sou · GPB348d3 · 2002-01-01 00:00:00 — Kvinnor anser att aktioner kan behövas för att puffa på politikern i något högre grad än män och bland partierna är det tydligt att det är hos vänsterpartister, miljöpartister och företrädare för lokala partier som sympatin för ockupationer och liknande är som allra störst. är mest negativa. Att man kan tänka sig aktioner för att få politiker att ta reson innebär inte automatiskt att man avfärdar det representativa syste- met, bara att man önskar komplettera det. Men den som verkligen resignerat inför den partidominerade demokratimodell som vi har instämmer däremot i påståendet att det inte spelar någon roll för kommunalpolitiken vilka partier som har makten. I det ligger underförstått att partiröstningen är meningslös. Mer än var fjärde ny kommunpolitiker från lokala partier och SPI anser detta. Bland rikspartierna är miljöpartister och folkpartister de mest misströs- tande. Störst tilltro till att partierna trots allt spelar roll för politi- ken finns hos socialdemokrater och vänsterpartister. Totalt sett är det av de svarande i kommunerna som tappat tron på partidemokratin, att jämföra 1993. Vid sidan av de roller som finns inom ramen för en åsiktsrepre- sentativ demokrati finns, som redan kommenterats, företrädarrol- ler som anknyter till olika idéer om social representation. av de nya kommunpolitikerna anser sig representera någon grupp eller något intresse utöver partiet, väljarna och allmänintresset. Det genomgående intrycket är att det bland företrädare från de samhällsgrupper som är underrepresenterade i politiken, och som skulle kunna sägas ha en svagare position i samhället i stort, finns fler politiker som har en komponent av social representativitet i sin företrädarroll. Bland kvinnorna är det till exempel som anser att de representerar sitt kön i politiken mot bland männen. På samma sätt representerar politiker födda i utlandet invandrare, de yngsta och äldsta sina generationskamrater, folk från arbetarklassen sin samhällsklass och politiker boende i glesbygden sin kommundel, i större utsträckning än övriga. Vem representerar de nya kommunpolitikerna? De väljare som röstat på mig/mitt parti Alla kommunens medborgare, allmänintresset Medborgarna i den del av kommunen där jag bor Mina generationskamrater (unga/gamla etc) Mitt kön (kvinnorna/männen) Kollegorna på min arbetsplats Jag representerar endast mig själv Kommentar: Figuren bygger på tabell 13 och mäter hur stor andel av alla svarande nya kommunpolitiker som anser sig representera respektive alternativ. Generellt är den geografiska hemvisten och generationstillhörig- heten de vanligast förekommande grunderna för social representa- tion, medan kön och samhällsklass kommer långt efter. och klass som grund för social representation har sina flesta före- språkare bland socialdemokrater och vänsterpartister, medan geo- grafin har störst betydelse för centerpartister och åldern, föga för- vånande, för pensionärspartisterna. Slutligen några ord om den mycket individualistiska representa- tionsroll som de svarande också fick möjlighet att ta ställning till, och som inte passar in vare sig i den åsiktsrepresentativa eller den socialrepresentativa skolan: Jag representerar endast mig själv. av de svarande instämde i denna udda representa- tionsideologi, något fler män än kvinnor. Vid en partijämförelse finns de starkaste individualisterna i mittenpartierna och medan av Socialdemokraterna ansåg sig representera sig själva i politiken. De nya förtroendevaldas syn på effekterna av social representativitet Lättare för män än för kvinnor Anser att samhället skulle bli bättre med att skaffa sig politiskt inflytande fler kvinnor i politiken! fler invandrare i politiken! Kommentar: Data ur Enkät till kommunalpolitiker 1993. Frågorna med jämställdhetstema var identiskt formulerade, däremot inte svarsalternativen. I enkäten fick de svarande välja mellan instämmer helt, instämmer i stort sett, i stort sett motsatt åsikt samt helt