sou · GPB318 · 2002-01-01 00:00:00 — undersökning (3) fann man också att de äldre vuxna (55+) är de mest positiva till mildare former av aga () medan man finner färre positivt inställda () bland vuxna . Män var i högre grad för aga () än kvinnor () och de med enbart grundskola mer positiva () än de med universitetsutbildning (). Ett antal av frågorna i SCB:s högstadieenkät /1995 ställdes lika till elever i årskurs 4 och 6 . Då det inte var några egent- liga skillnader i uppfattningarna mellan årskurserna varken i SCB:s högstadieenkät eller i anser vi det (som tidigare redovisats) rimligt att jämföra utfallet i de två undersök- ningarna. Procentandel elever som anser att en mamma eller pappa som blir arg på sitt barn får ta tag i barnet och ruska det hårt? Jämförelse mellan SCB:s undersökning 1994–95 (högstadieelever) och . Enkät 1994–95 Ja, om barnet uppför sig dåligt hemma Ja, om barnet uppför sig dåligt borta Ja, om barnet gör så att något skadas trots tillsägning Ja, om barnet utsätter sig för farliga saker trots tillsäg- Nej, föräldrar får aldrig ruska sina barn hårt Observera att överlappning mellan svaren ger en totalsumma som är . Av svaren framgår att en betydligt lägre andel barn anser att föräldrarna har rätt att ruska sina barn hårt till följd av förseel- ser. Procentandelen positiva har genomsnittligt sjunkit med ungefär hälften vilket är en betydande skillnad . I enkät är det två tredjedelar som är helt emot att föräldrarna över- huvudtaget får ruska sina barn. Motsvarande uppgift är ej angiven i 1994/högstadieenkät. Attityder till kroppslig bestraffning av barn Procentandel elever som anser att det är okey med en örfil om ett barn gör en förälder arg. Jämförelse mellan SCB:s undersökning 1994–95 (högstadieelever) och . Enkät 94–95 Ja, det är okey Örfilar uppfattades inte som acceptabla varken i enkäten 94/95 eller utom för en liten minoritet. Procentandel elever som anser att det är okey att slå ett barn som inte lyder, om föräldrarna bara kan förklara varför de slår. Jämförelse mellan högstadieenkät –95 och . Enkät 94–95 Ja, det är okey Andelen elever som ansåg det vara okey för föräldrar att slå sina barn, bara de förklarade varför, var klart lägre i . Även procentandelen osäkra har sjunkit markant. Andelen som aldrig kan acceptera slag från föräldrarna har ökat från fem till åtta av tio på de fem åren mellan undersökningarna. 7.3Unga vuxnas attityder till kroppslig bestraffning Även 20-åringarna tillfrågades i enkäten om sina atti- tyder till aga. Av dessa var tveksamma, ansåg Attityder till kroppslig bestraffning av barn att aga var nödvändigt ibland och att uppfostran skall kunna utan kroppslig bestraffning. Att åtta av tio är emot kroppslig bestraffning stämmer väl med mellanstadieelevernas attityder. Procentandel elever som tycker att föräldrarna har rätt att göra något av nedanstående emot en om de är arga. Jämförelse mellan SCB:s undersökning 1994–95 (högstadieelever) och Mellan- stadieenkät . Enkät 94/95 Ge örfilar eller stryk Hota med att förbjuda något eller hota att slå Dra in vecko- eller månadspeng Förbjuda gå ut med kompisar Föräldrarna får inte göra något av Denna mer översiktliga fråga bekräftar de tidigare med en kraftigt ökad negativ attityd mot aga medan man inte ser lika stora atti- tydförändringar vad gäller indragning av månadspengen. Procentandelen vuxna födda i som var positivt in- ställda till kroppslig bestraffning av barn var 1965, och 1981, . Frågor ställda till föräldrar 1994 är tyvärr inte helt jämförbara med de tidigare och beroende på vilken man väljer hamnar de som är positiva till aga mellan och . Resultaten från Föräldra- intervju 2000 talar för att positiva attityder till aga ligger i om- rådet 10–. Över hela perioden har det dock skett en kraftig och kontinuerlig nedgång vad gäller positiva attityder till aga. Skolbarns attityder gentemot kroppsaga har blivit betydligt mer negativa . Andelen elever som inte kan acceptera ett slag från föräldrarna har