sou · GPB359 · 2002-01-01 00:00:00 — Införandet av en möj- lighet att förelägga vite vid kallelse till förhör innebär en viss for- malisering, när möjligheten till vitesföreläggande utnyttjas. En kallelse som förses med ett vitesföreläggande skall göras bevislig eller med andra ord delges (2 § fjärde stycket vitesL). Det betyder att föreläggandet skall ges till känna på något av de sätt som anvisas i delgivningslagen, 1970:428 (Lavin, Viteslagstiftningen, En kom- mentar, s. 76). Om man inför möjligheten att förelägga vite vid kallelse till för- hör under förundersökningen, kommer det att föra med sig en viss ökad administration inom framför allt polisen. Detta bör dock vägas mot de positiva effekter en sådan möjlighet kan skapa, nämli- gen att effektivisera förundersökningen, och mot det angelägna i att begångna brott upp och blir föremål för lagföring . En annan effekt som införandet av en vitesmöjlighet bör kunna ge är att antalet hämtningar till förhör minskar. För den enskilde måste ett hämtningsbeslut framstå som långt mer ingripande än ett vitesföreläggande. Därutöver kan man förvänta sig att en person som vid vite kallas att infinna sig vid ett förhör har ett skäl att höra av sig till polisen om den tid som har satts ut för förhöret inte passar. Den kallade vill givetvis förhindra att vitet dömas ut. Genom denna kontakt kan en del praktiska frågor lösas. Det kanske går att komma överens om att den kallade i stället kan höras på telefon eller att förhöret kan äga rum . Om förhöret kan äga rum kan ju den tid som från början satts ut för förhöret utnyttjas för ett annat förhör. är det så att den som kallas överhuvudtaget inte hör av sig till polisen. Det innebär att polisen inte alltid kan utnyttja sin tid på ett effektivt sätt. Vi är givetvis medvetna om att viteshotet som sanktionsmedel inte är effektivt mot alla. Precis som när det gäller vitesföreläggan- den i kallelser till en huvudförhandling i domstol kommer säkerli- gen en del personer – trots viteshotet – att inte infinna sig till för- hören. Det förhållandet att vitessanktionen inte är effektivt mot alla kan dock inte motivera att förslaget inte skall genomföras. Ett sådant synsätt skulle ju innebära att vitessanktionen inte heller borde förekomma i t.ex. kallelser till domstolsförhandlingar. Det finns anledning att betona att avsikten med förslaget är att öppna en möjlighet till ytterligare ett sanktionsmedel när det gäller att få personer att infinna sig vid förhör under en förundersökning. Förslaget innebär inte på något sätt att det skall vara obligatoriskt att förena kallelser till förhör under en förundersökning med vite. Bestämmelsen härom föreslås i stället vara fakultativ. Det innebär i sin tur att frågan om en kallelse av det nu aktuella slaget skall för- enas med vite skall övervägas i varje enskilt fall. Det finns dessutom situationer när lagstiftningen lägger vissa hinder för ett vitesföreläggande. Vi redovisar dem i det följande. När skall vitesföreläggande inte användas? Till skillnad mot vad som gäller vid t.ex. förhör i domstol äger för- hör under en förundersökning rum på de mest skilda platser. Det är inte helt ovanligt att förhör äger rum i den hördes bostad. När förhör äger rum i den hördes bostad brukar man komma överens med den hörde om en lämplig tidpunkt för förhöret. I stället för att hålla förhör infordras ibland skriftliga berättelser (jfr 8 § FUK). sker förhör också per telefon. Inte i någon av de nu nämnda situationerna skall vitesföreläggande kunna användas. Även i domstol får bevisning vid huvudförhandling, under vissa förutsättningar, tas upp per telefon. Vid sådan bevisupptagning gäller inte heller reglerna i om kallelser och före- lägganden och om påföljder för utevaro (43 kap. 8 § RB, 46 kap. 7 § RB, 47 kap. 10 § RB). För fullständighetens skull vill vi också här nämna alla de förhör som äger rum på själva