motsatt åsikt. I enkäten som förtroendevald fick man svara på en skala från 6 instämmer helt till 1 inte alls. Båda skalorna har kluvits itu och i tabellen redovisas de som instämt mer än de tagit avstånd från påståendena. Vet ej-alternativen utgår. Frågan om invandrare hade ingen motsvarighet i den äldre enkäten. Vi har kunnat konstatera att kvinnor, invandrare och ung- domar, trots en viss positiv utveckling, är underrepre- senterade i politiken. De kvinnliga politikerna är i större utsträck- ning föräldrar än de manliga så någon hypotes om att kvinnor mer än män skulle prioritera hem och barn över politiken håller inte. Hög utbildning verkar vara en viktig resurs för den som vill bli förtroendevald och göra politisk karriär, något som i sig är ett han- dikapp för politiska aspiranter från arbetarklassen. Bland nykom- lingarna är kvinnor, ungdomar och invandrare högre utbildade än genomsnittet. Kvalifikationströskeln för att bli förtroendevald är alltså högre, och trots de akademiska kvalifikationerna har kvinnor och ungdomar svårare att göra karriär. Kvinnor har således fortfarande svårare att få förtroende- uppdrag, och framför allt inflytelserika sådana, än män. Att det därför är lättare för män att skaffa sig politiskt inflytande borde vara en etablerad sanning, men fyra av tio nya politiker instämmer inte i detta. Föga förvånande är kvinnorna själva betydligt mer medvetna om problematiken än sina manliga kollegor. Skillnaderna är också stora mellan partierna, där endast hälften av de nya instämmer i påståendet, medan av centerpartisterna gör så. Men det kanske allra mest slående i tabellen är jämförelsen mel- lan resultaten 1993 och 2000. ska genast sägas att de skillnader i svarsalternativen som redogörs för i tabellkommentaren medför att man inte kan dra några exakta slutsatser, men trots detta är det tydligt att det skett en kraftig minskning av andelen politiker som tycker att kvinnor har det svårare än män att skaffa sig inflytande i politiken. Resultat i (2001) kan möjligen också tolkas som ett ytterligare tecken på denna trend. Minskningen i de undersökta 28 kommunerna ligger på i alla partier utom i där medvetenheten tvärtom tycks ha ökat något, dock att märka från en låg nivå. Den positiva tolkningen av denna minskning är att verkligheten har förbättrats så pass att politikerna i lägre grad än förr upplever orättvisorna i sin vardag. Risken är att man tar förbättringarna till intäkt för att situationen nu är tillfredsställande, vilket man knap- past kan säga. Å andra sidan är det fortfarande en bastant majoritet av politikerna som inser problematiken. Att kvinnor skulle ha det svårare att skaffa sig inflytande är inte alls detsamma som att politiken skulle bli bättre om det fanns fler kvinnliga politiker, i det att den första är en empirisk och den andra en normativ frågeställning. Men det är en normativ uppfattning som det till synes råder bred enighet om i alla läger. Skillnaden mellan könen är dock stor, fler av kvinnorna instämmer i påståendet än männen bland de nya kommunala förtroendevalda. Även mellan partierna hittar vi variationer. Moderater, kristdemokrater och centerpartister instämmer i lägre grad än övriga i att en ökad kvinnorepresentation skulle ha positiva effekter, men de negativa är ändå i minoritet i dessa tre partier. Vi har möjlighet att jämföra resultaten även för den normativa frågan, och också här ser vi en tydlig minskning av andelen politiker som instämmer i påståendet. Minskningen är emellertid mindre och sker från en högre nivå jämfört med den empiriska frågan. De största negativa förändringarna har skett bland kristdemokrater och folkpartister medan vi bland vänster- partisterna till och med kan hitta en ökning. I båda de jämställdhetsrelaterade frågorna kan vi notera att vi hos de utlandsfödda politikerna, och 1993, finner en större medvetenhet om de strukturella svårigheter som kvinnor möter i politiken och en mer positiv inställning till att fler kvinnor i politiken skulle ha