sou · GPB3103d2 · 2002-01-01 00:00:00 — I paragrafen behövs inte någon motsvarighet till regeln i 36 kap. 19 § om att vittnesförhör får hållas utom huvudförhandling om det 8 Se t.ex. 24 kap. 14 § RB. i vissa fall kan antas att nytt förhör inte behöver hållas vid huvud- förhandlingen eller att målet kan komma att avgöras utan huvud- förhandling. Detsamma gäller i fråga om regeln i fjärde stycket av 36 kap. 19 §. 39 kap. 2 § Syn får äga rum utom huvudförhandling, 1.om syn inte kan hållas vid huvudförhandlingen, 2.om syn vid huvudförhandlingen skulle medföra kostnader eller olägen- heter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att den hålls vid huvudförhandling, eller 3.om det kan antas att ny syn inte behöver hållas vid huvudförhandling eller att målet kan komma att avgöras utan sådan förhandling. När rätten skall besluta i en fråga som skall prövas på nytt vid målets av- görande får syn hållas utom huvudförhandling endast om det finns synnerliga skäl eller det är tillåtet enligt särskilda bestämmelser. Reglerna om när syn får hållas utom huvudförhandling har ändrats så att de stämmer överens med reglerna i 36 kap. 19 §. Det hänvisas till kommentaren till den paragrafen. 42 kap. 6 § Utfärdas stämning, skall förberedelse i målet äga rum. Förberedelsen har till syfte att klarlägga 1.vardera partens yrkanden, partens inställning till motpartens yrkanden, de omständigheter som parten åberopar till grund för sin talan samt partens inställning till vad motparten åberopat, 2.i vad mån parterna är oense om åberopade sakförhållanden, 3.vilka bevis som skall förebringas och vad som skall styrkas med varje bevis, 4.om ytterligare utredning eller andra åtgärder behövs före målets av- görande, 5.om det finns förutsättningar för förlikning eller annan samförstånds- lösning, och 6.om parterna har ingått eller avser att ingå avtal om att inte överklaga domen i målet. Rätten skall driva förberedelsen med inriktning på ett snabbt avgörande av målet. Så snart det lämpligen kan ske bör rätten höra parterna angående målets handläggning och, om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt, upprätta en tidsplan för denna. Upprättas en tidsplan skall parterna fortlöpande kontrollera att denna kan hållas såvitt gäller dem och deras bevisning. Uppstår svårigheter att hålla tidsplanen skall detta genast anmälas till domstolen. Om domstolen finner att tidsplanen inte kan hållas skall parterna underrättas om detta. Paragrafen reglerar de grundläggande bestämmelserna om för- beredelsen i tvistemål. Andra stycket 1 har justerats har justerats så att innehållet överensstämmer med 6 kap. 3 och 4 §§, 17 kap. 7 §, 42 kap. 16 § samt 43 kap. 7 § och 47 kap. 20 § . Ändringen behandlas i avsnitt 5.3.2. I det avsnittet behandlas frågor om innebörden av den nya formuleringen och syftet med förslaget. En ny sjätte punkt har införts i andra stycket. Den avser avtal om att inte överklaga domen i målet. Sådana frågor skall alltid tas upp under förberedelsen av skäl som utvecklats i kapitel 12. Ett nytt fjärde stycke reglerar parternas och domstolens ansvar för att en tidsplan kan hållas. Stycket har behandlas i avsnitt 9.5.1. De grundläggande tankarna bakom regeln att en tidplan skall upp- rättas finns i prop. 1999/2000:26 s. 66–68 och 139, till vilka det hänvisas. Utredningen anser att det samråd som skall ske med par- terna i samband med upprättandet av en tidsplan i vart fall ibland kan ske inom ramen för s.k. annan handläggning, jfr avsnitt 4.1.1.3. En tidsplan kan också upprättas i slutet av ett sammanträde under förberedelsen. Vad som då behöver tas upp är – förutom tiden för huvudförhandlingen – ofta endast fristerna för de slutliga bevis- uppgifterna. Om det behövs flera sammanträden under förberedel- sen i målet, bör tidsplanen upprättas redan vid det första samman- trädet för att handläggningen skall kunna bli effektiv. Ett tidigt upprättande behövs också för att man fullt ut skall kunna ta tillvara utredningens förslag i fjärde