brottsplatsen i anslutning till att ett brott har begåtts. Sådana förhör har av naturliga skäl inte föregåtts av någon kallelse varför vi kan bortse från dem i detta sammanhang. Kallelse till förhör på längre avstånd än att hämtning får ske enligt bestämmelsen i 23 kap. 7 § RB, d.v.s. enligt vad som gäller i dag femtio kilometer, anses normalt inte få förekomma. Om en kallelse ändå utfärdas i ett sådant fall bör den som kallas upplysas om att han inte är skyldig att infinna sig vid förhöret (Fitger, , del 1, s. 23:35). I avsnitt 3.3.4 lämnar vi förslag på att den nu gällande maximala väglängden för hämtning till förhör om femtio kilometer skall utökas till ett . Vidare föreslås att man för vissa situationer av undantagskaraktär helt bör kunna slopa kravet på viss väglängd. Det innebär att skyldigheten att på kallelse inställa sig till förhör under en förundersökning kommer att utvidgas i motsvarande mån. En kallelse till förhör skall kunna förenas med vite under mot- svarande förutsättningar som den kallade kan hämtas till förhöret. Kallelsen kan således komma att förses med ett vitesföreläggande även om väglängden som den kallade måste resa – med vårt förslag i avsnitt 3.3.4 – överstiger ett . Detta under förut- sättning att det är av synnerlig vikt för utredningen att förhöret äger rum. Vite används inte om den tilltalade är häktad eller anhållen eller på liknande sätt omhändertagen (jfr 45 kap. 15 § andra stycket RB och Fitger, , del 3, s. 45:45 samt där gjord hänvis- ning till JO 1966 s. 260). Motsvarande bör gälla även vid förhör med misstänkta under förundersökningen. Det finns ytterligare en del situationer när det kan vara aktuellt att polisen förhör eller hämtar in upplysningar från personer. Samtliga dessa situationer har det gemensamt att eventuella förhör eller upplysningar inhämtas innan en förundersökning har inletts eller ens behöver inledas. Det finns således ibland behov av att företa vissa utrednings- åtgärder innan förundersökning har inletts. I detta skede, under vad som kan kallas förundersökningens förstadie, kan det ibland finnas behov av att inhämta kompletterande upplysningar från t.ex. anmälaren eller målsäganden. Anmälarens eller målsägandens med- verkan är då helt frivillig (DsJu 1979:15 och JO 1997/98 s. 98). Några sanktioner i form av t.ex. viteshot för att få dem att med- verka är därför uteslutna. Det finns också bestämmelser om s.k. primärutredning (23 kap. 3 § tredje stycket RB) och om förenklad utredning (23 kap. 22 § RB) enligt vilka utredningsåtgärder kan företas utan att förunder- sökning har inletts eller ens behöver genomföras. De utrednings- åtgärder som främst kommer i fråga inom ramen för en primär- utredning är platsundersökning och sådana förhör med parter och vittnen som kan ske i nära anslutning till att brottet har begåtts (NJA II 1969 s. 677). Bestämmelsen om förenklad utredning tar i första hand sikte på situationer där brottet kan utredas direkt på platsen. Exempel på sådana brott är olovlig körning och förseelser av olika slag mot trafikförfattningarna. Omständigheter som inne- bär att en förundersökning normalt bör inledas kan vara att den misstänkte är , att skuldfrågan är oklar, att det behövs ytterligare utredning eller att det förekommer skadeståndskrav som kräver utredning (se härom t.ex. JO:s beslut i dnr 4614-1999 och föreskrifter och allmänna råd om handläggning av brottmål utan förundersökning [FAP 404-1]). Att kalla någon till förhör i de fall bestämmelserna om primär- utredning eller bestämmelsen om förenklad utredning tillämpas är således inte aktuellt. Vårt förslag tar därför endast sikte på situatio- ner där personer skall kallas att infinna sig vid förhör som hålls inom ramen för en förundersökning. Särskilt om vitesföreläggande mot underåriga JO har i ett beslut uttalat sig om kallelser av förhörspersoner som inte har fyllt (JO 1997/98 