sou · GPB327d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Den långsiktiga målsättningen att åstadkomma både ytterligare hyresrätter och att bibehålla ett självkostnadsalternativ på hyresmarknaden kan annars äventyras. Det är mot den bakgrunden nödvändigt att ompröva såväl legala som ekonomiska instrument för att anpassa den nationella och den lokala politiken till de förutsättningar som råder. Speciellt eftersom bostadsförsörjningen är en mycket väsentlig del av kommunernas och regionernas infrastruktur i ett tillväxt- perspektiv. Det finns således ett egenintresse hos kommunerna och ett övergripande nationellt intresse hos staten av att det finns väl fungerande allmännyttiga bostadsföretag i varje kom- mun och därmed i varje del av landet. Kommittén vill mot denna bakgrund särskilt understryka det angelägna i att staten och kommunerna nu samordnar sina åtgärder för att med full kraft skapa och genomföra en gemensam bostadspolitik som står i överensstämmelse med det nationella mål som antagit för bostadspolitiken. 1.6Fortsatt utredande av bostadspolitiska frågor I betänkandet föreslår kommittén att följande frågor analyseras och övervägs i form av en särskild utredning: En självkostnadsprincip för allmännyttiga bostadsföretag (avsnitt 2.6.3) Möjligheten att dela ut vinst i efterskott (avsnitt 2.6.5) Utökade möjligheter till fonderingar (avsnitt 2.6.11) Reglering av förköpsordning m.m. (avsnitt 4.1.5) och Utökat boendeinflytande m.m. (kapitel 5) Kommittén föreslår att samtliga nu uppräknade frågor utgör grunden för en särskild utredares arbete på det bostadspolitiska området. Enligt kommitténs uppfattning är frågorna av sådan natur att parlamentarisk medverkan inte är nödvändig. 2En lag om allmännyttiga bostadsföretag Enligt huvuddirektiven (se bilaga 1) skall kommittén i sitt arbete utgå från diskussionsbetänkandet På de boendes villkor all- männyttan (SOU 1999:148) från Utredningen om allmännyttan och bruksvärdet. En viktig uppgift för kommittén är att värdera utredarens förslag om olika verksamhetsformer för icke vinstdrivande företag och bedöma behovet av ett nytt regelverk för sådana företag. Kommittén har i denna del, i enlighet med tilläggsdirektiven (se bilaga 2), prioriterat upp- giften att utarbeta regler som klargör när ett bostadsföretag är att anse som allmännyttigt. I avsnitt 2.2 2.3 ges en kort historisk bild av allmännyttan och dess roll i bruksvärdessystemet. Materialet har i vissa delar häm- tats från tidigare utredningar om allmännyttan. Av dessa bör sär- skilt nämnas SOU 1999:148. I avsnitt 2.4 redovisas gällande rätt och i avsnitt 2.5 2.7 redovisas kommitténs överväganden och förslag. Dessa utgår, i enlighet med kommitténs direktiv, från de överväganden och förslag som lämnas i SOU 1999:148. 2.2Allmännyttan i ett historiskt perspektiv Som bakgrund till övervägandena nedan ges här en kort historisk beskrivning av allmännyttan. En längre historik återfinns i t.ex. SOU 1999:148 och kommitténs delbetänkande SOU 2000:104. Befolkningsökningen i tätorterna och skapade ett stort behov av bostäder. En del av detta behov tillfredsställdes genom en rad stiftelser och En lag om allmännyttiga bostadsföretag sammanslutningar som startades för att bygga bostäder utan vinstintresse. Den moderna sociala bostadspolitiken har sitt ursprung i bostadssituation . I slutet av 1930- talet byggdes på kommunalt initiativ s.k. barnrikehus som en selektiv åtgärd för att lösa bostadsbristen för de familjer som hade det allra sämst. I samband med det skapades också de förvaltningsföretag i kommunerna som utan vinstintresse skulle förvalta dessa hus som var byggda med hjälp av allmänna medel (allmännyttiga bostadsföretag). Det var dock först med de nya välfärdspolitiska tankarna efter som kommu- nernas engagemang för bostadsförsörjningen tog fart på allvar. Det som kom att utmärka svensk bostadspolitik var den gene- rella satsningen på goda bostäder åt alla. Dagens allmännyttiga bostadsföretag skapades som regel , eller . De flesta kommuner runt om i landet byggde upp egna bostadsföretag. De allmännyttiga bostadsföretagens bostadsproduktion kom snabbt att bli relativt omfattande, men var ändå inte tillräcklig för att komma tillrätta med den svåra bostadsbristen i bl.a. tät- orterna. startade det som kom att kallas miljonprogrammet. 