sou · GPB396 · 2002-01-01 00:00:00 — , som jag väl känner, borde naturligtvis bestå av personer med dokumenterad erfarenhet av utvecklingsarbete resp. forskare med utvecklingsekonomi som specialitet. Då skulle styrel- searbetet bli meningsfullt. Istället består styrelsen av diplomater som endast i undantagsfall har den erfarenhet av utvecklingsfrågor som behövs. Reservationer och särskilda yttranden Medlemsländernas regeringar har stort inflytande på valet av alla högre befattningshavare. Det gör att politiska meriter väger tungt. Exemplen är många där klart olämpliga personer, inte sällan yrkes- diplomater eller före detta ministrar, utsetts till chefer eller biträ- dande chefer i organisationer som WHO, UNDP, FAO etc. Kra- ven på ledarskap i denna typ av organisationer är utomordentligt stort. Arbetsmiljön är komplex, verksamhetsuppgifterna ofta extremt svåra. Därtill kommer en ofta ojämn kamp när det gäller att skaffa resurser till verksamheten. Som systemet fungerar, är det ofta en slump om en hög chef besitter de egenskaper som rimligen krävs för arbetsuppgiften. Eftersom respektive organisation därtill är mycket toppstyrd – med formellt sett nästan all makt hos chefen – är valet av högste chef mycket viktigt. går det bra, som t.ex. i WHO under . har lyckats vända WHO:s långa nedåtgående trend. Men efter henne kan mycket väl en mindre lämplig chef komma – av samma kvalitet som hennes företrädare, som av chefskap medverkade till att WHO i stort sett marginaliserades. Med tanke på den viktiga roll flertalet FN-organ har att spela är det orimligt att rekryte- ringsprocessen inte präglas av större professionalism. Rivaliteten mellan FN-organen. Var och en som arbetat nära FN- systemet känner till den höga grad av konkurrens och rivalitet som präglar relationerna mellan de olika FN-organen. Det utpräglade revirtänkandet försvårar samarbete och leder ofta till en suboptimering av verksamheten. En översyn av dagens struktur är absolut nödvändig, dels för att åstadkomma regler och ramverk som tvingar fram ett bättre samarbete, dels för att överväga huruvida alla dagens FN-organ verkligen behövs. Det finns t.ex. starka skäl för en sammanslagning av tex UNDP, UNIDO, FAO och . Den starkt hierarkiska organisationsstrukturen har redan nämnts. Befattnings- och lönenivåerna är alltför många. Detta är ett av många problem vad gäller den interna kulturen. Alltför många tän- ker i termer av nivå istället för kompetens. Reservationer och särskilda yttranden Ett annat stort problem är den tid det tar sedan ett beslut fattats om t.ex. projektstöd till dess pengarna utbetalats. Beslutsproces- serna är helt enkelt alltför omständlig. I syfte att t.ex. minska ris- ken för att ekonomiska medel missbrukas har en rad olika regler av kontrollkaraktär införts . Det gör att det ofta behövs ett stort antal underskrifter på ett och samma beslut för att verkstäl- lighet skall kunna ske. Avsikterna må ha varit goda, men systemet framstår som en parodi på management och ansvar. Beslutsreglerna är som regel så krångliga att snabbhet i beslutsprocessen är omöjlig. Överallt i samhället ökas kraven på flexibilitet och snabbhet i managementkulturen. Men FN står på många sätt och stampar. Inertian i systemet är otroligt seg. Det gör också att olika typer av partnerskap för att tackla svåra problem, t.ex. med den privata sektorn, har svårt att ta form. Man tvingas ofta söka konstruktio- ner för denna typ av samarbete utanför själva FN-administrationen om det över huvud taget skall bli resultat. Inflytande för det civila samhället, den privata sektorn, forskningen etc. FN är regeringarnas organ. I dagens värld blir det alltmera uppenbart att beslut i olika sakfrågor på internationell nivå, som inte också inkluderar enskilda organisationer av olika slag eller den privata sektorn, knappast får den legitimitet som är önskvärd. Regeringarna representerar en viktig aktör men alls inte den enda. Därtill kommer att många regeringar inte upplevs som representa- tiva