positiva effekter. Det är inte orimligt att tänka sig att de egna svårigheterna ökar medvetenheten för andras i liknande situationer. De nya förtroendevalda fick också ta ställning till frågan om fler invandrare i politiken skulle medföra ett bättre samhälle, och sva- ren överensstämmer i stort sett med motsvarande fråga med jäm- ställdhetstema. Lite färre kommunpolitiker anser att fler invand- rade skulle medföra något positivt jämfört med fler kvinnor, och det är just bland kvinnorna som vi finner denna mer reserverade inställning. Bland männen tycker tvärtom något fler att ökad invandrarrepresentation skulle leda till ett bättre samhälle jämfört med ökad kvinnorepresentation. Lägst stöd för tanken om ett bättre samhälle till följd av fler invandrarpolitiker hittar vi i SPI och i de lokala partierna, och bland rikspartierna hos Center- partiet. Nyckelbegreppet ett bättre samhälle är naturligtvis löst i kan- terna. Negativa svar på frågan skulle kunna tydas som att kvinnors respektive invandrarnas intressen redan tillgodoses i politiken av dagens oegennyttiga och svenskfödda politiker. Den höga andelen bland de icke utlandsfödda som särskilt anser sig representera invandrare skulle kunna tolkas som en bekräftelse på det. Men mycket tyder på att även om svenskfödda kommunpolitiker ser sig som invandrarnas representanter är det ändå främst invandrarpoli- tiker som agerar för att företräda invandrares intressen (1997), och att kvinnors närvaro har en direkt inverkan på politiken får väl också anses som belagt (1998). Den medborgare som funderar på att ge sig in i politiken står inför betydande hinder. Vägen till uppdraget har liknats vid en stege eller en tratt (Pippa och , 2000) där potentiella förtroendevalda avförs efter hand. Man ska vara formellt valbar, vilja ta på sig ett uppdrag, gå in i ett parti, uppnå ett sådant förtroende bland sina partikamrater att man blir nominerad till ett uppdrag, och slutligen avgör väljarna eller den av väljarna utsedda fullmäktigeförsamlingen om man ska få något uppdrag. 3.1Valbarhet och uppdragsvillighet och initiativ Vem som har behörighet att inneha uppdrag som förtroendevald i kommun och landsting anges i kommunallagen. För att kunna väl- jas måste man vara folkbokförd i kommunen och myndig på val- dagen. Förutom svenska medborgare är även medborgare i EU- länder (plus och ) valbara under dessa villkor. För utländska medborgare som inte kommer från EU eller är kraven lite hårdare. Dessa måste ha varit folkbokförda i i följd före valdagen för att bli valbara. Vid sidan av dessa krav finns ytterligare en inskränkning i val- barheten för en liten grupp tjänstemän i ledande ställning i kom- munen eller . Det kan till exempel handla om kommun- och landstingsdirektörer, kanslichefer eller motsvarande, som inte får inneha förtroendeuppdrag i den egna kommunen/. På nämndnivå finns också en regel som säger att chefen för en för- valtning som hör till en nämnds verksamhetsområde inte får väljas till ledamot eller ersättare i nämnden (och 1997). På grund av att den kommunala rösträtten och valbarheten även utsträckts till utländska medborgare som är bosatta i kommunen är antalet väljare och valbara personer något högre än i nationella val. var fler personer röstberättigade och valbara till kommunala och landstingskommunala förtroendeuppdrag jämfört med riksdagsuppdrag. Politiskt engagemang och demokratiskt deltagande kan ta sig många former och behöver inte nödvändigtvis resultera i en vilja att bli politiker. Ungefär en femtedel av befolkningen uppger sig vara redo att åta sig ett kommunalt förtroendeuppdrag, vilket är en siffra som varit . Både kön, ålder och utbildning spelar in i sammanhanget. Uppdragsvilligheten är betydligt högre bland män, yngre och välutbildade medborgare (2001, 2000). När man blir förtroendevald kan detta ske på tre sätt. Den villige kandidaten kan själv ta första steget, man kan uppmanas av andra att ta på sig ett uppdrag och man kan hamna på en förtroendepost av