sou · GPB327d2 · 2002-01-01 00:00:00 — En kommun ägde för att främja bostadsförsörjningen inom kommunen ställa medel till förfogande för att användas till åtgärder i syfte att minska den enskildes kostnader för att anskaffa eller inneha en fullvärdig bostad. Befogenheten var i princip begränsad till verksamhet inom den egna kommunen men fick bedrivas inom område i vilket kommunen ingick och som kunde anses utgöra en enhet i bostadsförsörjningshän- seende. Verksamhet i annan kommun fick bedrivas om den kommunen givit sitt samtycke (1 § första stycket i den lydelse lagen hade när den upphävdes). Av kommunallagen följer att en kommun endast har be- fogenhet att ha hand om angelägenheter som är av allmänt intresse. Av denna reglering och likställighetsprincipen följer att kommunen inte får ge stöd åt enskilda. Med stöd av bo- stadsförsörjningslagens bestämmelse kunde kommunen ge en- skilda olika typer av bostadsstöd. Kommunen kunde således lämna egna bostadsbidrag vid sidan av de statliga. Också andra subventioner eller åtaganden möjliggjordes genom bestäm- melsen. Ett exempel är borgensåtagande för företag och enskilda som bygger bostäder. Kommunens befogenhet (och skyldighet) att ge bostadsstöd i form av socialbidrag följde inte av denna bestämmelse utan av socialtjänstlagen och dess föregångare. Vid bostadsförsörjningslagens införande saknades klara rikt- linjer om kommunala subventioner var att betrakta som gemen- samma hushållningsangelägenheter vilka kommunen hade be- fogenheter att besluta om enligt de dåvarande kommunallagarna (prop. 1947:259, utl. Rättspraxis hade givit olika resultat vad gäller rekvisitet gemensamma. Någon tveksamhet rådde inte beträffande de fall där enligt författningarna kom- munala subventioner – i form av kapitaltillskott, borgen, upp- låtande av tomtmark m.m. – var en förutsättning för att statlig subvention skulle utgå. Inte heller beträffande sådana subven- tioner där ett bemyndigande fanns mer eller mindre uttalat från statsmakternas sida bedömdes det finns risk för att kommunala subventionsbeslut skulle var olagliga på grund av att de gynnade endast vissa kommunmedlemmar. I andra ofta förekommande fall fanns en sådan risk. En särskild behörighetsregel bedömdes därför som nödvändig. Det hade dock ifrågasatts om en sådan behövdes eftersom regeringsförslaget innehöll en bestämmelse som ålade kommunerna en skyldighet att sörja för en till- fredsställande bostadsförsörjning (se under rubriken en bostadsförsörjningsplan enligt den ursprungliga lagen). En av bostadspolitikens hörnstenar, som lades av den bostads- sociala utredningen, var att staten skulle arbeta med generella subventioner. Det var praktiskt ogörligt att utforma det statliga mer schematiskt utformade stödet så att det för alla fall skulle bli tillräckligt. Eftersom vissa svaga grupper (pensionärer och barn- rika familjer) inte skulle kunna tillgodogöra sig dessa subven- tioner, då de inte hade tillräckligt med egna medel för att t.ex. hyra en lägenhet i ett nybyggt hus, ansågs det viktigt att kommunerna efter egen vilja kunde komplettera statens stöd. Sambandet med kommunernas socialvårdande verksamhet talade för denna uppläggning. Kommunerna hade redan tidigare lämnat bostadssubventioner vid sidan av fattigvården. Syftet vara att åstadkomma subventioner både enligt generella normer och efter individuell behovsprövning. De kommunala subventionerna sågs också som ett viktigt instrument vid kommunernas planering av bostadsförsörjningen men också för den åsyftade höjningen av bostadsstandarden. De skulle ha som ändamål att för de inom kommunen bosatta per- sonerna minska kostnaderna för anskaffande och behållande av en fullvärdig bostad. Detta innebar att kommunala subventioner inte borde beviljas för bostäder som i fråga om utrymme och standard inte motsvarade de minimikrav som ställts upp för att få statliga lån och bidrag. I en verklig nödsituation skulle dock nyproducerade bostäder tillfälligtvis kunna anses som fullvärdiga även om