för sina befolkningar. har tagit flera initiativ för att bredda deltagandet i FN-arbetet . Det är positivt, men behöver följas upp av en mera formell process där hela governance-problematiken blir föremål för översyn. För att sammanfatta: Jag har en stark tro på FN-idén och värdet av multilateralism. kan jag efter många års arbete i interna- organisationer inte bortse från de allvarliga bristerna i dagens FN vad gäller organisation, management, effektivitet, insyn och resultat. Dessa brister måste åtgärdas. Ansvaret för den omoderna och ineffektiva organisationen ligger både på FN:s led- ning och de regeringar som är FN:s huvudmän. För att de nödvän- diga reformerna skall bli av krävs, enligt min mening, att både led- Reservationer och särskilda yttranden ningen och medlemsstaterna utsätts för hårt tryck. Vi lever i ett land med stolta humanitära traditioner. FN-idén har starkt stöd. Men detta stöd får inte tas till intäkt för att dölja och skyla över de allvarliga bristerna i och verksamhet. Detta är bakgrunden till att jag , i samband med att det svenska biståndet utreds, reser kravet att skall ta initiativet till en omedelbar översyn av och verksamhet. Som en av de största tillskyndarna av FN-idén och FN:s verksamhet är vårt ansvar för organisationen stort. Det bästa stöd organisationen kan få är hjälp med att utveckla organisation och management mot större effektivitet, öppenhet och resultatinriktning! Parallellt måste finanserna stärkas. Många av FN-organen har hållits på svältkur . har arbetsuppgifterna utökats. Detta är i längden ohållbart! I då allt flera internationella frågor också blir nationella och då allt flera nationella frågor har internationella konsekvenser är det hög tid för att återigen skärskåda sin politik för global ut- veckling. Då liberalerna krävt denna utredning har vi gjort det i ljuset av många års erfarenhet av svensk biståndspolitik genombrott , många länders om- svängning till exportledd tillväxt och konsekven- serna av 1989. Slutsatser kan dras av att vissa länder lyckats häva sig ur fattigdom, medan andra tvingar sina medborgare att leva i fortsatt omänsklig misär. Få utredningar har därför legat bättre till i tiden än Globkom. Många s.k. globaliseringsfrågor ställer svensk politik inför nya utmaningar. Ambitionen i utredningen har också varit stora. Ut- redningen ville spegla svensk debatt, men också genom egna bidrag och genom att koppla upp svensk debatt till den internationella diskussionen söka bidra med nya insikter och slutsatser. Denna ambition kunde dessvärre – beroende på en bristfällig tidplanering – inte fullföljas, vilket jag funnit mycket beklagligt. Ett alltför lång- siktigt perspektiv på globaliserings- och biståndsfrågorna har också gjort att utredning inte har kunnat komma fram till sådana kon- kreta resultat som jag hade önskat. Jag vill i detta yttrande lyfta fram följande synpunkter där jag anser att utredningen hamnat fel eller skulle ha varit tydligare: Reservationer och särskilda yttranden På en viktig punkt innebär Globkoms betänkande ett genombrott för liberala värderingar. Globkom tar i diskussionen av svensk politiks konsekvenser sin utgångspunkt i frågan om hur politiken påverkar den enskilda människans situation, individens perspektiv och i rättighetsfrågor. Få perspektivförskjutningar i svensk politik kan vara viktigare än denna inför 2000-talet. Detta – att se till den enskildes bästa oavsett i vilket land denna person är född – är enligt min mening utredningens riktigt viktiga nyorientering. Om utredningens förslag tillåts slå igenom i den faktiskt förda politiken innebär det ett trendbrott inom svensk utrikes- och biståndspolitik. Den har alltför mycket präglats av ett myndighetsperspektiv format i samarbete mellan regeringar. Problem och svagheter med detta mellanstatliga regeringsper- spektiv är väl kända. Goda relationer har upprätthållits trots att samarbetslandet ibland gjort grova övertramp av mänskliga rättig- heter mot den egna befolkningen. Med