stycket. Klart är under alla omständig- heter att en tidsplan i mer omfattande mål kan behöva upprättas på ett mycket tidigt stadium av handläggningen. Det föreslagna stycket skall ses mot bakgrund av det allmänna ansvar som utredningen anser skall ankomma på parterna att med- verka till att målet kan avgöras inom rimlig tid. Syftet bakom regeln är främst att motverka att huvudförhandlingar blir inställda med kort varsel. Parter eller ombud bör i allmänhet redan innan dagen för huvudförhandling slutligt bestäms kontrollera att t.ex. ett vittne verkligen kan närvara då. Har parterna godtagit en viss dag för huvudförhandling har de också ett ansvar för att de av dem åberopade bevisen kan läggas fram . Kravet på fortlöpande kontroll innebär alltså att parterna skall ha sådan kontroll över sin del av processen att antalet inställda huvudförhandlingar kan hållas nere. Självfallet kan oförutsedda händelser – främst sjukdomsfall – inträffa som äventyrar en utsatt huvudförhandling. Det är i sådana situationer viktigt att parterna genast anmäler detta till domstolen. Om någon part slarvar med skyldigheten enligt paragrafen bör detta kunna få konsekvenser till exempel vid rättens bedömning, enligt 35 kap. 7 §, av om ett bevis skall avvisas. Slarv enligt denna paragraf kan också vägas in vid fördelningen av rättegångs- kostnader enligt 18 kap. 6 och 7 §§ och beräkningen av rättegångs- kostnadsersättningen enligt 18 kap. 8 §. Även för frågor om pre- klusion enligt 42 kap. 15 och 15 a §§ och 43 kap. 10 § bör parts försummelser enligt denna paragraf kunna vägas in. 42 kap. 8 § Under förberedelsen skall parterna var för sig ange de ytterligare omständigheter som de vill anföra samt yttra sig över vad motparten an- fört. De skall också, i den mån det inte skett tidigare, uppge de bevis som de vill åberopa och vad de vill styrka med varje bevis. Skriftliga bevis som inte redan företetts skall genast framläggas. Parterna är skyldiga att på framställning av motparten uppge, vilka andra skriftliga bevis de innehar. Rätten skall, allt efter målets beskaffenhet, vid förberedelsen verka för att tvistefrågorna blir klarlagda och att parterna anger allt som de vill åberopa i målet. Rätten skall genom frågor, påpekanden och förelägganden försöka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas framställ- ningar. I andra stycket finns bestämmelser om tingsrättens materiella processledning i tvistemål. För att det inte skall råda något som helst tvivel om att rätten kan utöva sina befogenheter i föreläggan- dets form föreslås bestämmelsen förtydligad i detta avseende. Ett praktiskt exempel är mål om betalningsföreläggande som över- lämnas från kronofogdemyndigheten. Sådana mål kan ibland vara så tilltrasslade och röriga att handlingarna – både för rätten och för motparten – är ganska otjänliga för den fortsatta handläggningen. I sådana fall kan ett föreläggande att samla yrkanden, grunder etc. i en enda handling vara den enda vettiga lösningen. Någon saklig ändring i förhållande till gällande rätt – såsom utredningen upp- fattar rättsläget – är emellertid inte avsedd. Någon särskild sanktion är inte knuten till förelägganden som utfärdas med stöd av den föreslagna regeln. En tredskodomspåföljd eller preklusionspåföljd är alltså inte möjlig att tillgripa annat än när detta är tillåtet enligt särskilda regler. En underlåtenhet från en part att följa ett föreläggande från rätten kan däremot bilda utgångspunkt för ett s.k. stupstocksföreläggande och kan också föranleda rättegångskostnadsansvar enligt 18 kap. 6 eller 7 §§. 