de inte uppfyllde minimikraven. Möjliggörandet av kommunala stöd var ett led i att aktivera kommunernas bostadspolitiska verksamhet. Kommunernas fria initiativrätt i fråga om valet av åtgärder för bostadsförsörj- ningens förbättring betraktades som viktig. uppmärk- sammades kommunerna på vissa angelägna åtgärder. Önske- målen var starka om att det skulle utvecklas individuellt behovs- prövade subventioner. Det gällde att se till att bl.a. pensionärer och andra låginkomsttagare som inte kom i åtnjutande av några statliga subventioner erhöll del av de insatserna. Kommunernas möjligheter att tillhandahålla prisreducerade tomter bedömdes också som ett viktigt instrument. Lagregle- ringen ansågs så angelägen att man inte kunde avvakta de på- gående övervägandena om regleringen av den kommunala kom- petensen (kommunallagskommitté). Det förutsattes dock vid utskottsbehandlingen att det fortsatta beståndet av den provisoriska bestämmelsen skulle övervägas vid behandlingen av ett förslag i frågan. Kommunen fick i stort sett fullt fria händer att själva utforma de bostadsstödjande åtgärderna. Därför kopplades inte kommu- nernas stödmöjligheter till en förutsättning av att det fanns en statlig subvention. Två begränsningar gällde dock för kom- munerna. Åtgärderna skulle gagna inom kommunen bosatta per- soner och åtgärderna skulle avse anskaffande eller innehav av, som ovan nämnts, en fullvärdig bostad. Regeringen avvisade utredningens förslag om att kommunerna skulle vara tvungna att underställa regeringen de för deras sub- ventioner tillämpade formerna. Regeringen ansåg att detta skulle innebära ett onödigt ingrepp i den kommunala självstyrelsen. Om en bostadsförsörjningsplan skulle upprättas var tanken att åtgärderna skulle rymmas i denna. En sådan plan skulle upprättas efter samråd med statlig myndighet. Genom denna ordning låg en viss garanti för en behövlig samordning mellan de statliga och Statliga riktlinjer och anvisningar om vad som av staten bedömdes som angelägna åtgärder skulle utfärdas. I den ursprunglig lagen var kommunens befogenhet att besluta åtgärder begränsad till att avse den egna kommunen. genomfördes att en kommuns bostadsfrämjande åtgärder kunde utsträckas till annan kommun i den mån denna ingick i samma bostadsförsörjningsområde som den kommun som vidtog åtgär- den (prop. 1959:173, utl. Det gällde i praktiken totalt ett tjugotal sådana områden i landet. Lagändringen gällde främst att tillgodose ett behov för expan- siva kommuner att genom sina bostadsföretag kunna bygga i omkringliggande kommuner med bättre tillgång till lämplig mark samt att kommunen skulle kunna göra borgensåtagande för sådana byggföretag. Efter departementsberedningen förseddes lagförslaget med ett krav på att samtycke skulle föreligga från den andra kommunen i syfte att man skulle undvika en kränk- ning av den kommunala självstyrelsen. gjordes ytterligare en förändring. Lagens ursprung- liga krav på att kommunens åtgärder skulle rikta sig mot i kommunen bosatta personer utmönstrades så att det skulle bli möjligt att också lämna stöd till sådana personer som avsåg att bosätta sig i kommunen. förmodade att sådana stödåtgärder endast undantagsvis skulle bli fallet. Förlusttillskott till kommunala bostadsföretag I fråga om ett bostadsföretag i vilken kommunen äger bestäm- mande inflytande och vars grundkapital delvis består av kapital- tillskott från annan än kommunen, fick kommunen enligt den upphävda lagen ställa medel till förfogande för att täcka hos bostadsföretaget uppkommen förvaltningsförlust även till den del förlusten belöpte på medintressent i företaget (1 § andra stycket). Regleringen infördes genom lagstiftning (prop. 1975:15, bet. Det hade inte rått någon tvekan om att en kommun kunde anslå medel för att täcka hyresförluster inom ett helkommunalt bolag. Det var däremot tveksamt om en kommun kunde anslå medel till en större del av en förlust än som belöpte på kommunens andel av ett företag som den drev ihop med annan. Det var i huvudsak