sou · GPB380 · 2002-01-01 00:00:00 — För en arbetstagaren kan detta mistade alternativa anställ- ningstillfälle vara en mistad livslång försörjning; inte bara en mistad affär bland många lyckade. Vi har konstaterat att kommittén gått oss tillmötes vad gäller en am- bition att täppa till ihåligheter vad gäller anställningsskyddet i och inför en rekonstruktionen. Enligt förslaget ska skadestånd för brott mot tur- ordningsreglerna i LAS inte omfattas av ett ackord. En annan ordning skulle möjliggöra en arbetsrättslig frizon vid rekonstruktion. Denna ambition uppfattar vi givetvis som positiv, men vi konstate- rar att förslaget inte upphäver de negativa konsekvenserna av den slo- pade förmånsrätten. Förslaget får med anledning av motivuttalanden dessutom ett begränsat värde. Det ställs i specialmotiveringen upp ett beviskrav på arbetstagaren att styrka att arbetsgivarens felaktiga förfarande skett i syfte att kunna få fordringarna på skadestånd att omfattas av ett ackord. Det är givetvis vanskligt för en arbetstagare att kunna föra ett sådant syfte i bevis. En sådan bevisregel är därför oacceptabel. Samtliga uppsägningsbeslut inför och vid rekonstruktion måste fullt vara underkastade LAS och i skadeståndshänseende undantagna från ackord. I vart fall framstår det naturligt att uppställa någon form av bevis- lättnad för arbetstagaren. En sådan regel kan exempelvis utformas som en presumtion för att uppsägningen skett i otillåtet syfte om den vidta- gits i nära samband med företagsrekonstruktionen. Kommittén har föreslagit ett tillägg till 41 § MBL. Tillägget kan ge intryck av att det är en nödvändig följd av de föreslagna rekonstruktionsreglerna att indrivningsblockader blir otillåtna. Vi delar inte denna slutsats. Det finns inget förbud i för gäldenären att betala äldre skulder. En borgenär kan sålunda genom att framföra goda argument förmå en gäldenär att med giltig verkan utge betalning för en gammal skuld. Enligt reglerna om indrivningsblockad i 41 § MBL torde frågan om arbetstagaren är arbetsskyldig sakna betydelse. Reglerna grundar sig inte på möjligheten för en enskild arbetstagare att utöva sin detentions- rätt. Det rör sig om en kollektiv åtgärd. Åtgärden följer de grundläg- gande reglerna för stridsåtgärder i MBL, vad gäller framförallt kraven på organisationsmässighet och beslut av den fackliga organisationen. Som ett tankeexempel som bevis för att regeln inte bygger på deten- tionsrätten kan nämnas att den fackliga organisationen inte behöver besluta om arbetsnedläggelse beträffande dem som inte har fått betalt. Organisationen kan istället, om det bedöms mer verkningsfullt, välja en blockadåtgärd som vidtas av andra arbetstagare. Ja, åtgärden kan t.o.m. bedömas bli än mer verkningsfull om den vidtas på sådant sätt att den får verkningar även gentemot en annan näringsidkare än den som un- derlåtit att betala lön. Blockadåtgärderna är i dessa senare fall inte olovliga enligt MBL. Om å andra sidan uttalandena i motiven skulle leda till att indriv- ningsblockader blir otillåtna under en företagsrekonstruktion, framstår det som högst anmärkningsvärt att den grundlagsfästa rätten att vidta stridsåtgärder skulle inskränkas i ett lagstiftningsärende gällande annat än MBL. Tidsgräns för allmän förmånsrätt i en efterföljande konkurs Kommittén har föreslagit att vissa fordringar ska ha allmän förmånsrätt i en efterföljande konkurs, under förutsättning att konkursansökan gi- vits in efter företagsrekonstruktionens avslutande. Vi anser att det är en riktig princip att de föreslagna fordringarna ska ha allmän förmånsrätt i en efterföljande konkurs. Regeln synes dock behöva kompletteras med en ventil för det fall fordringarna är tvistiga och sålunda först måste fastställas i dom. Kommittén har – som en principskiss – föreslagit kompletterande reg- ler för konkursförfarandet. Av reglerna följer att det i en konkurs kommer att finnas tre katego- rier anställda: Konkursboanställda, där konkursboet ensidigt inträtt enligt den