sou · GPB326d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Det bör knappast komma i fråga att häva en regi- strering om oförenligheten med bestämmelserna är så ringa att det inte hade förelegat skyldighet enligt 22 § förslaget att anmäla mot- svarande ändring i bestämmelserna. I tredje stycket finns de grundläggande reglerna om det som ofta kallas användningstvång. I de efterföljande styckena preciseras reglerna. De bygger på artikel 10–13 i varumärkesdirektivet och de har sin motsvarighet i VmL, i första hand i 25 a och 25 b §§ (prop. 1992/93:48 s. 96–102). Förslaget innebär inte några ändringar i sak. En reglering som liknar den som föreslås i fjärde stycket finns i artikel 5 C . Bestämmelsen i detta stycke om användning av märket i en annan form än den registrerade kan jämföras med 12 § tredje stycket och 25 § första stycket i förslaget. Av dessa bestämmelser framgår att det är möjligt för den som ansöker om eller innehar en registrering att med bibehållen prioritet göra sådana oväsentliga ändringar i märket som inte på- verkar helhetsintrycket. Den nu diskuterade regeln om användning i en annan form har – som framgår av lagtexten – ett helt annat syfte och det är inte samma bedömning som skall göras i fråga om hur stora avvikelser som är möjliga. Vid tillämpning av regeln om användning bör man acceptera större avvikelser än vid tillämpning av regeln om ändring av märken. Talan om upphävande av registrering m.m. 29 § En registrering kan upphävas av domstol efter talan enligt reglerna i eller av enligt bestämmelserna i 30–33 §§ om upphävande i administrativ ordning. En talan om upphävande med stöd av bestämmelserna i 28 § första stycket och de allmänna regi- streringsvillkoren i 13 § eller registreringshindren i 14 § eller med stöd av bestämmelsen i 28 § andra stycket får föras av den myndighet som regeringen föreskriver. I VmL finns det i 26 § en motsvarande regel, men den är ut- formad som en talerättsregel. Som framgår av avsnitt 8.5.3 anser kommittén att det inte finns anledning att ha någon särskild tale- rättsregel. Att kan besluta om upphävande av varumärkes- registreringar är en nyhet. Kommitténs allmänna överväganden i den frågan redovisas i avsnitt 7.5. Regler om förfarandet finns i 30– 31 §§. Den myndighet som har rätt att föra sådan talan som avses i andra meningen är åklagaren (26 § VmF). Kommittén har inte an- sett att det finns skäl att ge den rätten till någon annan myndighet. I 26 § VmL finns det en regel om att sammanslutningar av berörda näringsidkare får föra talan om att en registrering skall upphävas. Eftersom det enligt förslaget inte skall finnas någon sär- skild talerättsregel i den nya lagen har sådana sammanslutningar rätt att föra talan utan att det finns någon särskild regel om det. Upphävande i administrativ ordning 30 § En ansökan om upphävande av en registrering i administrativ ord- ning skall innehålla uppgifter om parterna i den utsträckning som anges i 33 kap. 1 § . Ansökan skall vidare innehålla uppgift om den registrering som yrkas upphävd och de omständigheter som åberopas till grund för yrkandet. I övrigt skall ansökan uppfylla de föreskrifter som meddelas med stöd av 85 §. Sökanden skall också betala föreskriven ansökningsavgift. Är ansökan så bristfällig att den inte kan läggas till grund för prövning av ärendet skall förelägga sökanden att avhjälpa bristerna . Detsamma gäller om sökanden inte har betalat föreskriven ansökningsavgift. I föreläggandet skall sökanden upplysas om att ansökan kan komma att avvisas om han inte följer föreläggandet. Följer sökanden inte föreläggandet skall ansökan avvisas. Ansökan skall också avvisas, om den avser någon annan åtgärd än upp- hävande av en registrering eller om det finns något annat hinder mot att den tas upp. Förebilden för de nya regler som ger möjlighet att upphäva registreringar är de bestämmelser om summariskt för- farande som finns i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning (BfL). Förslaget är till stor del utformat