minskat från hälften till en femtedel –2000. Attityder till kroppslig bestraffning av barn Anledningen till denna kraftiga attitydförändring hos skol- barnen kan vi med säkerhet inte veta något om. Det är dock klart att barn är betydligt mer medvetna om sina rättigheter än tidigare, bl.a. genom den undervisning de fått i skolan och av frivilligorganisationerna om FN:s konvention om barnets rättigheter. Kommitténs huvuduppgift var utreda barnmisshandel och därmed sammanhängande frågor. Kommittén skulle inte behandla mobb- ning och sexuella övergrepp. Det finns emellertid tidigare data som tyder på att barn som utsätts för våld i hemmen också utsätts för mer våld i skolan och på sin fritid (1). Därför ansågs det värdefullt att även belysa förekomst av mobbning och dess eventuella relation till våld inom familjen. Våld mellan barn och mobbning i skolorna är ett allvarligt problem, dels för de risker det akuta våldet för med sig, dels för våldets långtidseffekter. Barn i som utsätts för mobb- ning har 2–3 gånger oftare än sina jämnåriga sömnproblem, ned- stämdhet, huvud- och magvärk. Ju oftare barnen varit mobbade ju mer symptom rapporterar skolan (35). Barn som har mobbats i har en klart ökad risk att råka illa ut även i högre års- kurser (36). Hos skolungdomar i tonåren är det vanligare med ned- stämdhet och självmordstankar både hos de barn som mobbats och de som mobbar. Värst utsatta är de barn som både mobbar och mobbas. Självmordstankar är särskilt uttalade hos denna grupp (37). De barn, särskilt pojkar, som ofta deltar i mobbning har ökad risk för att senare i livet fortsätta med asocialt och kriminellt beteende (36). Våld och trakasserier mellan skolbarn är vanligt och uppmärk- sammas allt oftare av massmedia. Anmälningar till om kränkande behandling av elever (mobbning och rasistiska tillmälen) ökade från 60 anmälningar 1997 till 148 anmälningar 1999 och fram hade 120 anmälningar inkommit. Om det inte skett en påtaglig ökning av mobbning i skolorna under just avspeglar detta en ökad benägenhet att anmäla, då de flesta studier av elevers livsvillkor inte talar för att mobbning ökat under det sista decenniet. I kunskapssammanställningen till elevvårdsutredningen (38) anges att mobbning förefaller ha ungefär samma utbredning , som för 10–. I högstadiet uppger sig av eleverna ha mobbats . Flickor och pojkar ut- sätts för mobbning i väsentligen samma utsträckning. Barn som flyttat till ett nytt område och barn med utländsk bakgrund mobbas mer än andra. Förekomsten av våld i skolan är ojämnt för- delad mellan skolor och kommuner och förefaller vara vanligast i storstäder och förortskommuner. Det förefaller också att ha blivit allt vanligare med ett sexualiserat språkbruk med nedvärderande och kränkande beteckningar av flickor. Nästan hälften av alla flickor uppger att de varit utsatta för sexuella trakasserier eller tillmälen (38). I den återkommande undersökningen om svenska skolbarns hälsovanor (39) har det inte heller skett någon förändring vad gäller mobbningsfrekvensen . av pojkarna och av flickorna i årskurserna 5, 7 och 9 upp- ger sig ha varit mobbade sista terminen. utsätts för mobbning . De som själva deltagit i mobbning är något färre. I Nordiska hälsovårdshögskolans sam- nordiska studie anges dock att mobbning ökat mellan mätningarna 1984 och 1996. Detta gäller för samtliga nordiska länder. För del är ökningen dock relativt liten, från till (4). I norska levnadsvaneundersökningar uppger av ungdomarna att de varit mobbade (40). Detta är en något lägre siffra än för , men å andra sidan upp- ger av norska skolungdomar att de mobbas regelbundet, vilket motsvarar samma nivå som i . I en enkät till 919 tolvåringar (årskurs 6) i nordvästra (34) svarade nästan en femtedel att de var rädda för en eller flera elever i skolan och en sjättedel av eleverna hade ibland eller ofta blivit mobbade av skolkamrater. Även i denna undersökning rapporterar man mycket stora skillnader mellan kommunerna vad gäller våld mellan