s. 60). JO konstaterar sammanfatt- ningsvis följande. I finns ingen bestämmelse som medger att rätten underlåter att sätta ut vite i en kallelse till en mål- sägande, t.ex. om denne är eller psykiskt störd. Sådana bestämmelser finns däremot beträffande vittnen (36 kap. 22 § RB). I den mån inte annat följer av vad som är särskilt föreskrivet skall ju även viteslagen tillämpas (1 § viteslagen). Där föreskrivs att vite inte får föreläggas om adressaten kan antas sakna faktisk eller rätts- lig möjlighet att följa föreläggandet (2 §). Ett vitesföreläggande skall således inte adresseras till en målsägande som inte har fyllt . I den situationen bör föreläggandet i stället rikta sig mot den som har den faktiska vårdnaden om barnet och som därför har möjlighet att ställa sig föreläggandet till efterrättelse. Om det inte är möjligt att på detta sätt välja en annan adressat skall rätten inte sätta ut något vite. Även beträffande den som har fyllt 15 men inte kan viteslagens regler i det enskilda fallet leda till att man bör välja en annan adressat för vitet än den omyndige själv. Motsva- rande gäller för vittnen som är . Med anledning av JO:s beslut är reglerna om kallelser av under- åriga till domstolsförhandling föremål för en översyn inom Justi- tiedepartementet. Behörighet att besluta om vitesföreläggande Förslag: Förundersökningsledaren eller någon annan som får leda förhöret skall vara behörig att besluta om att en kallelse skall förenas med vite. Som vi har beskrivit i avsnitt 2.5.4 skall förundersökning antingen ledas av polismyndighet eller av åklagare. Frågan är författnings- reglerad i 23 kap. 3 § RB. Då förundersökningen leds av åklagaren får han vid förundersökningens verkställande anlita biträde av polismyndigheten. Åklagaren får också uppdra åt en enskild polis- man att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen. Detta under förutsättning att det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet (23 kap. 3 § andra stycket RB). Riksåklagaren och har i samråd utfärdat all- männa råd om ledningen av förundersökning i brottmål (det s.k. fördelningscirkuläret, RÅFS 1997:12 och FAP 403:5). Dessa går ut på att polisen skall vara förundersökningsledare i ärenden som gäller vardagsbrottslighet och att åklagarna skall koncentrera sig på de mer komplicerade ärendena. Den närmare fördelningen mellan åklagare och polismyndighet om ansvaret för förundersökningen bör enligt de allmänna råden beslutas genom lokala överenskom- melser. I avsnitt 2.5.4 har vi även redovisat viss statistik när det gäller fördelningen av förundersökningsledarskapet mellan polis- myndighet och åklagare. I såväl åklagar- som polisledda förundersökningar brukar för- undersökningsledaren uppdra åt enskilda polismän eller andra anställda inom polisen att leda förhör med de personer som skall höras i brottsutredningen. Det förekommer också att förunder- sökningsledaren själv håller förhör med den misstänkte, framför allt i utredningar om grova brott (jfr 3 § andra stycket FUK). Enligt vad vi har förstått är det dessutom så att det i många utred- ningar är ganska uppenbart vilka personer som kan ha upplysningar att lämna om den händelse som är föremål för en förundersökning. Det innebär att den personal inom polisen som arbetar med brotts- utredningar som förhörsledare självständigt och utan föregående kontakt med den som leder förundersökningen avse- ende brottet kallar personer till förhör. Detta gäller oavsett om den aktuella förundersökningen leds av åklagare eller polismyndighet. Det framstår mot denna bakgrund som ändamålsenligt att behörighet att besluta om att en kallelse till förhör skall förenas med vite finns – förutom hos förundersökningsledaren – även hos någon annan som får leda det aktuella förhöret. Vi föreslår att en bestämmelse av den innebörden tas in i 23 kap. . I de fall förundersökningsledaren – vare sig denne