i nära anslutning till den lagen. I första stycket finns bestämmelser om vad en ansökan skall innehålla, jfr 18 § BfL. Reglerna i 33 kap. 1 § RB föreskriver bl.a. att en parts första inlaga i en rättegång skall innehålla uppgifter om partens namn, personnummer eller organisationsnummer och adress. En ansökan kan bara gå ut på att en registrering skall upphävas. Därför framstår det som lämpligt att det i lagen direkt anges att ansökan skall innehålla uppgift om vilken registrering som yrkas upphävd och vilka omständigheter som åberopas till grund för yrkandet. Det föreslagna systemet innebär att en registrering skall upphävas om innehavaren inte yttrar sig när han får del av ansök- ningen. I den situationen skall alltså inte göra någon prövning av ärendet i sak. Därför är det mycket viktigt att det klart framgår av ansökan vad den går ut på. Om de krav som anges i första stycket inte är uppfyllda skall förelägga sökanden att komplettera ärendet. Detta framgår av andra stycket. Om bristerna kvarstår skall ansökan av- visas, jfr 20 § BfL. I tredje stycket finns – med 21 § BfL som förebild – en regel som innebär att ansökan skall avvisas om den avser något annat än upphävande av en registrering eller om det finns något annat hinder mot att prövar den. Ett sådant hinder kan t.ex. vara att frågan om upphävande redan är föremål för prövning i domstol, dvs. att det föreligger lis pendens. 31 § Tar upp ansökan, skall verket förelägga innehavaren av varumärkesregistreringen (innehavaren) att yttra sig över ansökan , om det inte är uppenbart att sökandens yrkande är ogrundat. I föreläggandet skall innehavaren uppmanas att ange om han medger eller bestrider ansökan och, om han bestrider ansökan, att ange skälen för bestridandet. Vidare skall innehavaren uppmanas att lämna de uppgifter om sig som avses i 33 kap. 1 § första–tredje styckena , i den mån uppgifterna i ansökan är ofullständiga eller felaktiga. I föreläggandet skall innehavaren upplysas om att ärendet kan komma att avgöras även om han inte svarar i rätt tid. Föreläggandet skall, tillsammans med ansökan och övriga handlingar, delges innehavaren i enlighet med vad som enligt gäller för delgivning av stämning i tvistemål. Är det uppenbart att sökandens yrkande är ogrundat, skall avslå ansökan. Om föreläggandet inte har kunnat delges, skall bedöma om försöken till delgivning skall fortsätta eller om sökanden skall erbjudas att själv sköta om delgivningen. Hänsyn skall därvid tas till det arbete och den kostnad som dittills har lagts ned på delgivningen, förutsättningarna för att fortsatta försök skall lyckas samt omständigheterna i övrigt. Erbjudandet får sändas med post till sökanden under hans i ärendet uppgivna adress eller förmedlas på annat sätt. sökanden inte erbjudandet skall ansökan avvisas. Första stycket har sin förebild i 25 och 26 §§ BfL. Av 53 § i förslaget framgår att den som föreläggandet skall rikta sig mot är den som i varumärkesregistret är antecknad som inne- havare. De uppgifter i 33 kap 1 § RB som avses är bl.a. uppgifter om partens namn, personnummer eller organisationsnummer och adress. I andra stycket föreskrivs att föreläggandet skall delges enligt de regler som gäller för delgivning av stämningar i tvistemål. Det innebär att delgivning i vissa fall skall kunna ske genom kun- görelse. För den summariska processen gäller detta inte generellt. Att man inte godtar kungörelsedelgivning i alla situationer i den summariska processen beror på att lagstiftaren bedömt att chansen att svaranden genom kungörelsen verkligen får del av handlingarnas innehåll får generellt sett betraktas som ringa (prop. 1989/90:85 s. 64). Enligt kommitténs uppfattning gör sig samma bedömning inte gällande i fråga om det förfarande som föreslås här. En omständighet som är av betydelse i sammanhanget är att innehavaren av en registrering har ett intresse av att rätt adress är antecknad i registret. Dessutom bör det finnas möjlighet att – som en ren serviceåtgärd – ta in kungörelsen i , vilket