42 kap. 12 § I mål där förlikning om saken är tillåten skall parterna föreläggas att inställa sig till ett sammanträde under förberedelsen vid påföljd att tredsko- dom annars kan komma att meddelas. Parter som skall infinna sig person- ligen skall också föreläggas vite. Parter som skall höras i bevissyfte skall dock föreläggas att infinna sig personligen vid sammanträdet vid påföljd att annars tredskodom kan komma att meddelas. I mål där förlikning om saken inte är tillåten skall käranden föreläggas att inställa sig till ett sammanträde under förberedelsen vid påföljd att käro- målet annars förfaller. En kärande som skall infinna sig personligen, skall också föreläggas vite. En kärande som skall höras i bevissyfte skall dock före- läggas att infinna sig personligen vid sammanträdet vid påföljd att käromålet annars förfaller. Svaranden skall föreläggas vite. Avser sammanträdet endast en fråga om rättegångshinder tillämpas andra stycket. Om det behövs skall det i kallelsen anges vad som skall behandlas vid sammanträdet. Paragrafen behandlas i avsnitt 4.5.1.2 och 9.5.3. I paragrafen finns föreskrifter om vilka sanktioner som skall an- vändas i kallelser till parterna till sammanträde under förberedelsen i tvistemål. Bestämmelserna görs tillämpliga på alla sammanträden under förberedelsen. Reglerna skall alltså tillämpas i alla situa- tioner, oavsett vilka frågor som skall behandlas vid sammanträdet. Grundregeln är att parter i dispositiva tvistemål liksom nu kallas vid påföljd av tredskodom. Den påföljden föreslås nu gälla även vid kallelse av part som skall infinna sig personligen för att höras i bevissyfte. Skall parten infinna sig personligen av något annat skäl skall däremot liksom endast vite komma i fråga. I första styckets första mening har orden mot den som uteblir utmönstrats, vilket inte innebär någon ändring i sak. I indispositiva tvistemål gäller liksom nu grundregeln att käran- den kallas att inställa sig vid påföljd att käromålet annars förfaller. Enligt förslaget skall även den kärande som skall infinna sig personligen för att höras i bevissyfte kallas vid denna påföljd. Svaranden skall liksom alltid föreläggas att inställa sig respektive att infinna sig personligen vid påföljd av vite. Enligt det nya tredje stycket skall kallelser till sammanträden som avser rättegångshinder alltid följa reglerna för indispositiva tviste- mål, medan sammanträden för rättegångsfrågor i övrigt följer de allmänna reglerna för den måltyp det är fråga om. I ett nytt fjärde stycke föreslås en regel att rätten vid behov i kallelsen skall precisera vad som skall behandlas under samman- trädet. Så bör ske om rätten avser att sammanträdet skall ägnas åt någon speciell fråga. Regeln syftar till att underlätta för parterna att förbereda sig. Till följd av en hänvisning i 42 kap. 21 § gäller reglerna i denna paragraf – liksom – även vid kallelse till huvudförhandling i tviste- mål. 42 kap. 16 § Är det till fördel för handläggningen av målet, skall rätten innan för- beredelsen avslutas göra en sammanställning av vardera partens yrkanden, partens inställning till motpartens yrkanden, de omständigheter som parten åberopar till grund för sin talan samt partens inställning till vad motparten åberopat. Parterna skall beredas tillfälle att yttra sig över sammanställning- en. Rätten får förelägga parterna att lämna underlag för sammanställningen. Paragrafen, som innehåller bestämmelser om en skriftlig samman- ställning, behandlas i avsnitt 5.3.2. Paragrafen har justerats så att innehållet överensstämmer med 6 kap. 3 och 4 §§, 17 kap. 7 §, 42 kap. 6 §, 43 kap. 7 § och 47 kap. 20 §. I avsnitt 5.3.2 behandlas frågor om innebörden av den nya formuleringen och syftet med förslaget. Ändringen i paragrafen innebär också att ordet sammanfattning bytts ut mot sammanställning för att tydliggöra att sådant som yrkanden och grunder inte skall sammanfattas. Med ordet sammanställning markeras även att inget hindrar att parternas egna inlagor i relevanta delar används för sammanställningen. Enligt den sista meningen kan rätten förelägga parterna att lämna underlag för sammanställningen. Parterna lämnar ju ofta underlag just genom de inlagor som författas och ges in till dom- stolen. Vad som här utsägs är emellertid att parterna kan föreläggas att precisera sådant som skall ingå i sammanställningen. Förslaget innebär inte att rättens ansvar för sammanställningen övervältras på parterna. Det bör framhållas att det finns många enkla mål där arbetet med en sammanställning framstår som ett onödigt merarbete som knappast gagnar utan försenar handläggningen. Detsamma kan gälla mål där stämningsansökan och svaromålet – kompletterade med ett protokoll eller motsvarande från ett sammanträde under förberedelsen – är fullt tillräckliga som underlag inför en huvudförhandling. 