är åklagare eller polismyndighet – uppdrar åt utredningspersonal inom polisen att hålla förhör med vissa angivna personer bör det normala vara att förhörsledaren avgör om kallelsen till de aktuella förhören skall förenas med vite. En situation när det kan vara aktuellt att förundersöknings- ledaren beslutar om vitesföreläggande är när förhörsledaren har valt att inte förena en kallelse med vite och ett hämtningsbeslut aktualiseras. Beslut om hämtning skall ju som regel meddelas av förundersökningsledaren (6 § FUK). När det för hämtning fordras att beslutet har föregåtts av en kallelse, dvs. i fall som avses i 23 kap. 7 § första stycket RB, kan förundersökningsledaren göra den bedömningen att den som är aktuell för hämtning först skall ha kallats vid vite. Om så inte har skett kan förundersökningsledaren besluta om att en kallelse med vitesföreläggande skall utfärdas och om den kallelsen inte hörsammas därefter besluta om hämtning av vederbörande. Vi vill i detta sammanhang anmärka att frågan om vem som har behörighet att leda förhör under en förundersökning, d.v.s. vem som är förhörsledare, inte är reglerad i (Fitger, , del 2, s. 23:35). Inom polisen är det inte enbart polisutbildad personal som arbetar med brottsutredningar och hål- ler förhör. Det finns t.ex. ett antal civilanställda personer som har genomgått vidareutbildning till brottsutredningsassistenter. Vårt förslag i denna del innebär således att även icke polisutbildad per- sonal kommer att ha behörighet att avgöra om en kallelse till för- hör skall förses med ett vitesföreläggande. Enligt vad vi har inhämtat håller de utredningar som har handlagts av andra än polis- utbildade personer god kvalitet. Det finns med andra ord ingenting som tyder på att denna personalkategori inte skulle ha den kom- petens som erfordras för att avgöra om en kallelse till förhör skall förses med ett vitesföreläggande. Vi förutsätter därvid att den per- sonal som är aktuell får adekvat utbildning t.ex. när det gäller frå- gan i vilka fall vitesföreläggande skall användas. Vi vill här kommentera en bestämmelse i polisförordningen (1998:1558) som handlar om behörighet att besluta om vitesföre- läggande. Enligt denna gäller att vissa högre befattningshavare inom poli- sen (länspolismästare, biträdande länspolismästare, polismästare, polisöverintendent, polisintendent och polissekreterare) har getts behörighet att fatta beslut om vitesföreläggande (3 kap. 8 § första stycket 6 polisförordningen). får dock delegera denna rätt till annan anställd om den anställde har den kompetens, utbildning och erfarenhet som behövs (3 kap. 8 § andra stycket polisförordningen). Denna reglering i polisförordningen avser av naturliga skäl andra vitesförelägganden än de nu aktuella. För att här nämna ett exempel kan en polismyndighet förelägga vite enligt bestämmelsen i 3 kap. 20 § ordningslagen (1993:1617). Förordnande att inneha befattning som polisiär förundersök- ningsledare brukar ges till sådana polismän som upprätthåller befattning som antingen kommissarie eller inspektör. För att denna personalkategori skall ha behörighet att besluta om vitesföreläggande fordras enligt nu gällande rätt således delegation inom polisen. Motsvarande gäller de personer – polisutbildade och övriga – inom polisen som arbetar som förhörsledare. Den av oss föreslagna regleringen i 23 kap. RB när det gäller behörigheten att besluta om att en kallelse skall förses med ett vitesföreläggande kommer dock att gälla före bestämmelsen i 3 kap. 8 § polisförordningen. De polismän som upprätthåller befattning som förundersökningsledare och de personer inom polisen som arbetar som förhörsledare kommer således att grunda sin behörighet i det nu aktuella hänseendet på den föreslagna bestämmelsen i 23 kap. . Vi övergår nu till frågan om vitesbeloppets storlek. Det är endast i undantagsfall som en författning anger en övre