den väg som Globkom nu anvisar för svensk biståndspolitik skulle en sådan överslätande och ursäktande politik bli omöjlig. Andra viktiga liberala framgångar i utredningsarbetet är att majoriteten i utredningen på flera ställen i betänkandet har gjort starka markeringar av att demokrati och folkstyre måste vara den inriktning och väg som ett samarbetsland väljer om ett bilateralt samarbete med ska bli möjligt. Med ett utpräglat individperspektiv bör ambitionen att låta jäm- ställdhet genomsyra svensk politik för global utveckling äntligen kunna bli verklighet. Trots att jämställdhetsmålet för svenskt utvecklingssamarbete har funnits har det varit svårt att visa konkreta resultat i någon större skala. Att den utbredda diskrimi- neringen av världens kvinnor upphör är en grundförutsättning om en bättre värld ska vara möjlig. Inte bara av principiella skäl, såsom att alla människor ska behandlas lika, utan även av praktiska orsa- ker: kvinnor är oftast familjeförsörjare och värderingsbärare. Kvin- nornas ställning utgör grunden för hur framtida generationer kommer att kunna utvecklas. Reservationer och särskilda yttranden Till min besvikelse har kommittén inte velat följa tanken om varje individs rätt till makt över sin egen situation fullt ut. Ett demokra- tiskt styrelseskick är det enda som gör det möjligt att förverkliga de mänskliga rättigheterna. Det är genom sitt folkliga deltagande i val, och öppenhet att framföra kritik och alternativ det enda styrelseskick som kan bemästra de mekanismer som håller miljarder människor i fattigdom och mänsklig förnedring. Därför anser jag att införandet av demokrati bör definieras som det övergripande målet för svensk politik för global utveckling. Jag reserverar mig därför till förmån för detta mål i den del av betänkandet som avser det övergripande målet för en svensk politik för en global utveckling. Behovet av en översyn av målen för det svenska utvecklingssam- arbetet var ett av skäl att kräva denna utredning. Det var vår förhoppning att de skulle kunna innebära en mera konkret vägledning i det grannlaga arbete som utförs inom utvecklingssam- arbetet. Så kommer inte att ske om utredningens förslag genom- förs. Det är djupt beklagligt att demokrati inte har fått plats bland de mål för svensk politik för global utveckling som utredningens majoritet föreslår. Rättighetsperspektivet är ett genomgående tema i utredningen. Detta är nytt och välkommet men vissa klarlägganden behövs. Rättighetsperspektivet är den grund som garanterar individens grundläggande rättigheter. Dessa genomförs i en demokratisk process. Politiska riktningar har haft svårt att enas om en gemensam syn på mänskliga rättigheter. Dessa åsiktsskillnader är inte överspelade. Ser man till verkligheten är en uppdelning mellan politiska och ekonomiska rättigheter ofta på sin plats. De kommunistiska regimer som bara för ett årtionde sedan kontrollerade halva hävdade att civila och medborgerliga rättigheter, alltså individuella rättigheter inriktade på att garantera den enskildes personliga frihet och möjlighet att på samma villkor som andra delta i det politiska livet, saknade relevans "under socia- lismen". I stället gjorde dessa regimer anspråk på att ha förverkligat rättigheter av annat slag rätt till arbete, rätt till sjukvård, etc. I verkligheten var anspråken falska, dessa "sociala rättigheter" upp- fylldes i allmänhet sämre under socialismen än i demokratiska Reservationer och särskilda yttranden "Sociala rättigheter" av det slag som dessa regimer gjorde oriktigt anspråk på att förverkliga är av annan karaktär än de rättigheter som syftar till att skydda den enskilde gentemot olika slags övergrepp. De flesta civila och medborgerliga rättigheter är absoluta och kan och bör, även i fattiga länder, genomföras omgående, medan sociala, ekonomiska och kulturella rättigheter i högre grad är processuella – dvs. de genomförs efter hand som möjligheter skapas. De fodrar ofta prioriteringar och inte sällan är de mer beroende