mer eller mindre slumpmässiga, och därmed intentionslösa, skäl. Problemet med förtroendevalda som kommit in i politiken utan att egentligen vilja det har uppmärksammats i norska studier. Fenomenet kalls där listefyll (1998). (2001) beskriver i sin studie att nya politiker ofta själva spontant anser att slumpen spelade roll när de rekryterades, men att dessa påståenden modifieras när man skrapar lite på ytan. I enkäten fick de nya politikerna ta ställning till hur de själva blev förtroendevalda. På tre kvotskalor angav man i vilken utsträckning det hela skett på eget initiativ, på andras initiativ eller om man halkade in i politiken på ett bananskal. Eftersom det är svårt att se hur man kunnat bli förtroendevald vid sidan av dessa tre vägar kan man säga att relationen mellan de angivna värdet på de tre frågorna beskriver på vems, om någons, initiativ som varje individ blev politiker. Nya förtroendevalda i de 28 kommunerna Födda 1955–1969 Födda 1945–1954 Födda 1933–1944 Nya förtroendevalda i de 4 landstingen Kommentar: Tabellen bygger på de svarandes ställningstagande till tre påståenden: Jag blev förtroendevald på eget initiativ, Jag blev förtroendevald på andras initiativ, och Jag halkade in i politiken på ett bananskal. Svaren angavs på en skala 6 instämmer helt till 1 inte alls. Därefter räknades svaren om på så sätt att värdet för varje alternativ ersattes av respektive värdes procentandel av den totala summan av svarsvärden för alla tre alternativen. Eftersom alternativ 1 innebär ett tydligt nej subtraherades alla värden först med ett. På så sätt uppstod ett rättvist mått på respektive faktors proportionella vikt för varje individ. Siffrorna i tabellen anger olika politikergruppers medelvärden. Det räcker inte med att en medborgare är positivt inställd till att ta på sig förtroendeuppdrag. Siffrorna i tabell 15 visar med all önsk- värd tydlighet att den allra viktigaste faktorn för att de nya förtro- endevalda gick in i politiken var andras initiativ. Lärdomen av detta är om vi vill att ytterligare personer eller grupper ska engageras i politiken så måste de tillfrågas och kanske trugas en aning. Speciellt verkar det gälla potentiella kvinnliga kandidater. Att just kvinnliga kandidater måste övertygas för att ställa upp visar också utländska studier (m.fl. 1991). Däremot verkar de ungdomar som trots allt tagit sig in i politiken i mycket högre utsträckning gjort det på egen hand. Ju äldre de nya förtroende- valda är, desto viktigare är andras tillskyndan. Man skulle kunna tro att den ideologiska inställningen har viss betydelse för bedömningen av individens roll som förklarings- faktor, och det får visst stöd av att vänsterpartister (bland riks- partierna) minst betonar sin egen roll medan moderater gör det i störst utsträckning. Men studerar man resultaten från partierna däremellan på höger–vänsterskalan så finner man inga tydliga samband. Listefyllsproblematiken är betydligt mindre i än i vårt västra grannland. Slumpens inverkan i rekryteringsprocessen finns noterad i alla grupper, men i begränsad utsträckning. Ungdomar, kvinnor och miljöpartister är de som oftast angivit sig halkat in i politiken på ett bananskal. har skrivit om det politiska deltagandets motiverande effekt och pekat på att det är inte bara är ingångsvärdet på motivationen som är avgörande utan att enga- gemanget även för listefyllpolitiker ökar med tiden (2000). Så kan mycket väl vara fallet, men i tabell 15 ser vi att de flesta som halkat in i politiken helst vill halka ut igen. I föregående avsnitt kunde vi konstatera att andras initiativ ofta är avgörande för att de nya förtroendevalda gått in i politiken. Men även för dem som gett sig in i leken på eget bevåg är andras välvilja helt avgörande. För att få ett förtroendeuppdrag i kommun eller landsting i , med några begränsade undantag, måste man ha ett parti i ryggen. av de tillfrågade nya kommun- och landstingspolitikerna är medlemmar i sitt parti och närmare två tredjedelar har också