gör det lättare för den som vill skydda sin registrering att bevaka sin rätt. I tredje stycket föreskrivs att skall avslå uppenbart ogrundade ansökningar. Av första stycket följer att det skall ske utan att motparten har fått tillfälle att yttra sig. BfL har delvis en annan reglering, som det dock inte finns anledning att följa här. Reglerna i fjärde och femte styckena har sin förebild i 30 § BfL och 33 kap. 6 § tredje stycket RB. 32 § Vill innehavaren bestrida ansökan, helt eller delvis, skall han göra det skriftligen. Bestrider innehavaren ansökan helt eller delvis i rätt tid skall Patent- verket underrätta sökanden om detta. Vidhåller sökanden sitt yrkande, helt eller delvis, skall han skriftligen begära att ärendet överlämnas till tingsrätt i den del innehavaren har be- stritt ansökan. Sökandens begäran skall ha kommit in till inom en månad från den dag då underrättelsen sändes till honom. I sin begäran om överlämnande skall sökanden ange de omständigheter och de bevis som åberopas samt ange vad som skall styrkas med varje bevis. Sökanden skall ge in de skriftliga bevis och andra handlingar som åberopas. Har sökanden begärt överlämnande i rätt tid, skall över- lämna ärendet till en tingsrätt som enligt vad handlingarna visar är behörig. Har sökanden inte i rätt tid begärt att ärendet skall överlämnas till tingsrätt, skall avskriva ärendet i den del det är bestritt. Har innehavaren inte bestritt ansökan i rätt tid, skall upp- häva registreringen i enlighet med ansökan. Har innehavaren endast bestritt en del av ansökan, skall upphäva registreringen i enlighet med den obestridda delen av ansökan. Innehavaren av en registrering som blivit upphävd får ansöka om åter- mot beslutet. Ansökan om återvinning skall vara skriftlig och ha kommit in till inom en månad för beslutet. Har innehavaren ansökt om återvinning i rätt tid skall överlämna ärendet till en tingsrätt som enligt vad handlingarna visar är behörig. I annat fall skall avvisa ansökan. Sedan ett ärende överlämnats till tingsrätt skall talan anses väckt när an- sökan om upphävande i administrativ ordning kom in till . De handlingar som sökanden gett in skall anses som stämningsansökan och stämning i målet skall anses utfärdad när rätten beslutar om målets handläggning. Har meddelat ett beslut om upphävande av registreringen skall detta anses som tredskodom. Föreskrifterna i denna paragraf har sin förebild i 33–37 och 52– 54 §§ BfL. Till skillnad från vad som gäller i ärenden om registrering av varumärken bör det här krävas skriftlighet i detta begrepps kon- ventionella mening. Detta framgår av första stycket. Regler om överklagande av beslut som fattar i ärenden om upphävande av registreringar i administrativ ordning finns i 84 §. Rättsmedlet mot beslut om upphävande av en registre- ring är dock återvinning. Detta anges i sjätte stycket. Anteckning om upphävande av registrering m.m. 33 § Om en registrering har upphävts enligt 24 § eller enligt 29–32 §§, skall detta, när avgörandet vunnit laga kraft, antecknas i registret och kungöras. Detsamma gäller om innehavaren inte förnyar registreringen eller om han begär att den skall strykas helt eller delvis. Bestämmelsen motsvarar 27 § VmL. En begränsning av varuförteckningen innebär en begäran om att registreringen skall strykas delvis och skall alltså antecknas i registret och kungöras. 34 § En domstol som har meddelat dom angående upphävande av en varumärkesregistrering eller intrång i ett registrerat varumärke skall underrätta om detta. Motsvarande regel finns i 45 § VmL. Särskilda bestämmelser om innehavare av utländska varumärken m.m. 35 § En sökande, som inte bedriver näringsverksamhet i och som inte är hemmahörande i en stat som har anslutit sig till Pariskonven- tionen eller eller i ett område som har anslutit sig till WTO- avatlet skall, för att märket skall få registreras i , visa att märket är registrerat för honom i hemlandet för de varor som ansökan omfattar. Bestämmelsen i första stycket gäller inte, om sökandens hemland