fråga om att – utan vinstintresse – hade deltagit i vissa byggprojekt för vilka man ansåg att det fanns skäl att kommunen jämte staten betalade uppkomna förluster på samma sätt som skedde för helkom- munala bostadsföretag. Lagregleringen avsåg att garantera att kommunerna skulle ha formella möjligheter att lämna bidrag till täckning av hyres- förluster i allmännyttiga företag eller annat kommunalt bostads- företag. Lagen avfattades dock att gälla även andra typer av förluster. Vid bostadsförsörjningslagens avskaffande ansågs att kom- munernas handlingsfrihet för att lämna ekonomiskt stöd varit för stor (prop. 1992/93:242). Den möjlighet bostadsförsörj- ningslagen gav kommunen att särskilt gynna vissa fastighetsägare borde inte finnas. ansågs det viktigt att kommunerna ekonomiskt kan bidra till att minska hushållens kostnader för att skaffa sig bostäder. Regeringen föreslog därför en särregel som innebär en rätt för kommunen att lämna borgen till enskilda personer för att både bygga eller överta bostäder. Kommunen fick också rätt att lämna enskilda hushåll stöd till boende, t.ex. i form av bostadsbidrag utöver de regler som staten fastställt. En särskild lag infördes enligt vilken en kommun får lämna enskilda hushåll ekonomiskt stöd i syfte att minska deras kostnader för att anskaffa och inneha en permanentbostad (lagen, 1993:406, om kommunalt stöd till boendet). Den nu gällande lagstiftningen innebär således att det inte är möjligt för en kommun att lämna ekonomiskt stöd till den som yrkesmässigt upplåter bostäder utöver vad som följer av kom- Kommunen har alltså inte rätt att lämna ekonomiskt stöd till hyreshusägare eller bostadsrättsföreningar. I propositio- nen sades att detta skulle gälla oavsett om stödet i ett enskilt fall oavkortat skulle komma de boende till godo. En strikt avgräns- ning i detta avseende ansågs nödvändig, eftersom det i annat fall skulle öppna möjligheter att med kommunala medel gynna vissa ägare av (i första hand) flerbostadshus framför andra, vilket skulle stå i strid med kommunallagens likställighetsprincip. uppfattning om rättsläget efter lagen upp- hävande innebär att kommunerna även fortsättningsvis måste anses ha möjlighet att på olika sätt stödja kommunala bostads- företag oavsett om företagen drivs som aktiebolag, stiftelser eller i annan företagsform (bet. 1992/93:BoU19). Utskottet anförde att det får anses kompetensenligt för en kommun att skapa och driva bostadsföretag m.m. Utskottet erinrade om ett uttalade i propositionen om att stöd till fastighetsägare efter bostadsför- sörjningslagens upphävande inte får lämnas i vidare mån än vad som följer av kommunallagens bestämmelser. Av kommunal- lagens allmänna bestämmelser om kommunernas kompetens följer att kommunerna själva får ta hand om en angelägenhet, om det är av allmänt intresse att så sker. Bl.a. med avseende på det grundläggande ansvar kommunerna förutsätts ha i fråga om bostadsförsörjningen har den kommunala kompetensen ansetts vara omfattande på området (bet. 1992/93:BoU19 s.8 f). Kommunens administration av det statliga En kommun var skyldig att genom lämpligt kommunalt organ förmedla lån och bidrag, som utgick av statsmedel i syfte att främja bostadsförsörjningen inom riket eller eljest gällde bostä- der och lokaler inom ett bostadsområde. Skyldigheten omfattade också att vid sådan statlig låne- och bidragsverksamhet biträda vid byggnadskontroll och låneförvaltning samt utöva insyn i bostadsrättsföreningars verksamhet (2 § första stycket). Regleringen av kommunernas skyldig på detta område har funnits i bostadsförsörjningslagen sedan den tillkom (prop. 1947:259, utl. Den närmare omfattningen av skyldigheten bestämdes av regeringen. Bestämmelserna togs in i de olika låne- och bidragsförfattningarna. Se t.ex. bostads- finansieringsförordningen (1974:946), bostadslånekungörelsen (1967:552) och förordningen (1974:252) om statligt stöd till energibesparande åtgärder i bostadshus. Vid krigsslutet fanns för lån och bidrag för