1975 färdigställdes totalt nästan 1,4 miljoner bostäder i . Nyproduktionen låg på en relativt stabil nivå. ändrades förutsättningarna radikalt för bostadsföretagen. Vid sidan av saneringen av statsfinanserna kom en rad faktorer att få en avgörande inverkan på utvecklingen inom bostadssektorn och samhället i övrigt. Från början uppgick det allmännyttiga bostadsbeståndet till cirka 35 000 lägenheter. Som mest har beståndet uppgått till cirka 950 000 lägenheter (). uppgår all- männyttans bestånd till totalt drygt 900 000 lägenheter. Tyngd- punkten av tillskottet av lägenheter kom under det s.k. miljon- programmets dagar. En lag om allmännyttiga bostadsföretag Kommittén vill understryka att den bostadspolitiska debatten och bedömningen av allmännyttan inte kan utgå från endast ett historiskt eller nutidsperspektiv. Ingen kan förringa de allmän- nyttiga bostadsföretagen tidigare meriter eller den målsättning som legat till grund för deras verksamhet. Lika viktigt är dock att formulera vilken uppgift de skall ha . I detta ar- bete ligger att belysa vilken roll allmännyttan kan ha i samhälls- utvecklingen (se kommitténs överväganden i den frågan i av- snitt 1.5 och 2.5). Vid sidan av de allmännyttiga bostadsföretagens betydelse för samhällets bostadsförsörjning och långsiktiga utveckling, har de allmännyttiga bostadsföretagen getts en särskild roll i bruks- värdessystemet. Deras hyror är normerande vid jämförelsepröv- ning för övriga fastighetsägare på bostadsmarknaden. En lag om allmännyttiga bostadsföretag 2001:27 Vid prövning enligt 55 § hyreslagen (12 kap. jordabalken) skall hyran inte betraktas som skälig om den är påtagligt högre än hyran för lägenheter som med hänsyn till bruksvärdet är lik- värdiga (första stycket). Denna bestämmelse utgör den s.k. bruksvärdesregeln. Kortfattat kan hyressättningen enligt bruks- värdesregeln i princip sägas innebära en prövning i två led. Först gäller det att finna andra lägenheter som till bruksvärdet är så lika prövningslägenheten som möjligt. Detta sker med bort- seende från den hyra som yrkas och vilka hyror som betalas för jämförelselägenheterna. Med ledning av de jämförelselägenheter som bildar den högsta hyresnivån bestäms sedan hyran för pröv- ningslägenheten (, Hyreslagen, 6 uppl., 2000, s. 418). Genom senare lagstiftning har denna bestämmelse kompletterats med att vid jämförelseprövning skall främst beaktas hyran för lägenheter i hus som ägs och förvaltas av allmännyttiga bostads- företag (55 § andra stycket). De allmännyttiga bostadsföretagens bostadshyror bestäms genomgående efter kollektiva förhand- lingar. Det är av lagstiftaren förutsatt att dessa företags själv- kostnader skall täckas av hyror. Den framförhandlade hyres- potten fördelas mellan företagets olika lägenheter i förhållande till ett av de förhandlande parterna bedömt bruksvärde (a.a. s. 417). framhöll i det s.k. Oxtorgsmålet (RH 1999:90) att upprätthållandet av tilltron till bruksvärdes- systemet kräver att det vid hyressättningen inte har gjorts några väsentliga avsteg från självkostnaden för det aktuella projektet. Det torde inte vara helt klart vilka bostadsföretag som omfat- tas av hyreslagens begrepp allmännyttiga bostadsföretag. Bestämmelsen hänvisar inte och har aldrig hänvisat till den reglering som tidigare möjliggjorde godkännande som allmän- nyttigt bostadsföretag. Tolkningen av begreppet är ytterst en fråga för rättstillämpningen. Så långt torde vara klart att de företag som har formellt godkännande som allmännyttigt bostadsföretag innefattas i begreppet. Något klargörande om vad som varit lagstiftarens avsikt finns inte i de ursprungliga för- arbetena till bestämmelsen (se prop. 