skolbarnen. Barn som mådde dåligt psykiskt hade deltagit i mobbning betydligt oftare () än övriga barn (). Att mobbning av offentligheten uppfattats som vanligare hänger sannolikt ihop med att både barn, föräldrar och skolpersonal uppmanats att anmäla våld i skolan. Beteenden mellan unga som man tidigare såg mellan fingrarna på klassas allt oftare Anti-mobbningskampanjer har resulterat i att alla former av aggressivt beteende, inklusive hot om övergrepp, som kommer till kännedom, rutinmässigt anmäls från alltfler skolor. Ett stöd för denna syn är att misshandel mot barn 7–ökar och minskar . Misshandel mot unga rapporteras till under veckodagar, medan misshandel mot vuxna i rapporteras från veckosluten. I de undersökningar som kommittén utfört finns frågor om mobbning med i både 20-åringsenkäten och mellanstadieenkäten. 20-åringarna anger att de främst mobbats under grundskoleåren (tabell 14). Procentandel 20-åringar som angett sig mobbade i skolan. I (%) I gymnasiet (%) Av tabellen framgår att nästan varannan 20-åring hade minnen av att ha varit mobbad i , mot endast var tionde elev i gymnasiet. Det verkligt stora problemet tycks ha varit att en av tio mobbades ofta under sin grundskoletid. På frågan hur man mobbades angav en av tre att de psykats och lika många att de frusits ut, alternativt förtalats av skolkamraterna. En av tio uppgav sig ha blivit slagen. När det gällde mobbning vid få eller enstaka tillfällen fanns ingen könsskillnad, men flickorna uppgav nästan dubbelt så ofta som pojkarna att de varit utsatta ofta (jämfört ) under grundskoleåren. Denna skill- nad fanns inte i gymnasiet. Vid analys med korrigering för samverkande faktorer visade sig tre av faktorerna ha statistiskt säkerställda (p<0,05) oberoende samband med mobbning. Överrisk (OR) Kön (flicka) Det var således mer än dubbelt ökad risk att vara mobbad om man uppgav sig ha en långvarig sjukdom eller kom från en familj med klart sämre ekonomiska förhållanden än genomsnittet. Det fanns som synes också en mindre, men statistiskt säkerställd överrisk för flickor att ha varit mobbade (OR 1,25 = överrisk). Att vara född utomlands visade ingen överrisk. I mellanstadieenkäten anger något färre, att de mob- bats och att de mobbats ofta. Av de som blivit mobbade har ansett sig förtalade, mycket retade, utfrusna, slagna eller knuf- fade, psykade, in- eller utlåsta och har mobbats på andra sätt. Uppgifterna från kommitténs undersökningar stämmer således väl med vad som är tidigare känt. Medan barnmisshandel i hemmen synes ha minskat successivt finns inget som talar för att någon motsvarande minskning skett vad gäller mobbning eller annat våld mellan barn och ungdomar under skoltid och fritid. finns inget som talar för någon ökning. Den ökade anmälningsfrekvensen av våld till och intresset i massmedia är sannolikt ett utslag för en ökad uppmärksamhet. Detta är naturligtvis en situation som är välkommen, då den ökade uppmärksamheten kan bidra till att minska våldet mellan ungdomar. Att mobbning och annat våld verkligen utövas mer utanför än i hemmen bekräftas av gymnasieundersökning 1998 (1). På frågan till gymnasieungdomarna om vem som utövat våld mot dem svarar att det varit en annan ung person, som vanligen varit obekant för dem jämfört med att utsatts för våld i hemmet. Våldet utanför hemmet har ofta upplevts som omotiverat och som ett utslag av kontroll- och maktutövning. Mer än var tionde elev uppgav att de utsatts för våld på grund av alko- hol- och drogpåverkan. () kom killkompisar (), därefter uppges fadern (), broder (), tjejkompis () och modern (). I angav tre av fyra elever att de aldrig mobbat andra, medan angett att detta skett relativt ofta. Av den följande tabellen kan man se att det också finns ett sam- band mellan att ha blivit mobbad och att man mobbar själv (tabell 15). Varit mobbad själv kontra mobbat andra elever. Ofta (%) Överhuvudtaget (%) Enstaka gånger (n=322) Aldrig (n=1114) Av tabellen framgår att ju oftare man varit