sou · GPB3103d1 · 2002-01-01 00:00:00 — – inte sällan har haft möjlighet att fundera över bevisfrågor redan innan den formella rättegången påbörjas. Under alla omständig- heter skall, redan enligt gällande bestämmelser, också den stämde vid en ganska tidig punkt av rättegången redovisa sin bevisning för domstol och motpart. För den part som lojalt åberopat viss bevisning men får denna avvisad därför att bevisningen inte kan tas upp kan avvisningen givetvis innebära en kännbar förlust, om han eller hon förlorar målet till följd av detta. Den situationen skall dock inte behöva in- träffa särskilt ofta. Utredningen vill i detta sammanhang peka på de möjligheter som finns att redan med dagens regler ta upp ett bevis utan att den hörde är närvarande i rättssalen. Flera av utredningens förslag är avsedda att bygga ut sådana möjligheter. Mot den åbero- pande partens intresse står motpartens intresse av att få ett av- görande av saken inom rimlig tid. Även det intresset väger tungt i rättssäkerhetshänseende. Den som anser sig ha ett berättigat anspråk bör ha rätt att få sitt anspråk prövat inom rimlig tid oavsett motpartens bevisningssvårigheter. I brottmål finns intresset av att brott beivras och detta inom rimlig tid. För den mot vilken ett anspråk eller åtal riktas kan rättegången vara plågsam och även han eller hon kan ställa krav på att förfarandet avslutas inom rimlig tid. I en del fall är sen rättvisa ingen rättvisa. Utredningen anser att problematiken måste klargöras i lagstift- ningen och att rätten i nu berörda fall bör ges rätt att efter en intresseavvägning avvisa bevisning. Någon anledning att skilja mel- lan olika måltyper, t.ex. på det sättet att avvisningsregeln får gälla endast dispositiva tvistemål kan utredningen inte se. Problemet med att en part åberopar bevisning som inte kan tas upp gäller inte alls bara de målen. Självklart kan intresseavvägningen beroende på målets art utfalla på växlande sätt. Till speciella frågor om bevisning genom partsförhör i tvistemål skall utredningen strax återkomma. En regel om utökad möjlighet att avvisa bevisning måste ut- formas på ett sådant sätt att riskerna för att en part gör rätts- förluster på grund av tillfälliga omständigheter minimeras. Det bör därför inte kunna få komma ifråga att avvisa bevisning innan det har gjorts rimliga försök att göra en bevisupptagning möjlig. Inför frågan om avvisning måste rätten också beakta i vilken mån avgörandet inte bör fördröjas ytterligare. Även om båda parters intressen givetvis måste vägas in bör emellertid den bedömningen till stor del utgå från den part som inte har åberopat det ifrågavarande beviset. Frågan bör bedömas på såvitt möjligt objektiva grunder med utgångspunkt i att bevisningen de facto inte är tillgänglig och att avgörandet av målet därför skjuts upp, om inte avvisning sker. Vilka omständigheter som ligger bakom detta bör visserligen kunna beaktas men bör vid den slutliga prövningen inte ha någon avgörande betydelse. Den frågan är för övrigt tämligen ointressant för den part som inte har åberopat vittnet. Mot bakgrund av det nu sagda föreslår utredningen en regel med innebörd att rätten skall få avvisa bevisning om en bevisupptagning trots rimliga ansträngningar inte kan genomföras och avgörandet inte bör fördröjas ytterligare. I kommentaren till lagtexten utveck- las något närmare hur utredningen anser att bedömningen bör ske. En avvisning av t.ex. ett vittne bör givetvis aldrig komma som en blixt från en klar himmel. Det ligger i sakens natur att rätten har haft kontakter med den part som åberopat vittnet och att parten då också tydligt upplysts om risken för avvisning. Det kan ofta vara lämpligt att parten ges en viss frist för att komma in med uppgift om ny adress på vittnet eller andra uppgifter som har betydelse för att bevisupptagningen skall kunna ske. Någon uttrycklig lagregel om detta anser utredningen dock behövas (jfr 33 kap. 1 och 10 §§ RB). Rättens ansvar ligger i kravet på att det skall ha gjorts rimliga ansträngningar att genomföra en bevisupptagning. Det som har sagts har avsett annan bevisning än partsförhör. Remediet mot en part i ett dispositivt tvistemål som skall höras i bevissyfte som inte infinner sig personligen vid det sammanträde vid vilket förhöret skall hållas bör vara kännbart. Ett sätt att skapa garantier mot att parten i ett illojalt syfte underlåter att inställa sig till förhöret skulle kunna vara att han kallades att komma person- ligen vid påföljd av att en tredskodom annars kan komma att med- delas mot honom eller henne. Om en part som skall höras i bevissyfte skulle underlåta att in- ställa sig personligen och endast inställa sig genom ombud, finns det naturligtvis en möjlighet att ombudet skulle återkalla förhöret