1974:150 s. 470 ff och s. 500). Regeringen uttalade i prop. 1993/94:199 (s. 79) att de En lag om allmännyttiga bostadsföretag företag som är godkända som allmännyttiga bostadsföretag kan även i fortsättningen vara förstahandsnorm för bestämmande av skälig hyra, även om antalet allmännyttiga bostadsföretag troli- gen kommer att minska . Detta uttalande talar för att regeringen avsett en snäv tillämpning av hyreslagens begrepp. Ett avgörande från senare års rättspraxis talar i samma riktning. I RH 1999:90 betraktade nationsstiftelser som all- männyttiga bostadsföretag. Vid den bedömningen beaktades särskilt att stiftelserna i samband med statlig belåning godkänts som sådana av lånemyndigheterna samt att någon ändring av besluten inte därefter skett. Att hovrätten betonar att god- kännandet inte återkallats talar för en tolkning av begreppet som innebär att med allmännyttiga bostadsföretag i hyreslagens mening avses endast företag med godkännande som allmän- nyttigt bostadsföretag. En sådan tolkning av begreppet innebär att en det stora antal SABO-företag som inte har godkännande som allmännyttigt bostadsföretag, inte är förstahandsnorm för bestämmande av skälig hyra enligt hyreslagens bruksvärdesregel. Bruksvärdessystemet bygger på att hyresgästerna skall ha ett reellt besittningsskydd, vilket förutsätter att det finns en gräns för hur högt hyran kan höjas. När bruksvärdesreglerna utfor- mades var syftet enbart att trygga den sittande hyresgästens besittningsrätt. Det fanns inget motiv till att på en marknad i balans påverka den allmänna hyresnivån, dvs. den genomsnittliga hyran. Det fanns inte heller någon ambition att påverka hyres- strukturen, dvs. skillnaden i hyra mellan lägenheter med olika bruksvärde. Tvärtom betonades vikten av en marknadsmässig prissättning. I motiven till bruksvärdessystemet framhölls att allmännyttan på flera sätt hade en viktig funktion. Framväxten av ett stort all- männyttigt bestånd skulle bidra till att minska bostadsbristen och därmed skapa bättre balans på bostadsmarknaden (prop. 1968:91 bihang A). De allmännyttiga företagens hyres- sättning ansågs inverka dämpande på den allmänna hyresnivån. De ursprungliga reglerna utformades så att en särskild jäm- förelse skulle göras med hyran för nybyggda lägenheter vid En lag om allmännyttiga bostadsföretag hyresprövning på bristorter. Eftersom det var främst allmän- nyttan som stod för nyproduktionen, fick dess hyresnivåer där- igenom en indirekt betydelse när skäligheten av en begärd hyra prövades. En sär- skild jämförelse skulle istället göras med nyproduktionen på alla orter. Utvecklingen hade gått mot generella regler och blev allmännyttan förstahandsnorm vid all jämförelseprövning i alla marknadslägen. Det främsta motivet till den reformen var att hålla nere hyresnivån med hjälp av allmännyttans självkostnadsbaserade hyror. Utredningen om allmännyttan och bruksvärdet hade rege- ringens uppdrag att utvärdera bruksvärdessystemet. I be- tänkandet Bruksvärde, förhandling och hyra en utvärdering (SOU 2000:33) angav utredningen att en sammanfattande slut- sats av de studier som genomförts är att samspelet mellan bruks- värdessystemet, hyresförhandlingslagen och allmännyttans roll som förstahandsnorm resulterar i en förhållandevis god mål- uppfyllelse. Utredningen framhöll även (s. 130) att dagens obetydliga nyproduktion hos allmännyttan i flera avseenden leder till problem för hyressättningen och bruksvärdessystemet samt pekade på (s. 132) olika möjligheter att möta dessa svårig- heter, bl.a. genom en återgång till en särskild bristortsreglering. Bruksvärdessystemet och dess effekter på hyresmarknaden har kommit att stå i fokus för en väsentlig del av den bostadspolitiska debatten . Enligt kritikerna svarar dagens hyresstruktur dåligt mot rådande konsument- värderingar. Främst anses den s.k. lägesfaktorn tillämpas på ett sätt som leder till att attraktiva, centralt belägna lägenheter blir underprissatta som hyran blir högre än vad en marknadsbedömning