av tillgång till förändrade ekonomiska förutsättningar. Enligt liberalernas uppfattning är det under alla om- ständigheter, oacceptabelt att söka försvara frånvaro av t.ex. tryck- frihet, rätt till en opartisk rättegång eller liknande med hänvisning till att en s.k. social rättighet upprätthålls. Det har varit viktigt för mig att denna i grunden liberala distinktion har gjorts i betänkan- det. Det är viktigt att påpeka att alla rättigheter finns noggrant preci- serade och tolkade till sin innebörd. Ändå sker det ofta en vantolk- ning av de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna. De påstås ofta ha en vidare omfattning än vad det finns grund för i konventioner och rättspraxis. Därför är det viktigt att när nu rättig- hetsbegreppet kan komma att genomsyra svenskt politik för global utveckling, att det är en väldefinierad syn med sin grund i den internationella rätten och att inte allmänt hållna politiska önsk- ningar tillåts prägla tolkningen av rättighetsperspektivet. Även kring det som kallas partnerskapstanken krävs ytterligare klarlägganden. Fokus i svensk biståndspolitik och debatt bör ligga på hur man långsiktigt gör biståndet så effektivt och ändamålsenligt som möjligt. Biståndets kvalitet är av avgörande betydelse för mottagaren men också för givaren. Precis som inom andra skattefi- nansierade verksamheter måste strävan vara att få ut så mycket som möjligt av varje satsad krona. Biståndets effektivitet och lämplighet har kunnat ifrågasättas och kritiken mot biståndsverk- samheten har varit berättigat hård även från liberalerna. Likafullt är fortsatt ambitiöst bistånd till utvecklings- länderna nödvändigt. Enskilda misslyckanden kan inte tillåtas bli Reservationer och särskilda yttranden skäl för att dra ned på ambitionerna avseende stöd till dem som är i nöd. I det sammanhanget är det av fundamental betydelse att givaren av biståndet har förtroende för den politik som förs i mottagarlan- det. Det gäller både för politiken i stort som för politiken inom den berörda sektorn. Vi vet ju faktiskt en del om vilka metoder som faktiskt fungerar för att skapa utveckling. Inslag av villkor eller krav, s.k. konditionalitet, blir därmed en nödvändighet för svensk biståndsverksamhet. Otydlighet är förödande i allt samar- bete. Partnerskapstanken är viktig, men den får inte leda till att söker behandla t.ex. diktaturer som jämbördiga partners. Detta ger en legitimitet åt makthavare som inte skall stödjas. Utredningen betonar alla länders ansvar för sin egen utveckling. Vad som är bäst för det enskilda landet formas genom en demo- kratisk process. Det finns dock ett alltför stort antal länder som inte låter sin befolkning komma till tals. Självklart har även här ett ansvar för att alla människor ska åtnjuta de mänskliga rättigheterna. Eftersom ansvar – enligt min mening – är gentemot den fattiga enskilda människan måste andra vägar sökas för att nå dessa individer. Vad som blir den praktiska konsekvensen av en tuff svensk politik som fokuserar på den enskilda människan, och ställer sig på hennes sida diskuteras dessvärre i alltför ringa grad i utredningen. Det finns en spänning, både mellan stat och individ, och mellan påverkan internationellt och nationellt. Båda dessa spänningsfält borde ha analyserats och tagits ned till diskus- sion på ett praktiskt politiskt plan i utredningen. Det upplysta egenintresset lyfts fram i utredningen, men det har sina begränsningar. Detta är självfallet en anledning till att vi ska engagera oss i den globala utvecklingen. Men även om inte detta intresse fanns är engagemang för människor oavsett var de bor ett skäl nog för att skall vara pådrivande för en framsynt inter- nationell politik för utveckling och gå i spetsen för en generös biståndspolitik. Globkoms majoritet väjer för att uttala sig om det svenska bistån- dets volym. Såsom framgår av utredningen kommer bistånd även att vara en betydelsefull del av svensk utvecklingspolitik – om än inte den viktigaste. Globaliseringen, särskilt