tillerkänner den som driver näringsverksamhet i motsvarande förmåner vid ansökan om registrering i det landet. Med sökandens hem- land avses en stat eller ett område, där sökanden har ett industri- eller handelsföretag. Har sökanden inte något sådant företag, anses som sökandens hemland en stat eller ett område där han är bosatt eller en stat där han är medborgare. Regler om hemlandsbevis finns nu i 28 § VmL och 1 § förord- ningen (1970:495) om utländska varumärken m.m. I sak innebär förslaget inget nytt. Reglerna har dock fått en annan redaktionell utformning. innehållet lagen i stort sett bara ett bemyndigande för regeringen, medan bestämmelserna i övrigt finns i förordningen. Förslaget innebär i stället att före- skriften om att sökanden skall visa hemlandsbevis är intagen i lagen. Följden av att en sökande inte uppvisar hemlandsbevis är att hans ansökan skall avslås. Föreskriften gäller alltså ett sådant för- hållande som enligt 8 kap. 2 § regeringsformen skall regleras i lag. Vad som avses med och fram- går av 18 §. Flera än 150 stater är anslutna till och ännu flera till . Regeln om hemlandsbevis torde därför i praktiken nästan aldrig komma att tillämpas. Den bör dock av principiella skäl finnas kvar i den svenska varumärkeslagen. Rätt till registrering såsom i hemlandet (telle quelle) 36 § Ett varumärke som är registrerat i sökandens hemland skall regi- streras i så som det är registrerat i hans hemland (telle quelle) om detta land är anslutet till eller . Detsamma gäller om sökanden är hemmahörande i ett område som är anslutet till . Även ett varumärke som registrerats i någon annan stat eller något annat område får registreras här i landet så som det är registrerat i den andra staten eller området, om motsvarande rätt ges en svensk registrering där den tidigare registreringen gjorts och om där gällande lagstiftning i huvudsak överensstämmer med . Ett varumärke får inte registreras telle quelle om märket helt och hållet saknar egenartad karaktär eller om märket är uteslutet från ensamrätt en- ligt 3 § fjärde stycket. I övrigt tillämpas bestämmelserna i 13 § andra– fjärde styckena om allmänna registreringsvillkor, 14 § om registrerings- hinder och 15 § om hinder mot en registrerings bestånd. En sökande som begär registrering enligt denna bestämmelse skall visa att märket är registrerat för honom i hans hemland eller motsvarande för de varor som ansökan omfattar. Ett varumärke som registrerats telle quelle, men som annars inte skulle ha kunnat registreras här i landet, har inte skydd på grund av registre- ringen i vidare mån eller än det har i innehavarens hemland eller motsvarande. Paragrafen behandlar s.k. telle-quelle-registrering. finns mot- svarande föreskrift i 29 § VmL och den kompletteras med en regel i 2 § förordningen (1970:495) om utländska varumärken m.m. Reglerna om telle-quelle-registrering bygger på i artikel 6 quinquies i . Bestämmelsen i tredje stycket om att registrering telle quelle kan vägras i vissa fall har utformats i närmare överensstämmelse med artikel 6 quinqiues B 2. I övrigt innebär förslaget egentligen ingen förändring av saklig betydelse. Reglerna har dock fått en annan redaktionell utform- ning. innehåller lagen i stort sett bara ett bemyndigande för regeringen, medan övriga bestämmelser finns i förordningen. Förslaget innebär i stället att föreskriften om att registrering kan ske i av ett märke så som det är registrerat i den främmande staten tas in i lagen. Rättsverkningarna av att ett märke registreras är nämligen sådana att föreskriften måste anses gälla ett sådant förhållande som enligt 8 kap. 2 § regeringsformen skall regleras i lag. Vad som avses med och fram- går av 18 §. 