mobbad desto vanligare är det att man själv deltagit i mobbning. Det framgår också tydligt, att den som själv aldrig mobbats sällan deltar i mobbning. Det finns ett antal sinsemellan oberoende bakgrundsfaktorer som visade sig ha statistiskt säkerställda (p<0,01) samband med ökad mobbning i mellanstadieenkäten. Överrisk (OR) Långvarig sjukdom eller funktionshinder Vad man ser är således att både långvarig sjukdom hos eleven och att vara född utomlands är förknippat med en dubblerad risk att vara mobbad. Även de barn som slagits i hemmet av sina föräldrar har en ökad risk att också vara mobbade. Att ha en långvarig sjukdom var således förknippad med dubblerad risk för mobbning både i 20-åringsenkäten och i mellanstadieenkäten. mellanstadieenkäten fanns inga uppgifter om familjernas ekonomi, en bakgrundsfaktor som annars visade ett starkt samband med mobbning i 20-åringsenkäten. Mest mobbade angav sig utlandsfödda flickor att vara , därefter utlandsfödda pojkar , svenskfödda pojkar och minst svenskfödda flickor . Totalt sett fanns däremot ingen egentlig könsskillnad i angiven mobbning mellan könen (pojkar , flickor ). I undersökning av gymnasieelevers möten med våld (1) framgår det också tydligt, att de elever som upplevt våld i hemmet utsatts för mer våld utanför. De elever som aldrig upplevt våld i sina hem angav i att de upplevt våld utanför hemmet, medan motsvarande siffra för de som upplevt våld i sina hem var . De som utsattes för våld hemma utsattes också för våld utanför hemmet vid betydligt fler tillfällen. De elever som ofta upplevt våld i hemmet hade även under skolåren i betydligt högre grad än övriga utsatts för olika former av våld. För grovt fysiskt våld och psykiska trakasserier var det omkring överrisk, för materiellt våld (förstörelse av ägodelar) sex gånger och för sexualiserat våld omkring åtta gångers överrisk. Av de elever som ofta upplevt våld i hemmet var det också en betydligt större andel som själva utövade våld jämfört med övriga elever. Omkring en femtedel av alla elever anger att de är rädda för en eller flera elever i skolan. Pojkar och flickor tycks vara mobbade i ungefär samma ut- sträckning. Flickor som mobbas uppger dock i högre grad att detta sker ofta. Mellan av alla elever utsätts för mobbning . Det är ovanligt att barn som aldrig mobbats själva deltar i mobbning. Det är vanligt att barn som själva mobbats deltar i mobbning av andra. Barn som kommer från hem med svag ekonomi mobbas oftare. Barn med långvarig sjukdom eller funktionshinder mobbas oftare. Utlandsfödda flickor upplever att de mobbas oftare än pojkar. Mobbning har till skillnad från kroppslig bestraffning av barn inte minskat . Barn som upplevt våld inom familjen är också mer utsatta för mobbning i skolan. 9Vem har känt till övergreppen och vilka har agerat till hjälp och skydd? Hur många vuxna som känner till övergrepp mot barn och som inte agerar kraftfullt till barnets skydd vet vi mycket lite om. an- ger i sin rapport om Barnens hjälptelefon , att barnen uppger följande: av de vuxna, som vetat vad som skett, har agerat gentemot samhället för att försöka stoppa misshandeln. har gjort en otillräcklig åtgärd. har bett barnen ringa till . har inte trott på barnens berättelse. har inget gjort, trots att de känt till övergreppen. Dessa uppgifter avspeglar svaren från en grupp barn och ungdomar som vädjar om hjälp och är därför inte representativa för hela grup- pen misshandlade barn. Trots detta avspeglar barnens uppgifter en påfallande inaktivitet hos vuxna som borde reagerat kraftfullare. I har de barn som uppgett att de blivit slagna svarat på några följdfrågor om agan varit känd av någon annan än den som utdelat straffet. Svaren fördelade sig enligt tabell 16. Vem har känt till övergreppen och vilka har agerat till hjälp och skydd? Om du blivit slagen, har någon annan än den som slagit vetat om det? (, N=318). Nej, ingen annan har vetat om det Ja, ett syskon Ja, en kompis Ja, en vuxen släkting Ja, annan vuxen (ex. lärare, ledare) Vanligast är att föräldrar eller syskon känner till det, men i ett fall av fem även en kompis. Av de barn som blivit slagna angav att de inte kände någon vuxen som de litade på och kunde berätta för. Även i 20-åringsenkäten frågade vi om det fanns någon vuxen de kunde lita på och berätta allt för. För de som kroppsligen bestraf- fats svarade att de varken under förskole- eller skolåren haft någon vuxen de kunnat berätta för. De som utnyttjats sexuellt före tonåren hade i ingen vuxen att berätta för och under tonåren saknade de det i nästan lika hög grad, . Eftersom anger att de inte minns, är det bara en av tre som angett att de haft någon vuxen att tala med. I en nationell svensk studie där 17-åriga elever besvarade frågor om sexuella övergrepp angav ingen pojke och mycket få flickor att de berättat frivilligt för någon lärare, hälso- och sjukvårdspersonal eller socialarbetare. Av flickorna hade anförtrott en vän eller familjemedlem, men en lärare eller skol- sköterska (41). Denna uppgift stämmer exakt med uppgifter från där av eleverna har an- förtrott sig till en lärare, idrottsledare eller skolsköterska. Den lär- dom man torde kunna dra av detta är att vuxna professionella måste visa mycket stor lyhördhet för att eleverna överhuvudtaget skall anförtro dem sina bekymmer. Vi frågade också 20-åringarna om de träffat läkare för det som inträffat. Av de som agats svarade att de träffat Vem har känt till övergreppen och vilka har agerat till hjälp och skydd? Av de övriga svarade att det inte behövdes men att de borde ha undersökts av en doktor. Med 20- åringarnas egna bedömningar som riktmärke kan man säga att för varje bedömd barnmisshandel går det ytterligare åtminstone ett till två fall, som inte kommer till kvalificerad medicinsk bedömning. Med tanke på att av fallen kommit till läkares kännedom torde 20-åringarnas egna värderingar om vad som borde medicinskt bedömas troligen vara en underskattning. När det gäller sexuellt utnyttjande före tonåren träffade läkare och under tonåren var samma siffra . Tre av fyra 20-åringar ansåg att det inte fanns anledning till någon läkarbedömning, men ansåg att det borde skett under de yngre skolåren och . Vad eleverna uppger är således att för varje sexuellt utnyttjande som kommit till läkares kännedom, fanns det minst ytterligare fyra fall som borde bedömts. 9.1Hälso- och sjukvårdens och barnomsorgens anmälningsbenägenhet. Av det vi erfarit, finns det anledning att förmoda att betyd- ligt mer än hälften av alla fall av barnmisshandel och sexuellt ut- nyttjande fortfarande inte kommer till hälso- och sjukvårdens kän- nedom. Men frågan är också om det som kommer till hälso- och sjukvårdens kännedom anmäls vidare till socialtjänst och polis. Att så troligen inte är fallet indikeras av några svenska undersökningar . (42) genomförde 1995 en nationell studie med syftet att beräkna antalet barn i åldern 0–som enligt barnhälsovårdens bedömning for illa på grund av omsorgsbrister i familjen. Sjuk- sköterskor i hela landet tillfrågades. Antalet barn som föll ut motsvarade av alla barn mellan 0–. Utfallet varie- rade mycket kraftigt mellan olika barnavårdscentraler. ansåg inte att något barn i upptagningsområdet for illa, medan en mindre grupp sköterskor kände oro för upp emot vart fjärde barn. Det fanns ingen entydig förklaring till variationen mellan de olika upptagningsområdena. BVC-sköterskor som genomgått påbyggnadsutbildning med inriktning på barn, de som arbetade med enbart barnhälsovård och de som hade regelbundet samarbete Vem har känt till övergreppen och vilka har agerat till hjälp och skydd? med angav i högre grad att barn for illa. Femåringar var överrepresenterade i förhållande till sin andel av befolkningen medan spädbarn var något underrepresenterade. Pojkar och barn med invandrarbakgrund var överrepresenterade. Sociala problem var den vanligaste enskilda orsaken till att barn uppgavs fara illa (). En femtedel av barnen levde i miss- bruksmiljö