bostadsbyggandet med huvudsaklig inriktning på städerna en stark central statlig organisation. För byggandet på landet var organisationen mindre centralistisk. Några lokala statliga organ fanns inte utan den lokala anknytningen hade i stället tillgodosetts genom att kommunens medverkan gjorts till förutsättning för att den statliga stödverksamheten skulle få komma till användning på en viss ort. Den bostadssociala utredningen hade konstaterat att statliga åtgärder förfelat sin verkan eller fördröjts därför att de kom- munala åtgärder som varit förutsättning för det praktiska genomförandet inte kommit till stånd. Den dittills varande centralistiska prägeln förklarades med de särskilda förhållanden som varit på grund av kriget jämte av att kommunerna inte haft tillräcklig kapacitet och kompetens. Det bostadspolitiska program som antogs efter kriget innebar att någon ekonomisk medverkan från kommunernas sida inte skulle ställas upp som förutsättning för att statligt stöd skulle utgå. Det skulle inte heller vara en förutsättning att kommunen åtagit sig att förmedla sådana lån och bidrag. Syftet med denna ordning var att öka effekten av den statliga verksamheten. Utredningen förordade en stark decentralisering av sådana funktioner som kunde decentraliseras. Bostadsfrågorna beskrevs i väsentliga hänseenden till sin egen natur vara så lokalt präglade att en lokal handläggning av bostadsärendena i största möjliga mån var önskvärd. Det stora flertalet kommuner hade redan frivilligt påtagit sig sådana uppgifter i fråga om den statliga låne- och bidragsförmedlingen (även om ett avsevärt antal mindre landskommuner inte gjort det). Det framstod t.o.m. som uppen- bart att lokala organ måste medverka i den statliga verksamheten. I bostadsförsörjningslagen infördes därför skyldigheten för kommunerna att förmedla statliga lån och bidrag. Eftersom bostadsförsörjningen var av ett stort kommunalt intresse skulle skyldigheten fullgöras utan kostnad för statsverket. Vissa kommuner antogs på grund av sin storlek eller andra lokala förhållanden ha svårt att fullgöra sina skyldigheter. En kommande kommunindelningsreform skulle förbättra kommu- nernas möjligheter. I lagen slogs fast en grundläggande och för alla kommuner verkande skyldighet men regeringen fick be- myndigande att göra undantag. Vid riksdagsbehandlingen förut- sattes att de mindre kommunerna intill kommunindelnings- reformen skulle erhålla dispens samt att kommunerna generellt inte skulle åläggas kostnadskrävande eller betungande uppgifter. Undantagen togs in i en tillämpningskungörelse (1947:1011) vars bestämmelse upphörde att gälla vid utgången av . bedömdes det inte längre finnas något behov av lagens undantagsmöjlighet vilken upphävdes (prop. 1975:15, bet. När bostadsförsörjningslagen antogs var det inte klart vad den lagstadgade skyldigheten närmare skulle omfatta. Detta skulle konkretiseras genom vidare utredningsinsatser och andra över- väganden. Med hänsyn bl.a. till dessa ansågs lagregleringen som provisorisk (prop. 1947:259, utl. Grundlagsreformen medförde viss anpassning av bostadsförsörjningslagen. aktuell bestämmelse ändrades så att den skulle duga som underlag för regeringens verkställighetsföreskrifter (prop. 1975:15, bet. Det krävde emellertid att kommunernas skyldigheter preciserades i lagen. Vid preciseringen bestämdes skyldigheten omfatta inte bara statligt stöd som avsåg att främja bostadsförsörjningen utan också stöd med annat syfte gällande bostäder och lokaler inom ett bostadsområde. Lagändringen tog främst sikte på energispar- åtgärder. Den innebar också att lagens rubrik ändrades så den avslutades med ett m.m. övervägdes att flytta lånebesluten från de stat- liga organen (länsbostadsnämnderna) till kommunerna. Avgö- rande argument mot en kommunalisering var bl.a. ett ökat personalbehov på lokal nivå och därmed förbundna kostnader, risk för olikformliga beslut samt vissa negativa konsekvenser av att skilja lånebeslut och låneförvaltningen. Den principiella ut- gångspunkterna