37 § får förelägga en sökande som inte har hemvist i att för sig ställa ett ombud med behörighet att ta emot delgivning i ärendet och med hemvist här i landet, samt att anmäla ombudet hos ver- ket. Om sökanden inte följer ett föreläggande enligt första stycket, får del- givning ske genom att handlingen sänds med posten till sökanden under dennes senaste kända adress. Delgivning skall anses ha skett när detta har blivit fullgjort. En innehavare av en varumärkesregistrering som inte har hemvist i Sve- rige skall ha ett ombud som är bosatt här i landet. Ombudet skall ha be- hörighet att för innehavaren av ta emot delgivning av stämning, kallelser och andra handlingar i mål och ärenden om varumärket med undantag av stämning i brottmål och av föreläggande för part att infinna sig person- ligen inför domstol. Ombudet skall anmälas till och anteck- nas i varumärkesregistret. Om innehavaren inte har anmält något ombud enligt tredje stycket, kan delgivning i stället ske genom att den handling som skall delges sänds till honom under den i varumärkesregistret antecknade adressen. Om någon fullständig adress inte är antecknad i registret, kan delgivning ske genom att handlingen hålls tillgänglig hos och genom att ett meddelande om detta och om handlingens huvudsakliga innehåll kungörs. Delgivning skall anses ha skett när detta har blivit fullgjort. En regel om skyldighet för utländska varumärkesinnehavare att ha ombud här i landet finns nu i 31 § VmL. Bestämmelsen är utformad i överensstämmelse med 12 § PL i dess lydelse . Förslaget innebär dels att det införs en regel som ger rätt – men inte skyldighet – att förelägga utländska sökande att anvisa ett ombud med hemvist här i landet, dels att regeln om ombud för utländska varumärkesinnehavare ges en annan utformning (se avsnitt 5.4). Bestämmelser om internationell varumärkesregistrering infördes i svensk rätt med ikraftträdande (prop. 1994/95:59). De bygger på det s.k. Madridprotokollet som tillkom och som anslutit sig till. har däremot inte anslutit sig till den s.k. Madridöverenskommelsen som trädde i kraft , se vidare avsnitt 8.2.1. I samband med att tillträdde Madridprotokollet disku- terade man om även borde tillträda Madridöverens- kommelsen, men kom fram till att inte borde göra det (prop. 1994/95:59 s. 33 f). Kommittén har också diskuterat frågan. Kommitténs överväganden redovisas i avsnitt 8.2.3. Kommitténs förslag till regler om internationell varumärkes- registrering finns i 38–55 §§. I VmL finns motsvarande regler i 50– 64 §§. Förslaget följer i allt väsentligt gällande rätt, men innehåller vissa skillnader som behandlas i avsnitt 8.2.4 och 8.2.5. Disposi- tionen av bestämmelserna och den formella utformningen i övrigt har ändrats ganska mycket. En förändring är att bestämmelser om handläggningen som endast riktar sig till har utmönstrats. Det gäller bl.a. bestämmelser om de skyldigheter har i förhållande till Internationella byrån. Sådana bestämmelser bör enligt kommitténs mening i stället tas in i förordning. 38 § Med en internationell varumärkesregistrering avses en registrering av ett varumärke som den internationella byrån (Internationella byrån) hos för den intellektuella äganderätten () gjort i det internationella varumärkesregistret enligt protokollet till överenskommelsen om den internationella registreringen av varumärken (Madridprotokollet). är varumärkesmyndighet i i ärenden om inter- nationell varumärkesregistrering. Paragrafen motsvarar 50 § VmL. En nyhet är att begreppet det internationella registret förs in i lagen. Det sker av praktiska skäl. Ansökan om internationell registrering 39 § Den som innehar en varumärkesregistrering eller har ansökt om registrering av ett varumärke här i landet, och som antingen är svensk medborgare, har hemvist i eller driver rörelse här, kan ansöka om internationell registrering av varumärket hos Internationella byrån. Ansökan skall ges in till och vara avfattad på engelska. Ansökan skall innehålla uppgifter om sökandens namn eller firma och adress, nummer och datum för den svenska registrering eller ansökan om registrering som den internationella ansökan bygger på, en återgivning av märket och uppgifter om de varor som märket begärs registrerat för. I övrigt skall ansökan uppfylla de föreskrifter som meddelas med stöd av 85 §. Sökanden skall också