en friare han- Reservationer och särskilda yttranden del och öppenhet mot omvärlden, kommer troligen att spela den enskilt viktigaste rollen för utveckling hos fattiga länder. Men glo- baliseringen löser inte alla problem. Hundratals miljoner männi- skor står helt vid sidan av och har än så länge inte fått del av globaliseringens fördelar. För dem kommer även fortsättningsvis att behövas bistånd. Tyvärr fortsätter dock de rikare ländernas utvecklingsbistånd att ligga på en skamligt låg nivå. Av EU :s med- lemsländer är det endast fyra som uppnår det av FN uppsatta målet att av BNI skall gå till bistånd. har inte mycket att yvas över. har socialdemokraterna genomfört en historisk sänkning av biståndsnivån. blev ett riktigt låg- vattenmärke då nivån understeg av BNI. ligger inte särskilt mycket över denna nivå och ambitionen är måttlig hos majoritet att öka biståndet. Det hade varit angeläget om utredningen befäst att enprocentmålet skall upprätthållas. Avdragsrätt för gåvor till internationell biståndsverksamhet. Globkoms majoritet tar inte upp den viktiga frågan kring en utökad uppmuntran av bidrag till enskilda organisationer. Det borde man ha gjort. En avdragsrätt i inkomstbeskattningen för gåvor till inter- nationell biståndsverksamhet bör införas. Den frivilliga bistånds- verksamheten betyder mycket. Först och främst är den viktig för att den ofta är ett sätt att kringgå orättfärdiga regimer och därige- nom kan tjäna som en direktkanal till enskilda människor i motta- garlandet, i motsats till statlig biståndsverksamhet i många länder. I vissa fall är enskilda organisationer faktiskt den enda vägen för att förmedla utländskt bistånd. Aktiva i dessa organisationer drivs av ett starkt ideellt engagemang och åstadkommer ofta stora resultat med förhållandevis små resurser. Det frivilliga stödet är också vik- tigt för att förankra en internationell solidaritet hos det svenska folket. Fadderbarnsverksamhet, Röda Korset, Amnesty, och är exempel på verksamheter och organisationer som inte bara gör fantastiska insatser i fjärran länder utan också för u- länderna i vår svenska vardagsverksamhet. skänker svenska folket i storleksordningen en och till inter- nationell hjälpverksamhet. Avdragsrätten borde kunna utformas så att den gäller för gåvor till enskilda organisationer som utövar just internationell bistånds- Reservationer och särskilda yttranden verksamhet, eller på något annat sätt verkar för internationellt samförstånd, demokrati eller respekt för de mänskliga rättighe- terna. Internationell skatt på valutaflöden Globkom hänvisar till behandling av den s.k. Tobin- skatten och andra förslag för att öka stabiliteten i det internatio- nella finanssystemet. Globkom skulle här kunna ha varit tydligare. En s.k. Tobinskatt har förts fram som en lösning bl.a. på finansie- ringen av de globala utmaningar vi står inför. Men det är inte brist på skattebaser eller ens skatteinkomster som hämmar de rikare län- dernas u-landsbistånd. Det är kort och gott brist på politisk vilja. Om det finns en genuin vilja att öka de internationella solidari- tetsinsatserna är det naturligtvis möjligt att åstadkomma det, utan att uppfinna en ny skattekälla. Höjt bistånd är den viktigaste insat- sen. Däremot finns det skäl att kontinuerligt diskutera om de olika objekt som beskattas är de rätta och om fördelningen mellan olika objekt är optimal. liberalerna – och även andra liberala partier i världen – har fört fram idén att utsläpp av så kallade växthusgaser, i första hand koldioxid, är en skattekälla som borde beskattas hårdare, i syfte att minska användningen av fossila bränslen. Om en global koldioxidskatt infördes skulle den möjliggöra en skatteväx- ling i minst samma storleksordning som Tobinskatten. Om man tror att skattehöjningar är nödvändiga för att öka biståndet skulle en sådan alltså räcka till minst lika mycket bistånd som Tobin- skatten. Det finns således fler sakliga skäl att införa en global kol- dioxidskatt, än att införa en