nu föreslagna regeln i 3 kap 12 § KL, gäldenärsanställda, där avtalen fullföljs enligt förslagen i huvudbetänkandet och 3 kap 17 § KL samt lönegarantianställda, där anställningsavtalen med tillämpning av reglerna i huvudbetänkandet inte fullföljs. Det principiellt nya med reglerna är att det ligger i konkursboets hand att ensidigt bestämma vilken kategori en arbetstagare ska tillhöra. Någon överenskommelse därom behöver inte träffas med arbetstagaren. Regleringen skiljer sig också i sak från vad som gäller i en företagsre- konstruktion genom att det i konkursen handlar om två olika arbetsgi- vare; konkursboet respektive konkursgäldenären. På nuvarande underlag framstår det som tydligt att den ensidiga dis- positionsrätten kan få allvarliga konsekvenser för arbetstagarnas rätts- ställning. Vi nöjer oss med att här konstatera att de närmare effekterna av den föreslagna reglering inte analyserats i kommitténs arbete. Vi vill slutligen anteckna vår förvåning över dessa förslag ur en an- nan utgångspunkt. Förslagen gällande företagsrekonstruktion har enligt vad som uttalats syftat till att uppnå neutralitet mellan insolvensförfa- randena. Det framstår då som märkligt om ändringarna i FRekL föran- leder följdändringar beträffande konkurs. Vi menar att en mer näralig- gande utredningsåtgärd skulle ha varit att, i enlighet med vad vi an- tecknat ovan, låta principskissen omfatta förutsättningarna för att infö- ra en gemensam ingång för de två förfarandena. Särskilt yttrande av experterna Det kan inledningsvis konstateras att kommittédirektiven anger att uppdrag är att utreda om gäldenären under företagsrekonstruktion bör ges en rätt att säga upp avtal (vår kursivering). Kommittén har således inget uppdrag att föreslå sådana regler i konkurs. Detta görs emellertid, låt vara att förslaget i den delen endast betecknas som ett principförslag. De nya principerna innebär på flera punkter avsteg från den gällande ordningen i konkurs. Vi anser att ett anammande av reglerna måste föregås av mer djupgående överväganden än vad som varit möjligt inom kommitténs ram. Följande bör framhållas. Vid företagsrekonstruktion har gäldenären kvar rådigheten över sina tillgångar, även om rekonstruktörens samtycke krävs till vissa åtgärder. I konkurs däremot förlorar gäldenären rådigheten över de tillgångar som ingår i konkursboet och konkursboet är en från gäldenären fristående juridisk person. En annan väsentlig skillnad mellan de båda insolvensförfarandena är hur de avslutas. Slutet på en lyckad företagsrekonstruktion är att rekonstruktionsgäldenären fortsätter sin verksamhet. En konkurs, när det är fråga om företag och andra juridiska personer, slutar med att konkursgäldenären upphör att finnas till. Kommittéförslaget innebär att reglerna om hantering av företagsrekonstruktion och konkurs till stor del utformas likformigt. Det är emellertid långt ifrån givet att förslag som avses öka gäldenärens möjligheter till rekonstruktion av verksamheten är lämpliga att tillämpa också i konkurs. Om ett konkursbo ges rätten att inträda i konkursgäldenärens avtal innebär de nu nämnda skillnaderna, sett utifrån avtalsmotpartens sida, ett byte av avtalspart (från konkursgäldenären till konkursboet). Om inte avtalet hävts eller annars upphört under konkursen, blir det efter konkursens avslutande fråga om ytterligare ett partsbyte (från konkursboet till den som förvärvar rörelsen i det i konkurs försatta företaget). För många avtalsförhållanden, och särskilt när det gäller långvariga avtal, är det för motparten av stor betydelse vem som är dennes avtalspart. Förslaget till ändring i konkurslagen innebär emellertid att motparten kan tvingas acceptera att avtalet överlåts till minst en ny avtalspart, även om avtalet ifråga innehåller en bestämmelse om att avtalet inte kan överlåtas utan motpartens samtycke. För motparten är det också en väsentlig skillnad att en konkurs oftast varar avsevärt än en företagsrekonstruktion. Ett annat exempel på en tveksam