42 kap. 17 § Rätten skall, om det inte är olämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och andra omständigheter, verka för att parterna förliks eller på annat sätt når fram till en samförståndslösning. Om det med hänsyn till målets beskaffenhet är lämpligare att särskild medling äger rum, kan rätten förelägga parterna att inställa sig till förlik- ningssammanträde inför medlare som förordnas av rätten. Paragrafen behandlas i avsnitt 11.3. Det föreslås att rättens ansvar för att parterna i möjlig och lämp- lig mån når fram till en samförståndslösning ytterligare betonas. Dels markeras detta av att det i lagtexten införs en presumtion för att förlikningsfrågan skall tas upp, dels tydliggörs att skyldigheten för domaren att försöka uppnå en samförståndslösning – i enlighet med allmänt tillämpad praxis – gäller även i indispositiva mål. I förarbetena till ändringar i RB fördes en ingående diskussion om domarens förlikningsverksamhet. Bl.a. redovisades vilka sorters mål som inte lämpade sig för förlikningsförsök. Det hänvisas till vad som sades i den diskussionen.9 Det bör dock be- tonas att domstolarnas förlikningsverksamhet genom den juridiska debatten och genom utbildningsinsatser har utvecklats betydligt sedan 1987 års reformer av RB. Metodfrågorna har kommit i fokus på ett sätt som var okänt. Här som på så många andra områden gäller det att laga efter läglighet och se till förutsätt- ningarna i det enskilda målet. Det finns mer än en väg som till himla bär. 42 kap. 18 § Ett mål skall avgöras efter huvudförhandling 1.om det behövs med hänsyn till utredningen i målet eller av något annat skäl är lämpligt, eller 2.om en part begär det och parten inte på annat sätt har fått tillfälle att muntligt utföra sin talan i tillräcklig omfattning. Utan huvudförhandling får rätten alltid 1.avgöra ett mål på annat sätt än genom dom, 3.meddela dom med anledning av talan som medgetts eller eftergetts eller När ett mål avgörs utan huvudförhandling i annat fall än enligt andra stycket, skall parterna, om de inte kan anses redan ha slutfört sin talan, ges tillfälle till detta. Innan ett mål avgörs genom tredskodom enligt 44 kap. 7 a eller 7 b §, gäller vad som sägs i tredje stycket i fråga om käranden. 9 SOU 1982:26 s. 137-157. Innan ett mål avgörs genom tredskodom enligt 44 kap. 7 c §, gäller vad som sägs i tredje stycket i fråga om svaranden. Paragrafen, som behandlas i avsnitt 4.5.3, innehåller regler om i vilka fall tingsrätten kan avgöra ett tvistemål på handlingarna respektive efter huvudförhandling. Möjligheterna att undvara huvudförhandling föreslås något utvidgade. I syfte att göra handläggningsformerna mer neutrala i förhållan- de till varandra har den nuvarande huvudregeln om att ett mål skall avgöras efter huvudförhandling tagits bort. I stället inleds paragra- fen med en uppräkning av de situationer där huvudförhandling måste hållas. Grundregeln i första stycket 1 är att huvudförhandling skall hållas så snart utredningsskäl talar för det, t.ex. när muntlig bevisning skall tas upp eller parterna kan antas behöva hålla muntlig sakfram- ställning eller plädera muntligt. Detta motsvarar i sak gällande rätt. Även om utredningsskäl inte talar för huvudförhandling skall enligt förslaget sådan hållas, om det av något annat skäl är lämpligt. Förslaget syftar här på mål som är massmedialt intressanta eller där allmänintresset i övrigt är stort och en huvudförhandling kan vara lämplig för att tillgodose ett sådant offentlighetsintresse. I tviste- mål torde en sådan situation vara mycket ovanlig. Regeln torde i denna del därför