Tobinskatt. Enligt uppfattning är införandet av en s.k. Tobin- skatt inte heller en åtgärd som skulle öka stabiliteten på de interna- finansmarknaderna. Däremot skulle den ha ett antal skad- liga verkningar. Så gott som alla utvärderingar visar att Tobinskat- ten inte skulle förhindra akuta finans- och valutakriser. Införandet av en Tobinskatt riskerar att framför allt drabba u- länderna, dvs. de länder som skattens förespråkare påstår sig vilja hjälpa. Inför man en skatt på valutatransaktioner innebär det med största sannolikhet stigande kapitalkostnader och en minskad till- gång på kapital, vilket framför allt skulle drabba efter- Reservationer och särskilda yttranden som de är den mottagande parten vid transaktioner av investeringskapital. Handelns betydelse för utveckling skall ges en central roll i svensk politik för global utveckling. Sorgligt nog är Globkom inte glasklar på denna punkt varför klarlägganden behövs. Fattigdomen i världen kan mildras genom ekonomisk tillväxt, särskilt om den kombineras med åtgärder på den nationella nivån som förbättrar inkomst- och förmögenhetsfördelningen. En av de viktigaste åtgärderna för ökad tillväxt är att öppna upp för en fri utrikeshandel, och sedan behålla handeln fri. Detta är skälet till att frågan om frihandel blir central i alla diskussioner om globalisering och utveckling, även om den ingalunda är den enda frågan. Då man i utredningen för resonemang om att asymmetri i ut- veckling mot ökad frihandel är önskvärd kan detta leda fel. Att ut- redningens majoritet inte tror på frihandelns förmåga att skapa väl- stånd har under utredningsarbetets gång visats av att exempelvis meningar som att att frihandeln som princip innebär många för- delar är ställt utom allt tvivel av majoriteten har lyfts ut ur texten. Likaså då utredningens majoritet påstår att "frihandel inte skall vara överordnat andra mål". Frihandel är ett avgörande instrumentet för att nå liberala mål om välstånd och frihet, och jag kan inte se att den slutsatsen annat än har förstärkts allt eftersom åren och decen- nierna gått sedan (den gamla) kolonialismen avskaffades. Att införa en friare handel och ett starkare internationellt regelsystem i WTO är en åtgärd för ökad tillväxt och minskad fattigdom. Dessa båda åtgärder är ett avgörande steg för att ställa sig på den enskilda fat- tiga människans sida gentemot t.ex. internationella storföretag och inhemska korrupta makthavare som har sina intressen att bevaka. De senaste decenniernas utveckling visar att de som öppnat sig för internationella kapital- och handelsrörelser fått en högre tillväxt och ett större välstånd jämfört med de som tillämpat omfattande valutaregleringar, kapitalrestriktioner och andra typer av protektionistiska åtgärder. Det är också den väg som följt . Skulle neka dagens fattiga länder en politik som lyft självt ur fattigdom till välstånd? Globalisering av produktion, konsumtion och utrikeshandel innebär att ett land kan höja sin totala inkomst på flera sätt: För det första sker det genom att landet koncentrerar sin produk- tion till de varor och tjänster som man är jämförelsevis bra på. Reservationer och särskilda yttranden land som har gott om outbildad arbetskraft specialiserar sig sålunda på produktion och export av varor och tjänster som kräver en stor insats av outbildad arbetskraft. Ett land som har gott om kapital specialiserar sig på produktion och export av kapitalintensiva varor och tjänster. Specialisering i linje med länders s.k. komparativa för- delar innebär sålunda att världens samlade resurser utnyttjas på ett mera produktivt sätt, och den högre produktiviteten medför högre inkomster och välstånd. Alla länder gör helt enkelt det de är relativt sett bäst på. En sådan internationell arbetsfördelning vore omöjlig utan en omfattande utrikeshandel möjliggjord genom låga tullar och andra handelshinder. En andra ekonomisk fördel är att företag kan utnyttja stordrifts- fördelar och därigenom producera till lägre kostnader och priser.