eller undre gräns för vitesbeloppets storlek (, Allmän förvaltningsrätt, 20:e uppl., s. 139). Före fanns en bestämmelse i t.ex. om lägsta respektive högsta vitesbelopp. bestämmer dock de allmänna domstolarna själva lämpligt vitesbelopp utifrån de allmänna riktlinjer som lagstiftaren har meddelat i viteslagen. Motsvarande gäller för övrigt även förvaltningsdomstolarna. När vite föreläggs skall det fastställas till ett visst bestämt belopp, om det inte är fråga om s.k. löpande viten. Det framgår av 3 § vitesL. För de viten som är aktuella skall vitesbeloppets storlek således alltid anges i föreläggandet. I förarbetena till bestämmelsen i 3 § vitesL framhölls att en myndighet vid bestämmandet av vitets storlek kan ta hänsyn till tidigare visad tredska och till vad som är känt om adressatens för- mögenhetsförhållanden. Vidare att man kan ta hänsyn till värdet av det föremål som avses med föreläggandet samt till samhällsintresset av att föreläggandet vinner efterrättelse. Det framhölls också att man på vissa områden får räkna med en i viss mån schabloniserad tillämpning. I anslutning till detta konstaterades att det normalt inte kan begäras att några mer ingående överväganden skall göras angående vitesbeloppets storlek vid kallelser till inställelse inför domstol (prop. 1984/85:96 s. 49). På motsvarande sätt som gäller för domstolarna föreslås att den polismyndighet respektive åklagare som utfärdar – i betydelsen beslutar om – en kallelse med ett vitesföreläggande själv bestämmer lämpligt vitesbelopp utifrån de allmänna riktlinjer som anges i viteslagen. Även här får man naturligtvis räkna med i viss mån schabloniserade belopp. Vi kan nämna att när bestämmelsen i om lägsta respektive högsta vitesbelopp togs bort ansågs, med den tidens penningvärde, ett vitesbelopp på i storleks- ordningen inte orimligt (prop. 1986/87:89 s. 125 f). tillämpar många domstolar ett vitesbelopp om . Om den kallade uteblir föreläggs i regel ett högre belopp i nästa kallelse. Behörighet att döma ut vite Förslag: Allmän domstol skall vara behörig att pröva frågan om vitets utdömande. Om en person som vid vite har kallats att infinna sig till en dom- stolsförhandling uteblir, skall vitet normalt dömas ut. Det innebär att den som har uteblivit blir betalningsskyldig gentemot staten för vitesbeloppet. Behörighet att döma ut vite har tidigare i princip tillkommit all- män domstol. Åklagare förde då talan inför domstolen. Denna ordning ändrades i och med viteslagens införande. Syftet bakom ändringen var ett önskemål om att åstadkomma en snabbare och mindre resurskrävande procedur. Frågor om utdömande av viten prövas som huvudregel numera av länsrätt på ansökan av den myn- dighet som har utfärdat föreläggandet. Enligt vissa speciella lagar skall vite fortfarande dömas ut av allmän domstol (Lavin, Viteslag- stiftningen, En kommentar, s. 122, , Allmän förvalt- ningsrätt, 20:e uppl., s. 142 och 6 § första stycket vitesL). Frågor om utdömande av viten som har förelagts en part eller någon annan till fullgörande av en skyldighet i en rättegång eller i annat motsvarande förfarande prövas dock utan särskild ansökan av den myndighet som har utfärdat föreläggandet (6 § andra stycket vitesL). Det är emellertid inte enbart domstolar som getts behörighet att döma ut vite. Sådan behörighet tillkommer t.ex. kronofogdemyn- digheten (2 kap. 12 § utsökningsbalken), ombudsmän (21 § lag [1986:765] med instruktion för ombudsmän), Justitiekanslern (10 § lag [1973:188] om justitiekanslerns tillsyn) och inskrivningsmyndighet (19 kap. 4 § jordabalken). Enligt vår uppfattning bör det av rättssäkerhetsskäl inte komma i fråga att åklagaren eller polismyndigheten själva dömer ut vite som de förelagt i samband med kallelse till förhör. I stället bör uppgiften fullgöras av domstol. Med hänsyn till den koppling som brottsutredning har till brottmålsprocess i allmän domstol