betala föreskriven ansökningsavgift. Första stycket har sin motsvarighet i 51 § första stycket VmL. Andra stycket motsvaras närmast av 52 § VmL. Utformningen av paragrafen ansluter så nära som möjligt till bestämmelserna i 12 § om ansökningar om nationell registrering. Enligt artikel 2.2 i Madridprotokollet skall en ansökan om inter- nationell registrering göras hos Internationella byrån genom förmedling av . För att detta skall framgå klart har bestämmelsen getts en något annorlunda utformning än i VmL. Kraven i andra stycket följer av Madridprotokollet. Kommittén har valt att i lagen ta in sådana krav på en ansökan som har bety- delse för den prövning som skall göra enligt arti- kel 3.1 i Madridprotokollet och regel 9.6 b i tillämpnings- förskrifterna till protokollet. Ytterligare föreskrifter om vad en ansökan skall innehålla bör meddelas av med stöd av av bemyndigandet i 85 § i förslaget. De krav som en ansökan skall uppfylla regleras dock helt och hållet i tillämpningsföreskrifterna till protokollet och det torde inte finnas något utrymme för att bestämma att en ansökan skall innehålla något annat. Även en registrering av ett kollektivmärke eller ett kontroll- eller garantimärke kan ligga till grund för en internationell registrering. Enligt 12 § första stycket i förslaget skall de bestämmelser enligt vilka märket får användas ha lämnats in till . Någon särskild bestämmelse om detta behövs alltså inte här. 40 § skall undersöka om ansökan uppfyller de krav som avses i 39 §, inbegripet kravet på betalning av ansökningsavgift, och om uppgifterna i ansökan stämmer överens med uppgifterna i den svenska varumärkesregistrering eller ansökan om registrering som den inter- nationella ansökan bygger på. Är ansökan så bristfällig att den inte kan läggas till grund för en inter- nationell registrering skall förelägga sökanden att avhjälpa bristerna . Detsamma gäller om sökanden inte har betalat föreskriven ansökningsavgift. Följer sökanden inte föreläggandet skall ansökan avvisas. Uppfyller ansökan kraven enligt första stycket skall skicka ett intyg om detta till Internationella byrån tillsammans med ansökan. Paragrafen motsvarar 53 § i VmL. Utformningen av paragrafens första stycke ansluter så långt det är möjligt till 20 § första stycket, som reglerar granskning av en nationell ansökan. Formuleringarna i andra stycket ansluter närmast till reglerna i 30 § andra stycket, som reglerar förelägganden till sökanden i ett ärenden om administrativ omprövning. En nyhet är att brister i ansökan skall leda till att den avvisas i stället för att avskrivas, se vidare avsnitt 8.2.5. Till grund för en ansökan om internationell registrering kan ligga mer än en registrering eller en ansökan om nationell registrering. Kommittén anser att det inte behöver anges särskilt. Vad enligt artikel 3.1 i protokollet och tredje stycket i denna paragraf skall intyga är att uppgifterna i den inter- nationella ansökan motsvarar de uppgifter som vid tiden för inty- gandet är intagna i den ursprungliga registreringen eller i ansökan om registrering. bekräftelse bör komma in till Internationella byrån från det att ansökan kom in till verket. Den internationella registreringen får då det datum som svarar mot inkomstdagen hos , se artikel 3.4 i Madridprotokollet. Kommer bekräftelsen in senare får den internationella registre- ringen i stället det datum som svarar mot inkomstdagen hos Inter- nationella byrån. I 53 § tredje stycket VmL anges att bekräftelsen skall skickas inom en månad från det att ansökan kom in till verket eller, om ett föreläggande skickats, inom en månad från före- läggandet. Reglerna om dessa frister bör tas in i en förordning som regeringen beslutar om. Ansökan om att en registrering skall gälla i ytterligare länder 41 § Den som innehar en internationell registrering grundad på en svensk registrering eller ansökan om registrering och som därefter vill att registreringen skall gälla i ytterligare länder kan ansöka om detta hos Internationella byrån.