och hade en förälder med psykisk sjukdom eller retardation. För de aktuella barnen uppgavs allmän omsorgs- svikt föreligga i . I hade barnen utsatts för fysiskt, psykiskt eller sexuellt övergrepp. Missbruk hos förälder utan kända övergrepp mot barnen förelåg i . BVC-sköterskorna ansåg sällan att barnens situation för när- varande var mycket allvarlig. Så gott som alla barn () hade fått del av extra insatser inom eller utanför barnhälsovården, men av barnen hade anmälts via BVC till social- tjänsten enligt § 71 i socialtjänstlagen. I sina fria kommentarer ut- tryckte BVC-sköterskorna en önskan om ett närmare samarbete med och i synnerhet ett behov av återkoppling och information från sida. I en utredning i tillfrågades barnomsorgs- och BVC-personal om hur många barn de oroade sig för (43). Barn- omsorgspersonal oroade sig generellt för fler barn än BVC- sköterskorna och i allmänhet identifierade man olika barn. Sammantaget bedömde personalen att 7–av barnen for illa. Av de barn man oroat sig för hade barnomsorgen endast an- mält till . En annan undersökning i vände sig till samtliga 62 BVC-läkare, 28 barnläkare och 34 kandidater som just avslutat kursen i barn- och ungdomsmedicin (44). Samtliga fick ta ställning till tre fingerade fallbeskrivningar av barnskador, en metod som tidigare använts i (45) och (46), samt svara på andra frågor rörande barnmisshandel. Det fanns läkare som arbetat utan att någonsin ha gjort en anmälan rörande barn som for illa. Totalt hade två tredjedelar av de praktiserande läkarna misstänkt barnmisshandel utan att göra anmälan. Det oftast angivna skälet var tvivel på att barnet skulle hjälpas av en anmälan, att det handlade mer om oro än egentlig misstanke, brist på fakta och rädsla att förlora kontakten med familjen. Två tredjedelar ansåg att deras anmälan till social- tjänsten sällan ledde till konkreta åtgärder och ansåg att de fick dålig information om vad som hände familjen. Vem har känt till övergreppen och vilka har agerat till hjälp och skydd? () instämde i påståendet att anmälan skall göras om man är helt säker på att övergrepp skett. Detta måste bedömas som en mycket oroväckande inställning och direkt i strid med socialtjänst- lagens § 71. Vad gällde de fingerade fallbeskrivningarna (som i själva verket byggde på kända utländska misshandelsfall) var läkarna i tveksamma att göra anmälan. Det finns tyvärr en samstämmig internationell erfarenhet, att läkare som tidi- gare gjort anmälan om barnmisshandel till sociala myndigheter är de som är mest tveksamma att göra om det. Den huvudsakliga an- ledningen anges vara oklarhet om ingripandet verkligen förbättrar barnets situation, samt en irritation över att inte få någon informa- tion åter från myndigheterna. Om hade klara rutiner för återkoppling skulle hälso- och sjukvårdspersonal troligen känna sig tryggare med att anmäla (47). Det är få barn, som kommer in med svårare skador på akut- mottagningarna, som anmäls med misstanke om att skadan skulle vara tillfogad. Sannolikt föreligger fortfarande en väsentlig under- rapportering. Detta trots att ett stort antal specialinriktade studier över åren bl. a. visat, att en stor del av lårbensbrott hos barn är uppkomna genom avsiktligt våld (46). Likaså be- döms blödningar i hjärnhinnorna som osannolika efter enklare fall- skador i hemmen, såvida det inte förelegat någon form av missbildning (48). Vi saknar dock aktuella svenska studier som för- sökt värdera hur stor andel av skadade barn, som utsatts för miss- handel. Välgjorda internationella studier indikerar att av traumatiserade barn i åldern 0–utsatts för avsikt- ligt våld. Risken tycks störst för de yngsta förskolebarnen, sam- tidigt som upptäckten här är svårast. Misshandlade barn företer dock vissa mönster som bör leda till misstanke. De har oftare skador på flera ställen liksom tecken på gamla skador. Jämfört med olycksdrabbade barn har de oftare skallskador med inre blödningar och skador som drabbat bukens inre organ (49).