för att på så vis undvika en tredskodom. Parten hamnar ju emeller- tid i så fall i en antagligen sämre situation bevismässigt än han eller hon skulle gjort om förhöret kommit till stånd. Utredningens upp- fattning är att blotta hotet om tredskodom skulle kunna verka av- värjande på parts vilja att obstruera handläggningen. Om en part som kallats personligen inte kommer kan det naturl- igtvis ha legitima orsaker. Kan parten visa laga förfall skall under- låtenheten att inställa sig i vanlig ordning inte leda till någon tredskodom, se 32 kap. 6 och 8 §§ RB. Utredningen föreslår mot denna bakgrund att en regel införs med innebörd att parter i dispositiva tvistemål skall kallas att in- ställa sig personligen till sammanträden där bevisupptagning skall ske vid påföljd av att tredskodom annars kan komma att meddelas mot dem. De sammanträden det kan bli fråga om är först och främst huvudförhandlingar. Men motsvarande regler bör även gälla om en part skall höras utom huvudförhandling, oavsett om det gäller en rättegångsfråga eller om förhöret avser själva saken. Rör det sig om en fråga om rättegångshinder måste man dock hantera situationen på ett annat sätt. Utredningen har behandlat denna fråga särskilt, se avsnitt 4.5.12. I indispositiva tvistemål bör i stället käranden kallas att inställa sig personligen vid påföljd att käromålet kan förfalla om han eller hon uteblir. När det gäller svaranden som skall höras i bevissyfte i sådana mål kan i stället de föreslagna reglerna om avvisning tillämpas. Det bör slutligen också nämnas något om vad som kan hända om ett vittne plötsligt ger sig tillkänna efter domen i målet. Här har tidsperspektivet stor betydelse. Ett vittne som avses med ett av rätten före huvudförhandlingen meddelat avvisningsbeslut kan naturligtvis dyka upp innan huvud- förhandlingen påbörjas. För det fallet kan utredningen inte se något hinder mot att rätten gör en ny prövning av frågan. I detta fall har det ju tillkommit helt nya omständigheter. Om en part anmäler att vittnet hört av sig efter en huvud- förhandling men innan domen meddelats torde detta i ett disposi- tivt tvistemål sällan eller aldrig utgöra skäl för att tillämpa bestäm- melsen i 43 kap. 14 § RB. Denna paragraf tar sikte på situationer när rätten finner att det är nödvändigt att komplettera utred- ningen.25 När det gäller indispositiva tvistemål och brottmål har rätten ett mer omfattande utredningsansvar. Skulle i ett sådant mål ett vittne som avses med ett avvisningsbeslut ge sig tillkänna efter huvudförhandlingen men innan domen är meddelad skulle rätten i vissa fall kunna finna en komplettering nödvändig i enlighet med 43 kap. 14 § eller 46 kap. 17 § RB. Om vittnesbevisning har avvisats i tingsrätten med tillämpning av 43 kap. 10 § RB, får en begäran om att höra vittnet i hovrätten anses utgöra ett överklagande av tingsrättsbeslutet. Hovrätten kan i den situationen inte tillåta beviset annat än om den finner att tingsrättens avvisningsbeslut var fel.26 Detsamma bör även gälla om tingsrätten avvisat ett vittne med stöd av den nya bestämmelsen om avvisning. Hovrätten skulle emellertid precis som tingsrätten kunna tillåta förhöret om nya omständigheter tillkommit, t.ex. om det står klart att vittnet kommit till rätta. Skillnaden mellan dessa två situationer är i praktiken inte så stor. Det kan också sägas att bestämmelserna i 50 kap. 25 § RB är utformade på ett sådant vis att 25Se AD 1993:91. Arbetsdomstolen uttalade där att paragrafen är tillämplig när det är fråga om en komplettering av den föreliggande utredningen och inte är fråga om att tillföra utred- ningen ny bevisning. Skillnaden kan naturligtvis ibland vara hårfin och det är i den situation som här diskuteras vanskligt att dra några säkra slutsatser av rättsfallet. de tar tillräcklig hänsyn till den part som vill höra ett anträffat vittne. Kommer vittnet till rätta finns det naturligtvis en risk för att hovrätten i den situationen kan komma att återförvisa målet till tingsrätten med följd att huvudförhandlingen där får tas om. Detta följer av den s.k. instansordningsprincipen. I allmänhet kommer det nog emellertid inte att behövas någon återförvisning. Situa- tionen skiljer sig principiellt sett inte från den som med nu gällande regler uppstår när en part åberopar ett nytt vittne i hovrätten. Skulle vittnet anträffas först sedan den slutliga domen i målet vunnit laga kraft återstår endast resningsinstitutet. Förutsätt- ningarna för resning är ganska speciella och skiljer sig också åt beroende på vad det är fråga om för sorts mål och vilken part som begärt resning. Att uttala sig om i vilken mån resning skulle kunna beviljas i de här skisserade situationerna skulle leda för långt. Den frågan får överlämnas till rättstillämpningen.