reglering utgör förslaget att ett konkursbo skall ha inträdesrätt i ett låneavtal, när lånesumman inte har utgivits helt eller delvis, exempelvis en checkräkningskredit. Oavsett om konkursboet blir massaansvarigt och skyldigt att ställa (kompletterande) säkerhet strider det mot sunt banktänkande att en sådan rätt tillerkänns konkursboet. En annan sak är att kreditgivaren och konkursförvaltaren liksom kan avtala om att krediten skall få utnyttjas fullt ut, men då oftast i förening med t.ex. nya räntevillkor. Enligt vår uppfattning bör framför allt frågan om inträde i konkursgäldenärens avtal utredas ytterligare. Det gäller särskilt som förslaget till ändring i konkurslagen får så mycket större effekt än motsvarande förslag i företagsrekonstruktionslagen genom att antalet konkurser är så många fler än antalet företagsrekonstruktioner (ca 5 000 konkurser mot omkring 50 företagsrekonstruktioner enligt kommitténs egna uppgifter). Den större effekten är också ett av kommitténs argument för att föreslå ändringarna i konkurslagen. Vi vill emellertid betona att vårt ställningstagande inte innebär något principiellt avståndstagande till rekonstruktioner, vare sig dessa sker i konkurs eller enligt lagen om företagsrekonstruktion. Det är önskvärt att rekonstruktion av livskraftiga företag underlättas och det är möjligt att man efter de fördjupade överväganden vi efterlyser kommer fram till en ordning som ligger i linje med kommitténs. Vi anser oss dock inte nu ha underlag för ett slutligt ställningstagande i sak. Tilläggsdirektiv till kommittén för utred- ning av frågor om förmånsrätt vid konkurs, m.m. (Ju 1996:02) Beslut vid regeringssammanträde . Kommittén om förmånsrätt i konkurs m.m. (Ju 1996:92) skall utreda om gäldenären under företagsrekonstruktion bör ges en rätt att säga upp avtal . Kommittén skall inte ta upp de frågor om löneförmånsrätt och löne- garanti som omfattas av förslagen i regeringens proposition om löne- skyddet vid konkurs (prop. 1996/97:102). Regeringen fattade beslut om kommitténs direktiv (dir. 1995:163). Enligt direktiven skall kommittén utreda frågor om –förmånsrätt i konkurs, –underlaget för företagshypotek. Huvuduppgifterna för kommittén är att ta ställning till dels om sta- tens förmånsrätt för skatter och avgifter bör slopas, dels om företags- bör ges en annan ställning än det har , dels om arbetsta- garnas löneskydd vid arbetsgivarens konkurs kan förbättras utan att statens kostnader för lönegarantin ökar. Uppdraget skall vara slutfört . Enligt 2 kap. 20 § lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion kan gäldenären förhindra att en avtalsmotpart häver avtalet på grund av sådant dröjsmål på gäldenärens sida som medfört att hävningsrätt upp- kommit före ett beslut om företagsrekonstruktion. Rätten att kräva att avtalet fullföljs förutsätter att rekonstruktören samtycker. I propositionen Lag om företagsrekonstruktion behandlades även frågan om gäldenären borde ges en rätt att under vissa förhållanden säga upp avtal (prop. 1995/96:5 s. 95). Enligt propositionen kan det inte uteslutas att en sådan rätt kan ha avgörande bety- delse för möjligheterna att genomföra en rekonstruktion. Det fanns emellertid inte underlag för en bedömning av om en uppsägningsrätt borde införas. Regeringen anförde att frågan kunde bli föremål för vi- dare överväganden sedan lagen om företagsrekonstruktion kommit att tillämpas någon tid och därmed ytterligare erfarenheter vunnits. Under riksdagsbehandlingen av propositionen togs frågan om gäl- denärens uppsägningsrätt upp i en motion. ansåg att det fanns goda skäl att omgående närmare utreda frågan och att regeringen borde besluta om tilläggsdirektiv för kommittén (bet. 1995/96:LU11 s. 16). gav regeringen till känna vad utskottet anfört. Även regeringen anser det lämpligt att frågan om gäldenärens upp- sägningsrätt behandlas av kommittén. Kommitténs uppdrag skall därför utvidgas till att gälla frågan om gäldenären under företagsrekonstruk- tion bör ges en rätt att