förtroendeuppdrag i partiet. Ungefär var tredje ny förtroendevald i både kommun och lands- ting angav dessutom att någon av föräldrarna är eller har varit par- timedlem i samma parti. Allra störst är den familjära partilojaliteten i där två tredjedelar av företrädarna följde i fäders och mödrars spår. En intressant uppgift i sammanhanget är dessutom att 19 pro- cent av de nya kommunpolitikerna och 23 av landstingspolitikerna har varit medlemmar i ett annat parti. Att det är bland pensionärspartister och övriga lokala partier man finner de flesta partibytarna är knappast överraskande. Bland rikspartierna hyser och de flesta partiskiftarna () medan hos Socialdemokraterna börjat sin politiska bana i ett annat parti. Men det räcker inte alltid med att vara medlem i ett parti för att kvalificera sig som partiets företrädare i kommunala organ. Ofta måste man först meritera sig i partiorganisationen. Ett mått på hur viktigt partiarbetet är för att man ska nomineras som förtroende- vald är den tid som förflöt mellan medlemskapet och tiden för för- sta uppdraget. Den genomsnittliga kvalifikationstiden bland nya förtroendevalda i de 28 kommunerna är , längre för män än för kvinnor. Längst tid, i genomsnitt 10 respektive , får man vänta i och , medan det går dubbelt så snabbt i och . En viktig förklaring till kvalifikationstidens längd i de olika par- tierna är hur god tillgången på kandidater är. och (1999) har undersökt huruvida partierna i 53 kom- muner (där de 28 här aktuella ingår) ansåg att de hade tillräckligt med kandidater vid valet . Detta ansåg i snitt av de tillfrågade partiorganisationerna, flest i Socialdemokraterna () och minst i (). Korrelationen mel- lan partiernas svar på Gidlund och fråga och kvalifika- tionstiden i respektive parti hos nya förtroendevalda är Pearsons r = 0,72. Kvalifikationstid för kommunala förtroendevalda i de 28 kommunerna Kommentar: Data kommer från Enkät till kommunalpolitiker 1993. I en redovisning av (2000) av samma data är siffrorna något annorlunda eftersom landstingspolitikerna också är inbakade. Siffrorna för partimedlemskap hos de nya förtroendevalda gäller när vederbörande blev aktiv i ett politiskt parti. På denna punkt har vi även möjlighet att jämföra resultaten med motsvarande uppgifter . I tabell 16 ser vi att kvali- fikationslängden är precis lika lång nu som då, den har emellertid sjunkit något inom Socialdemokraterna och stigit hos . Den kanske viktigaste förändringen berör dock inte kvalifikations- tidens längd utan åldern för när man blir partimedlem respektive får sitt uppdrag. Det står helt klart, över partigränserna, att dagens nya förtroendevalda var genomsnittligt äldre när de fick sitt första uppdrag än de som var verksamma 1993. (2000) resultat , att politiker för arbetarklassen får sitt första uppdrag vid något yngre år, gäller även . Vi måste dock komma ihåg att vi talar om medelvärden. Omkring var femte ny politiker i kommunerna blev medlem i sitt parti i samband med, eller efter, förtroendeuppdraget. För dessa personer fanns alltså ingen kvalificeringstid alls. Om man söker efter förklaringar som gjort att dessa nya förtroendevalda kunnat gå före i kön finner man att äldre, lågutbildade och kvinnor i något högre grad blir förtroendevalda utan kvalificeringstid. Men det kanske mest påtagliga resultatet är att invandrare verkar ha betydligt svårare att få förtroendeuppdrag om man inte först varit medlem i partiet. Med en lång kvalifikationstid är det givet att partimedlemskapet inte är någon enkel språngbräda mot kommunpolitiken. Den som är medlem i sitt parti skapar av naturliga skäl också starka lojalitetsband med partiet, som är oberoende av om man har förtroendeuppdrag eller ej. av de nya kommunpolitikerna uppger att de skulle vara medlemmar i sitt parti även om de inte blivit förtroendevalda. Det parti som har flest företrädare som lutar åt att lämna partiet om de slutar som förtroendevalda är , men är ingen hög siffra. Ett ytterligare mått på de nya förtroendevaldas