för förslaget hade varit att en uppgift inte bör ligga på högre beslutsnivå än nödvändigt i förhållande till de av besluten berörda samt att uppgifter som kräver betydande inslag av lokalkännedom m.m. bör decentraliseras. Kommunernas insyn i bostadsrättsföreningar En kommun var skyldig att vid den statliga låne- och bidrags- verksamhet utöva insyn i bostadsrättsföreningars verksamhet (2 § första stycket). Skyldigheten som infördes preciserades närmare i bostadsfinansieringsförordningen (prop. 1981/82:169, bet. 1981/82: CU41). Bakgrunden till bestämmelsen var att det förekommit att en del kommuner vägrat att utöva insyn och att föreningar gått miste om möjligheten att erhålla förmånliga statliga lån eftersom en sådan insyn varit en förutsättning för lånen. Skyldigheten utformades inte så att den helt svarade mot låneförfattningens huvudregel, med krav på styrelse- ledamot och revisor, utan det ansågs att kommunen med utgångspunkt i vissa riktlinjer själv skulle få avgöra omfattningen av insynen och anpassa den efter förhållandena i enskilda fall Kommunernas skyldighet att förmedla statligt stöd för bostads- finansieringen framgick i praktiken genom bestämmelserna för respektive stödsystem. Regeringen ansåg att det saknades behov av bostadsförsörjningslagens regel med hänsyn till redan genomförda och framtida förändringar av dessa bestämmelser (prop. 1992/93:242, bet. 1992/93:BoU19). Beträffande det mest verksamhetsmässigt omfattande stödet, nämligen stödet för ny- och ombyggnad av bostäder, hade förfarandereglerna redan ändrats. Detta innebar att ansökningarna skulle göras direkt hos länsbostadsnämnderna. Regeringen bedömde att motsvarande ändringar borde göras för andra stödsystem. Avvecklingen av de kommunala förmedlingsorganen innebar att en besparing för kommunsektorn som helhet skulle göras. Kommunala förskott vid tvångsförvaltning Var en fastighet ställd under tvångsförvaltning enligt bostadsförvaltningslagen (1977:792) och behövdes ofördröjligen medel för sådan åtgärd för fastighetens skötsel som inte kunde anstå utan risk för att någon bostadshyresgäst skulle lida allvarligt men, fick kommunen på begäran av förvaltaren förskottera visst belopp (6 §). Bestämmelsen införde 1978 (prop. 1977/78:93, bet. 1977/78:CU28). Det hade bedömts att den då gällande lagstiftningen inte gav kommunerna utrymme för att göra önskade insatser. När bostadsförsörjningslagen avskaffades infördes en mot denna svarande bestämmelse i 25 a § bostadsförvaltningslagen som innebär att en kommun på begäran av förvaltaren får för- skottera visst belopp, om det behövs medel för en sådan åtgärd för en fastighets skötsel som inte kan uppskjutas utan risk för att någon bostadshyresgäst lider allvarlig skada eller olägenhet. 1.SOU 1945:63; prop. 1947:259; utl. 1947:L2U53; SFS 1947:523 1959:173; utl. 1959:L3U27; SFS 1959:605 ändr. 3.SOU 1965:51; 1967:1; prop. 1967:101; utl. 1967:L3U43; SFS 1967:309 ändr. 2, 3 §§; ny 4 § 4.Ds Ju 1972:5; prop. 1973:23; bet. 1973:LU13; SFS 1973:192 ny 5 § 5.saknas; prop. 1975:15; bet. 1975:CU7; SFS 1975:131 ändr. 6.- ;prop. 1976/77:1; bet. 1976/77:KU25; SFS 1977:215 ändr. 7.SOU 1975:51 och 52; prop. 1977/78:93; bet. 1977/78:CU28; SFS 1978:379 ändr. 3 §; ny 6 § 8.SOU 1981:74; prop. 1981/82:169; bet. 1981/82:CU41; SFS 1982:356 ändr. 9.Ds Bo 1983:2; prop. 1983/84:40 (bil. 9 s.72); bet. 1983/84:BoU11; SFS 1984:35 ändr. 10.SOU 1984: 78; prop. 1984/85:142; bet. 1984/85:BoU24; SFS 1985:466 ändr. 11.