skulle leda till för mindre attraktiva lägen- heter (se t.ex. kritiken hos vissa av motionärerna i bet. 1999/2000:BoU3). Om detta är en korrekt beskrivning bidrar bruksvärdessystemet till att minska andelen hyresbostäder i attraktiva delar av tätorterna, eftersom det stimulerar ombild- En lag om allmännyttiga bostadsföretag ning till bostadsrätt och skapar medel för olaglig handel med hyreskontrakt. En annan kritik mot dagens sätt att fastställa hyrorna tar fasta på svårigheterna att bygga nya hyresfastigheter med tillräcklig lönsamhet. Allmännyttans låga hyror i den begränsade nypro- duktionen leder till att privata investerare i stället väljer bostads- rätter. Det hävdas även att en bidragande orsak till detta är hyresgästens rätt att få hyran för en nyproducerad lägenhet prövad. Detta kan eventuellt leda till sänkt hyra med förluster för fastighetsägaren som följd. har i författningar om statliga bostadslån och bidrag till bostadsproduktionen funnits regler om erhållande av status som allmännyttigt bostadsföretag. (se t.ex. SOU 1997:81 s. 29 och 1999:148 s. Det fanns i äldre reglering på området exempelvis bostads- lånekungörelsen (1967:522) inget krav på att det allmännyttiga bostadsföretaget skulle vara helägt av kommun. skärp- tes dock reglerna för det kommunala ägandet av allmännyttiga bostadsföretag. De nya reglerna innebar att kommunen måste tillskjuta och utse samtliga styrelseledamöter för att ett bostadsföretag skall kunna förklaras som allmännyt- tigt. Detta gällde dock inte bostadsföretag som redan hade god- kännande som allmännyttigt. (se t.ex. SOU 1997:81 s. Änd- ringen av förutsättningarna för godkännande som allmännyttigt bostadsföretag innebär att det i företag som godkänts som all- männyttiga , kan finnas intressenter vid sidan av kommunen (se t.ex. prop. 1986/87:168 s. 3). Bestämmelser här- om återfanns i förordningen (1986:694) om handläggning, för- valtning, m.m. av bostadslån och räntebidrag (32 §) som är den senaste regleringen i frågan. En lag om allmännyttiga bostadsföretag Bostadslånekungörelsen liksom bostadsfinansieringsförord- ningen (1974:946) och förordningen om handläggning, förvalt- ning, m.m. av bostadslån och räntebidrag, upphävdes den 1 ja- nuari 1992. Enligt övergångsbestämmelserna gäller de upphävda författningarna dock fortfarande i ärenden i vilka bostadslån hade beviljats före utgången av (förordningen [1991:1932] om upphävande av vissa författningar om bostads- lån och räntebidrag). Detta innebär även att de företag som i enlighet med dessa bestämmelser godkänts som allmännyttigt bostadsföretag alltjämt har denna status (om den inte åter- kallats). Bostadslånekungörelsen innehöll inga regler om återkallelse av godkännande. Enligt 32 § andra stycket i den numera upp- hävda förordningen om handläggning, förvaltning, m.m. av bostadslån och räntebidrag, skulle ett godkännande som allmän- nyttigt bostadsföretag återkallas, om aktier eller en andel i bolaget överlåts till någon annan än kommunen eller om det annars gjorts ändringar i fråga om bolaget som innebär att förut- sättningarna för godkännande som allmännyttigt bostadsföretag är uppfyllda (förutsättningarna anges i 32 § första stycket samma förordning, se ovan). Det finns ingen reglering som gör det möjligt för ett bostadsföretag att godkännas som allmännyttigt. Begreppet finns dock som sades kvar i de förordningar som antogs och som fortfarande (trots att förordningarna är upphävda) gäller om bostadslån har beviljats före utgången av . Länsstyrelserna skall också fortfarande upphäva rätten att vara allmännyttigt bostadsföretag för ett företag som inte uppfyller villkoren (SOU 1997:81 s. 31). Om man bortser från numera upphävda författningar som reglerade bostadslån och räntebidrag till bostadsföretagen, finns det regler om allmännyttiga bostadsföretag i endast två för- fattningar:1 1 55 § hyreslagen (12 kap. jordabalken) innehåller endast en hänvisning till allmännyttiga bostadsföretag, vid tvist om hyrans storlek