koncentration av alkohol i blodet uppgående till eller överstigande alkohol i blodet (och motsvarande värde i utandningsluften). Det är alltså först om det kunnat konstateras att gärningsmannen fört fartyget eller i övrigt haft en syssla av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss och då varit så påverkad att det kan antas att han inte på ett betryggande sätt kunnat utföra vad som ålegat honom, som domstolen kan gå vidare med sin bedömning av om sjöfylleriet är att anse som grovt. Den uppmätta promillehalten (eller halten i utandningsluften) av alkohol utgör då en av de omständigheter som särskilt skall beaktas vid denna bedömning. Men domstolen skall givetvis göra en allsidig bedömning av de relevanta omständigheterna i varje enskilt fall. Den promillegräns som införts i 20 kap. 5 § skapar således inte en sådan icke motbevisbar presumtion om påverkan som återfinns i om rattfylleri (jfr. 1998/99:43 s. 51). Försök till sjönykterhetsbrott är inte straffbelagt. Däremot gäller de allmänna bestämmelserna om ansvar för medverkan i 23 kap. BrB. 1.4.1Något om bakgrunden till införandet av en promillegräns för grovt sjöfylleri Skälen för regeringens förslag när det gäller införandet av en promillegräns för grovt sjöfylleri var följande enligt prop. 1998/99:43 s. 43-44. Som framgått i det föregående har sjötrafiken och främst fritidsbåtstrafiken ökat kraftigt . Antalet fritidsbåtar har fördubblats och överstiger nu en miljon. Den ökande trafikintensiteten innebär att högre krav måste ställas på nykterheten till sjöss. Mot bakgrund härav och med hänsyn bl.a. till de tillämpningsproblem som är förknippade med dagens lagstiftning föreslog Väg- och sjöfyllerikommittén att en promillegräns om 1,0 för grovt sjöfylleri skulle införas. Frågan behandlades av regeringen i propositionen 1993/94:44 Grovt rattfylleri m.m. Med hänsyn till att de ändringar i sjöfylleri- bestämmelserna som hade införts , vilka innebar bl.a. att brottet delades in i två svårhetsgrader, inte hade utvärderats avvaktade regeringen att ta ställning i fråga om införandet av promillegränser till sjöss. Regeringen gav i stället BRÅ i uppdrag att utvärdera den tidigare reformen.