säga upp avtal . Vid sina överväganden skall kommittén särskilt beakta, å ena sidan vilken betydelse en sådan uppsägningsrätt kan ha för möjligheterna att åstadkomma lyckade rekonstruktioner, å andra sidan vilka konsekven- ser den får för motparten. Om en uppsägningsrätt införs, torde det fin- nas skäl att begränsa den till vissa typer av avtal. Om en uppsägningsrätt föreslås skall kommittén överväga om mot- parten bör kompenseras på något sätt vid en uppsägning. Även frågan om avtalet i vissa situationer bör väckas till liv sedan rekonstruktionen avslutats skall behandlas, liksom andra komplikationer som kan förut- ses. I den finska lagen om företagssanering ges gäldenären en rätt att sä- ga upp vissa avtal. Kommittén skall undersöka vilka erfarenheter som gjorts i . Enligt sina huvuddirektiv skall kommittén överväga på vilket sätt reg- lerna om lönegaranti och löneförmånsrätt bör ändras för att arbetsta- garnas skydd skall bli så heltäckande som möjligt. Inriktningen skall vara att förslag om regeländringar skall utformas så att de inte innebär ökade kostnader för staten. Om detta inte går att undvika skall försla- gen förenas med förslag om på vilket sätt utgiftsökningarna skall finan- Detta skall gälla även fortsättningsvis, varvid inriktningen dock skall vara att förslag om regeländringar skall utformas så att de om möjligt innebär minskade kostnader för staten. Kommittén skall vidare beakta de förslag som regeringen lägger fram för i en proposition om löneskyddet vid konkurs som beslutas (prop. 1996/97:102). Där föreslår regeringen att den s.k. karensregeln i 9 a § lönegarantilagen (1992:497) upphävs och att be- stämmelserna om förmånsrätt för närstående i 12 § sjätte stycket för- månsrättslagen (1970:979) ändras. Avsikten är främst att bestämmel- serna skall stämma bättre överens med EG-direktivet (80/987/EEG) om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (jfr s. 18 f. i kommitténs huvuddirektiv). Vidare föreslår regeringen att bestämmelsen i 12 § första stycket förmånsrättslagen ändras för att inte den situationen skall uppstå att vissa löntagare inte får ersättning från lönegarantin för arbete under den sista delen av uppsägningstiden (jfr s. 20 i huvuddirektiven). Kommittén skall inte ta upp de frågor om löneförmånsrätt och löne- garanti som omfattas av förslagen i propositionen. Ändringar i de nya bestämmelserna får dock föreslås i den mån det föranleds av kommit- téns överväganden i övrigt. Dessa tilläggsdirektiv medför inte någon förlängning av den tid som kommittén getts för att fullgöra sitt uppdrag. Tilläggsdirektiv till utredningen om frågor om förmånsrätt vid konkurs, m.m. (Ju 1996:02) Beslut vid regeringssammanträde . Regeringen beslutade att låta utreda frågor om förmånsrätt i konkurs, lönegaranti och underlaget för företagshypotek (dir. 1995:163). Enligt direktiven skulle utredningen vara parlamenta- riskt sammansatt. Utredningen antog namnet . Genom tilläggsdirektiv (dir. 1997:26) vidgades uppdraget till att också avse frågan om gäldenären under företagsre- konstruktion bör ges en rätt att säga upp avtal . Regeringen beslutade att kommittén skulle re- dovisa sitt uppdrag i ett delbetänkande som omfattade samtliga frågor utom den om gäldenärens möjligheter att under företagsrekonstruktion säga upp avtal . beslutade regeringen att denna del av uppdraget skulle redovisas . Kommittén överlämnade sitt huvudbetänkande Nya förmånsrättsregler (SOU 1999:1). Det fortsatta arbetet avser frågan om en gäldenär under företagsrekon- struktion bör ges rätt att säga upp avtal . Bakgrunden till det uppdraget framgår av tilläggsdirektiven (dir. 1997:26). Utredningen behöver inte vara parlamentariskt sammansatt för att överväga den återstående frågan. Utredningen bör därför omformas och det fortsatta uppdraget ges åt en särskild utredare som får hjälp av sak- kunniga och experter. Dessa tilläggsdirektiv föranleder inte någon för- längning av den tid som utredningen getts för att fullgöra sitt uppdrag.