och prövning av skälig hyra för bostads- En lag om allmännyttiga bostadsföretag 1)8 § i nu gällande lagen (1999:608) om tillfällig minskning av det generella statsbidraget vid avyttring av aktier eller andelar i eller utdelning från kommunala bostadsföretag, m.m. (sanktionslagen), innehåller en regel om återkallelse av godkännande som allmän- nyttigt bostadsföretag för kommunala bostadsföretag. Återkallelse skall ske om kommunen genom att vid ett eller flera tillfällen av- yttrar aktier eller andelar i ett kommunalt bostadsföretag förlorar sitt bestämmande inflytande över bostadsföretaget, eller om ett företag som kommunen direkt eller indirekt har ett bestämmande inflytande över och som inte har till huvudsaklig uppgift att förvalta bostadsfastigheter, genom att vid ett eller flera tillfällen avyttra aktier eller andelar i ett kommunalt bostadsföretag förlorar sitt bestämmande inflytande över bostadsföretaget. Fråga om åter- kallelse prövas av . Sanktionslagen behandlas ingående av kommittén i delbetänkande Allmännyttan be- slutsregler vid försäljning av kommunala bostäder (SOU 2000:104). Lagen trädde i kraft och tillämpas på avyttringar och beslut om frivillig likvidation till och med och på utdelningar och aktieägartillskott till och med . Lagen tillämpas dock inte på utdelningar och aktieägartillskott som hänför sig till räkenskapsår som löpt ut före . 2)Enligt 2 § nu gällande förordningen (1986:285) om återkallelse av godkännande som allmännyttigt bostadsföretag i vissa fall m.m., skall om ett godkännande som allmännyttigt bostadsföretag har återkallats, under vissa förutsättningar villkoren för lånet ändras på samma sätt som om lånen hade övertagits av någon som inte är ett allmännyttigt bostadsföretag. Förutsättningarna är att återkallelse skett enligt 8 § sanktionslagen och om företaget har beviljats lån enligt någon av bostadslånekungörelserna (1967:552 eller 1962:537), kungörelsen (1957:360) om tertiärlån m.m., någon av kungörelserna (1948:587 eller 1946:551) om tertiärlån och tilläggslån för fler- familjshus eller kungörelsen (1942:569) om tertiärlån och tilläggslån för vissa bostadsbyggnadsföretag. Genom ett riksdagsbeslut (bet. 1987/88BoU:3, rskr. 1987/88:94) fastställdes hur stor utdelning kommunen kan lägenhet (se avsnitt 2.3) och reglerar således de allmännyttiga bostadsföretagen inte i någon materiell mening. omnämns även i lagen (1975:132) om förvärv av hyresfastighet m.m., enligt vilken sådana företag inte behöver tillstånd vid förvärv av fast egendom som är taxerad som hyreshusenhet (2 §). En lag om allmännyttiga bostadsföretag erhålla från sitt bostadsföretag utan att detta förlorar sin allmän- nyttiga status. I propositionen anförde föredragande statsrådet (prop. 1986/87:168 s. 6) att en avkastning som ger en utdelning på aktiekapitalet utöver vad som svarar mot normal upplånings- ränta för långfristiga krediter, inte kan anses förenlig med kravet att företaget skall arbeta utan vinstsyfte. 1993/94:100 bilaga 8 (s. 122) anger regeringen att förbudet mot vinstutdel- ning bara bör avse ett beslut av företaget att av överskott som aktieutdelning till ägarna dela ut ett sammanlagt belopp som överstiger normal årsränta på av ägarna direkt tillskjutet kapital, dvs. på det s.k. grundkapital som ett allmännyttigt bostadsföretag är skyldigt att ha. Riksdagsbeslutet kompletteras genom förord- ningen (1999:610) om skälig avkastning vid utdelning från kom- munala bostadsföretag, i vilken föreskrivits att skälig avkastning vid beslut om utdelning från kommunala bostadsföretag under skall var högst och för högst (1999:610, ändrad genom 1999:1194). Regeringen har inte funnit skäl att justera räntesatsen för . Även för gäller således en utdelningsbegränsning på på det av kommunen direkt tillskjutna kapitalet (1999:610, ändrad genom 2000:1388). Mot den bakgrund som ges i detta avsnitt skulle man kunna hävda att det finns två olika kategorier av allmännyttiga bostadsföretag; de som är godkända i enlighet med tidigare