partilojalitet är hur eniga de anser sig vara med sitt parti i allmänpolitiska frågor. Det kan ju hända att man gått med i partiet till följd av en specifik sakfråga eller på grund av sociala skäl. Mätt i procentandel av anta- let förtroendevalda som instämmer mer än de tar avstånd från att de skulle vara helt eniga med sitt parti i allmänpolitiska, frågor fin- ner vi att återigen har lägst andel partilojala företrä- dare () medan har den högsta, . I alla partier utom Socialdemokraterna är kommun- politikerna mer eniga med sitt parti i allmänpolitiska frågor om man är i oppositionsställning jämfört med regeringsställning. Både vad gäller den kontrafaktiska frågan om partimedlemskapet och enigheten med partiets politik är kvinnor överlag ännu något mer lojala än sina manliga kollegor, något som stöds av det tidigare resultatet där kvinnor i högre grad än männen ser sig som parti- ombud. Synen på partierna i de 28 kommunerna Jag skulle vara medlem i mitt parti även om jag inte blivit förtroendevald! Jag är helt enig med mitt parti i allmänpolitiska frågor! Om det gick skulle jag hellre vilja vara partipolitiskt obun- den som förtroendevald! Kommentar: De svarande fick ta ställning till de påståenden som listas i tabellen på en skala 6 instämmer helt till 1 inte alls. I tabellen anges den procentandel av respektive kategori som svarat 6, 5 eller 4, det vill säga de har som instämt mer än de har tagit avstånd från frågan. Endast de nya kommunpolitikernas svar redovisas. En hållning som inte automatiskt står i strid med partilojaliteten är att man som förtroendevald helst skulle vilja verka som partipoli- tiskt obunden. Detta skulle vara en möjlighet för alla dem bland medborgarna som nog kunde tänka sig att bli förtroendevalda men tvekar inför att bli medlemmar i ett parti. Hur det är med den saken kan vi inte uttala oss om här. Däremot är det möjligt att stu- dera de nya förtroendevaldas inställning i frågan. Bland de nya kommunpolitikerna ställer omkring var sjätte sva- rande sig positiv till möjligheten att uppträda som politiskt obun- den, fler kvinnor än män. Flest vänner har denna tanke hos Cen- tern och medan socialdemokrater och vänsterpartister är mest tveksamma. I en tidigare undersökning har det visat sig att många lokala partiorganisationer övervägt att införa friare anslut- ningsformer, främst inom , och Center- partiet (och 1999). 3.3Egna motiv – och andras och (1995) har nämnt fyra huvudgrupper av incitament som kandidater till förtroende- uppdrag kan tänkas ha. Det handlar om motiv knutna till viljan till politisk påverkan, den egna karriären, plikten mot samhället och kunskapstörst. Det kan naturligtvis finnas en mängd variationer på dessa teman, och även drivkrafter av helt annorlunda slag. I enkäten fick de nya politikerna ta ställning till nio förslag på motiv och ange hur viktiga dessa var för att de blev förtroendevalda. Karriärister i politikerkåren hör till ovanligheten, åtminstone om man får tro politikerna själva (och 1999). Att medge att man skulle gå in i politiken för egen skull sitter nog långt inne, men med enkätens upplägg var det möj- ligt för politikerna att tillmäta detta slags syfte viss vikt utan att det skulle förta intrycket att det var andra, och högre, motiv som huvudsakligen drev dem. Men av svaren framgår att det är få som ens i marginell utsträckning tänkt använda sitt förtroendeuppdrag som ett led i den egna karriären eller som en rent allmänt statushö- jande faktor. De som främst angav dessa bevekelsegrunder för inträdet i politiken var ungdomar, invandrare och folkpartister. De nya kommunalpolitikernas motiv för att bli förtroendevalda Hur viktiga var följande motiv för dig när du blev förtroendevald? Jag ville bidra till att förverkliga Jag var engagerad i en Jag var missnöjd med hur politiken sköttes Det var min plikt mot sam- hället Födda 1933–44 Jag ville skaffa mig Uppdraget är en merit på Att umgås med vänner Jag ville lära mig mer om hur politiken och sam- Födda 1945–54