- ;prop. 1990/91:27; bet. 1990/91:BoU5; SFS 1990:1497 ändr. 3 §; ny 3 a § 12.Boverksförslag: prop. 1990/91:109; bet. 1990/91:BoU15; SFS 1991:612 ändr. 13.SOU 1992:47 och 1992:71; prop. 1992/93:242; bet. 1992/93:BoU19; SFS 1993:404 upph. Kommunernas roll i bostadspolitiken Idépromemoria för boendesociala beredningen har de flesta medlen för bostadspolitik av- vecklats. De få medel som samhället fortfarande dispone- rar ligger främst i kommunernas händer. Det är bakgrunden till denna idépromemoria. ·Statliga kreditgarantier till åtgärder för bostadsförsörjningen lämnas genom med villkor som garanterar att åtgärderna svarar mot nationellt formulerade mål. ·Hur riskbedömningen skall utformas och hur kostnaderna för garantierna skall fastställas utreds. ·Statliga bidrag lämnas på vissa villkor till anordning av special- bostäder för utsatta grupper såsom psykiskt sjuka. ·Kommunerna redovisar i sina översiktsplaner behov och åtgärder för bostadsförsörjningen, som uppfyller de statliga villkoren för kreditgarantier och bidrag. Även dessa redovis- ningar utgör villkor för kreditgarantier och bidrag. ·Redovisningen innefattar situationen på bostadsmarknaden för olika typer av hushåll. Detta innefattar såväl utsatta grup- per som ekonomisk och etnisk segregation. Den innefattar dock inte individorienterade åtgärder enligt SOL. ·Kommuner som ingår i en gemensam bostadsmarknadsregion samordnar sin redovisning av bostadsförsörjningsfrågor i översiktsplanerna. fördjupade översiktsplaner (FÖP) blir de viktigaste instrumenten för kommunernas redovisning av bostadsför- sörjningsåtgärder. ·Boverket ges i uppdrag att utveckla planeringsmetoder samt lämna erforderliga anvisningar. ·Kommunerna bidrar solidariskt till kostnaderna för de indi- vidorienterade åtgärderna för boendet som krävs enligt SOL. ·Detta sker genom att en viss del av det kommunala utjäm- ningsbidraget innehålls och utbetalas till kommunerna mot redovisning av havda kostnader. ·Socialstyrelsen lämnar anvisningar för denna redovisning. ·En ny lag om bostadsanvisning införs. ·Kommunal bostadsanvisning är frivillig, men utgör förutsätt- ning för statliga kreditgarantier. Bostadspolitikens mål och medel Den moderna bostadspolitiken inleddes med tillsättandet av den bostadssociala utredningen och makarna skrift i befolkningsfrågan 1936. Den oftast citerade målformuleringen för den sociala bostadspolitiken hänför sig till regeringens proposition 1967 (prop. 67/68:100): Samhällets mål för bostadsförsörjningen bör vara att hela be- folkningen skall beredas sunda, rymliga, välplanerade och ända- målsenligt utrustade bostäder till skäliga kostnader. De medel som utformades hade redan då ett sådant mål i blickfånget. Medlen har främst varit: ·Kommunerna gavs möjlighet ta ansvar för bostadsförsörj- ningen genom bostadsförsörjningslagen. ·De allmännyttiga bostadsföretagen i regi blev ett viktigt medel för att bygga och förvalta bostäder. ·Kommunerna svarade för förmedling av bostäderna. ·Det kommunala planmonopolet infördes med byggnadslagen. ·Staten ansvarade för att riskkapital fanns tillgängligt, främst genom toppbelåning. ·Familjebostadsbidrag infördes till barnfamiljer som var be- roende av inkomst, barnantal och bostadsstandard. kompletteras medelsarsenalen med: ·Statliga lån för kommunala markinköp. ·Bostadssaneringslag med lägsta godtagbara standard (LGS). ·Krav på markupplåtelse för statligt stöd. ·Krav på konkurrensupphandling för statligt stöd. ·Bidrag till förbättring av boendemiljön. ·Bostadsanpassningsbidrag och bostadstillägg för pensionärer. tillkom framför allt stödet till ombyggnad och förbättring i det äldre lägenhetsbeståndet. Fastighetsskatten infördes som ett bostadspolitiskt medel för att utjämna boendekostnader över tiden. Av de ovan redovisade bostadspolitiska medlen för att uppnå målen finns bostadsbidrag, bostadstillägg och bostadsanpass- ningsbidrag kvar i den statliga arsenalen. I övrigt finns endast det kommunala planmonopolet och de kommunalägda bostadsföre- tagen. På miljöområdet har genom och stödet till kommunerna för omställning av samhället till långsiktig uthål- lighet tillkommit nya medel för att nå samhälleliga mål som även berör boendemiljöer. Dessa nya medel har dock inte särskild inriktning på bostadsfrågor. Den bostadspolitiska konstruktionen valdes ursprungligen så att den dels skulle främja produktionen av rymliga familjebostä- der, dels stödja hushållen, i första hand barnfamiljerna, att ta denna nyproduktion i anspråk. Man ville alltså stärka både utbud och efterfrågan.