räntebidragsförordningar och de som är allmännyttiga i kommu- nallagens mening. Enligt 2 kap. 7 § kommunallagen (1991:900) får kommuner och landsting bedriva näringsverksamhet om det sker utan vinstsyfte och går ut på att tillhandahålla allmännyttiga anläggningar eller tjänster åt medlemmarna i kommunen eller . Att företagen skall drivas utan vinstsyfte utgör det s.k. spekulations- En lag om allmännyttiga bostadsföretag Bestämmelsen innebär att en kommun eller ett lands- ting inte får inlåta sig i verksamhet som har till huvudsakligt syfte att ge kommunen eller en ekonomisk vinst. Regeln innebär givetvis inget förbud mot att verksamheten fak- tiskt går med vinst. En viss vinst är normalt nödvändig för före- tagets fortbestånd. I vilken mån verksamhet får ge överskott och hur detta får användas bedöms som regel med tillämpning av självkostnadsprincipen (/Riberdahl/ , Kommunallagen, 2 uppl., 1997, s. 106). Självkost- nadsprincipen innebär enligt 8 kap. 3 c § kommunallagen att kommuner och landsting inte får ta ut högre avgifter än som svarar mot kostnaderna för de tjänster eller nyttigheter som kommunen eller tillhandahåller. Principen syftar på det totala avgiftsuttaget för en verksamhet. Kostnaderna för flera verksamheter får inte läggas till grund för självkostnads- beräkningen. Omständigheter som kan ha betydelse för avgräns- ningen av vad som i självkostnadshänseende är en verksamhet är bl.a. i vad mån verksamheten omfattas av särskild lagstiftning, om den riktar sig till olika kategorier av kommunmedlemmar, om avgifterna bestäms kommunövergripande eller på annat sätt samt vilket organisatoriskt och driftsmässigt samband som råder mellan olika uppgifter (a.a. s. 283). Självkostnadsprincipen gäller som huvudregel för all verksam- het som kommuner och landsting bedriver vare sig det är fråga om frivillig eller specialreglerad verksamhet och oberoende av om verksamheten bedrivs i egen regi eller genom anlitande av utomstående entreprenör. Avsteg från principen kan ske genom bestämmelser om grunderna för avgiftssättningen i en speciallag. Principen gäller dock inte beträffande en kommuns (eller ett landstings) medelsförvaltning. Den är inte heller tillämplig i fråga om annan förvaltning av egendom. Till det sist- nämnda området räknas både upplåtelse och överlåtelse av fast och lös egendom. Till bilden hör att hyra inte anses vara en avgift i kommunallagens mening utan regleras i jordabalken (a.a. s. 281 f, se även , Kommunalrättens grunder, 2 uppl., 1999, s. 101 och kommunallagsgruppens betänkande Den eko- En lag om allmännyttiga bostadsföretag nomiska förvaltningen i kommuner och landsting [Ds C 1987:5 s. 60]). I departementspromemorian Avgifter inom verksamhet förslag till modifierad självkostnadsprincip (Ds 1993:16 s. 47) sägs ett sådant undantag från självkostnads- principen ha stöd i 8 kap. 1 och 2 §§ kommunallagen, där det sägs att kommuner och landsting skall ha en god ekonomisk hushållning i sin verksamhet innefattande bl.a. att de skall för- valta sina medel på ett sådant sätt att krav på god avkastning och betryggande säkerhet kan tillgodoses. Slutsatsen av det sagda är att självkostnadsprincipen inte torde vara tillämplig beträffande överskott och användningen av det i kommunala bostadsföretag (se även prop. 1993/94:188 s. 83, SOU 1997:81 s. 88 och Riberdahl i JT 1998 99 s. 1046 49).2 Slutsatsen är dock omdebatterad (se t.ex. SOU 1999:148 s. 136 samt JT 1998 99 s. 574 583 och JT 1999 2000 s. 230 233). Tillämpligt är emellertid spekulationsförbudet. Detta anses inte hindra att viss utdelning på det insatta kapitalet lämnas till ägar- na. De bestämmelser i kommunallagen som reglerar frågan om utdelning 2 kap. 7 § (spekulationsförbudet) och 8 kap. 3 c § (självkostnadsprincipen) avser all näringsverk- samhet. Tillämpningen av dessa bestämmelser är inte lika snäv som det vilket enligt räntebidragsförordningarna gäller för de bostadsföretag som klassats som allmännyttiga enligt respektive förordnings villkor.