knappast bli aktuell att tillämpa annat än undan- tagsvis. I första stycket 2 tas parternas rätt till huvudförhandling upp. Nyheten här är att en parts rätt till muntlig förhandling enligt kan ha blivit tillgodosedd redan under för- beredelsestadiet och att rätten i sådana fall kan neka parten en huvudförhandling. Det bör betonas att detta kan komma i fråga endast om förutsättningarna enligt första stycket 1 är uppfyllda, dvs. om förhandling inte behövs av utredningsskäl. I det nya andra stycket redovisas de fall där rätten alltid får avgöra ett mål utan huvudförhandling. Det handlar om fall där någon egentlig sakprövning inte sker. Reglerna motsvarar helt de fyra första punkterna i nuvarande första stycket. De föreslagna tredje till femte styckena motsvarar i sak helt nu- varande andra till fjärde styckena. 42 kap. 20 § Huvudförhandling för handläggning av rättegångsfråga eller del av saken, som kan avgöras särskilt, får hållas även om förberedelsen av målet i övrigt inte har avslutats. Huvudförhandlingen får med parternas samtycke hållas i förenklad form, om det är möjligt med hänsyn till reglerna i 43 kap. 2 §. Sådan huvudförhandling kan äga rum i samband med förberedelsen eller, under förutsättning att samma domare sitter i rätten, från den dag då den muntliga förberedelsen avslutades. Oavsett parternas samtycke får huvudförhandling i förenklad form hållas i ome- delbart samband med förberedelsen, om saken är uppenbar. Vid huvudförhandling i förenklad form skall vad som ägt rum under det sammanträde då den muntliga förberedelsen avslutades anses ha ägt rum även vid huvudförhandlingen utan att det behöver upprepas vid denna. Det nuvarande tredje stycket om huvudförhandling per telefon har utgått (se kapitel 3, särskilt avsnitt 3.4.2). 43 kap. 3 § Om det finns sådant hinder mot huvudförhandling som avses i 2 §, får huvudförhandlingen ändå påbörjas, om det kan antas att hindret kommer att undanröjas utan att ny huvudförhandling behöver hållas enligt 11 § tredje stycket och en uppdelning av förhandlingen inte är olämplig med hänsyn till målets beskaffenhet. Inställs huvudförhandlingen, får rätten ändå ta upp muntlig bevisning, om det är tillåtet enligt reglerna för bevisupptagning utom huvudförhand- ling och den som skall höras finns tillgänglig. Om bevisning upptas med stöd av andra stycket tillämpas vad som föreskrivs om bevis som tas upp utom huvudförhandlingen. Paragrafen behandlas i avsnitt 4.5.1.2. Bestämmelsen i det nuvarande tredje stycket om att annan hand- läggning inte får ske i samband med bevisupptagning enligt andra stycket har utgått. Ändringen ingår som ett led i en harmonisering av reglerna om sammanträden under ett måls förberedelse (jfr 36 kap. 19 §, 38 kap. 6 §, 39 kap. 2 § och 46 kap. 3 § ). 43 kap. 5 § Förhandlingen skall vara muntlig. Parterna får ge in eller läsa upp skriftliga handlingar eller andra skriftliga anföranden endast om rätten finner att det skulle underlätta förståelsen av ett anförande eller i övrigt vara till fördel för handläggningen. Vad en part har anfört under förberedelsen får inte läsas upp annat än om utsagan vid förhandlingen avviker från den tidigare utsagan eller parten underlåter att yttra sig eller det finns något annat särskilt skäl. I ett andra stycke har med språkliga justeringar införts de nuvaran- de bestämmelserna i 43 kap. 7 § tredje stycket Första stycket andra meningen innebär ett förbud mot att ge in eller läsa upp inlagor som inte tidigare getts in i målet.10 Andra stycket innebär ett förbud mot att läsa upp sådana handlingar som finns i akten redan när huvudförhandlingen påbörjas. Bestämmel- serna innebär således ett förbud mot innantilläsning oavsett om handlingen redan finns i akten eller om den tas fram vid huvudförhandlingen. 43 kap. 7 § Om det är lämpligt skall rätten inledningsvis kort redogöra för tvisteläget och vad som skall behandlas vid huvudförhandlingen. Vardera parten skall sedan ange sina yrkanden och sin inställning till mot- partens yrkanden, de omständigheter som de åberopar till grund för sin talan samt sin inställning till vad motparten åberopat. Vardera parten får sedan ytterligare utveckla sin talan. Härefter skall bevisningen läggas fram. Skall en part höras i bevissyfte, bör förhöret äga rum innan vittnesbevisning tas upp rörande den omständighet förhöret gäller. Om huvudförhandling hålls trots att ena parten inte är närvarande skall rätten, i den mån det behövs, se till att det som parten har anfört läggs fram ur handlingarna. Vid sina framställningar enligt andra stycket och vid framläggande av bevisning i skriftlig form får parterna med rättens tillstånd hänvisa till hand- lingar i målet. Paragrafen behandlas i avsnitt 5.3.1 och 5.3.2. Paragrafen reglerar tillsammans med 43 kap. 8 § huvudförhandlingens yttre förlopp. Paragrafen har fått ett delvis nytt sakligt innehåll och har också redigerats om. I första stycket har med hänsyn till förhandlingens kronologi reglerats frågor om förhandlingens inledande som reglerats i andra stycket. I det nya andra stycket finns bestämmelserna om vilka uppgifter som parterna skall lägga fram innan bevisupptagningen tar vid. Den första meningen – som omfattar minimikraven – har utformats i överensstämmelse med terminologin i 6 kap. 3 och 4 §§, 17 kap. 7 §, 42 kap. 6 och 16 §§ och 47 kap. 20 §. I avsnitt 5.3.2 behandlas frågor om innebörden av den nya terminologin och syftet med förslaget. Uppgifterna ger för dispositiva mål den yttre ram som rätten får grunda sin dom på enligt 17 kap. 3 §. Det är fråga om samma uppgifter som i alla tvistemål enligt 17 kap. 7 § första stycket 4 såsom minimikrav skall anges i domens recit. 10 m.fl. s. 616. Parterna skall också vid behov kunna underlätta för rätten att tillgodogöra sig bevisningen och göra frågorna i målet begripliga. I andra meningen i stycket anges därför att parten får ytterligare utveckla sin talan. Tredje stycket upptar regler som har funnits i 43 kap. 8 § första och andra stycket. I fjärde stycket har endast gjorts en språklig justering. Femte stycket innehåller den viktiga nyheten att parternas redo- visning enligt andra stycket får ske genom hänvisning till handl- ingar i målet. Med handlingar avses den definition som ges i 2 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen. Alltså omfattas framställningar i skrift eller bild samt upptagning som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med tekniskt hjälpmedel. Tillämpningen av den nu föreslagna regeln bör ske med såväl omdöme som försiktighet. Vid många förhandlingar är det säkert enklast att som låta parterna lägga fram sin sak helt muntligt. Det beror på målets omfattning och beskaffenhet i övrigt. Tillämp- ningen får naturligtvis inte göra det svårare för rätten och parterna att uppfatta vad som egentligen skall få ligga till grund för domen enligt 17 kap. 2 och 3 §§. Regeln är konstruerad så att det är rätten som ger tillstånd till parterna att hänvisa till handlingar helt eller delvis. Det kan visser- ligen övervägas om inte rätten ensam skulle få bestämma i hänvis- ningsfrågan. Emellertid bör parternas uppfattning i frågan tillmätas stor betydelse. Det är ju dessa som har de bästa förutsättningarna att bedöma om muntlighet krävs för att lägga fram saken. Åtmin- stone tills vidare bör det därför föreligga konsensus mellan rätten och en part som vill använda hänvisningsmetoden. Femte stycket omfattar också de befintliga reglerna om att skriftliga bevis inte behöver läsas upp för att få läggas till grund för domen. Reglerna finns i 43 kap. 8 § tredje stycket men har överförts till denna paragraf. Genom den nya bestäm- melsen utformning kan även annan bevisning i skriftlig form än sådan som regleras i 38 kap. läggas fram genom hänvisning. 43 kap. 9 § Sedan bevisningen lagts fram får parterna hålla slutanföranden. Paragrafen har endast justerats språkligt. 43 kap. 13 § Vid fortsatt huvudförhandling skall handläggningen fortsätta där den slutade vid den tidigare förhandlingen.