anser vi att uppgiften att pröva frågan om vitets utdömande bör anförtros allmän domstol, dvs. i första hand tingsrätten. Vi föreslår därför att allmän domstol skall ges behörighet att pröva frågan om vitets utdömande när vite har förelagts i en sådan kallelse som är aktuell. Ansökan om vitets utdömande Förslag: Den myndighet som har beslutat om vitesföreläggan- det är behörig att föra talan om att vitet skall dömas ut. Den myndighet som har beslutat om vitesföreläggandet är behörig att ansöka om vitets utdömande. Det innebär att om det aktuella förhöret skall ledas av en person anställd inom polisen, vilket är det vanligaste, och denne eller någon annan som får leda förhöret har beslutat om vitesföreläggandet, det är polismyndigheten som är behörig att göra ansökan och föra talan om vitets utdömande. Även i de fall när den polisiära förundersökningsledaren har beslutat om vitesföreläggandet är det polismyndigheten som är behörig att föra en sådan talan. Om åklagaren – i egenskap av förundersökningsledare eller förhörsledare – har beslutat om vitesföreläggandet är denne behörig att ansöka och föra talan om att vitet skall dömas ut. Behörighet att hos rätten ansöka om vitets utdömande bör för polismyndighetens del i första hand anförtros sådana befattnings- havare som nämns i 3 kap. 8 § första stycket polisförordningen, d.v.s. länspolismästare, biträdande länspolismästare, polismästare, polisöverintendenter, polisintendenter eller polissekreterare. Vi föreslår att en bestämmelse av den innebörden tas in i den nu nämnda paragrafen i polisförordningen. Enligt 3 kap. 8 § andra stycket polisförordningen får de uppgif- ter som nämns i bestämmelsens första stycke anförtros åt en annan anställd om denne har den kompetens, utbildning och erfarenhet som behövs. Vi vill inte utesluta att man, , inom polisen med stöd av andra stycket kan delegera uppgiften att hos domstol ansöka om vitets utdömande till t.ex. en sådan anställd som innehar förordnande som polisiär förundersökningsledare. När allmän domstol prövar frågan om utdömande av viten efter särskild talan, skall målet i tillämpliga delar handläggas enligt reg- lerna i som mål om åtal för brott för vilket svårare straff än böter inte är föreskrivet (8 § vitesL). Denna bestämmelse i viteslagen är tillämplig vare sig talan förs av åklagare, annan myndighet eller enskild part. Talan får dock inte avse andra yrkanden än yrkandet om vitets utdömande. Om så skulle vara fallet är det nämligen inte en sådan särskild talan som avses i bestämmelsen (Lavin, a.a, s. 195). I viteslagen finns en bestämmelse som anger att vite inte skall dömas ut om ändamålet med vitet har förfallit (9 §). Bestämmelsen är främst avsedd att tillämpas om den föreskrivna prestationen av någon anledning blivit obehövlig. I praktiken har bestämmelsen främst använts i fråga om processuella prestationer, t.ex. enligt . För del har bestämmelsen ansetts omfatta bl.a. det fallet att föreläggandet avsett en skyldighet för part eller annan att infinna sig, men dennes underlåtenhet inte har föranlett uppskov i målet. Det innebär att om t.ex. målet avvisas eller avskrivs utan förhandling eller om tredskodom med- delas skall vite som har förelagts t.ex. ett vittne inte dömas ut även om vittnet inte inställer sig (Lavin, a.a., s. Kan det förutses att det inte finns förutsättningar för att vitet skall dömas ut skall en ansökan inte ges in till domstolen. Efter det att ett vitesföreläggande har meddelats kan det nämligen inträffa omständigheter som gör föreläggandet obehövligt. Beslutsmyndig- heten kan då själv återkalla vitesföreläggandet när den anser att föreläggandet inte längre fyller sitt ändamål (Lavin, a.a., s. 196). Det föreligger således inte någon ovillkorlig skyldighet för polismyndigheten respektive åklagaren att ansöka om vitets utdömande. Skäligt rådrum och laga förfall Vid rättens prövning av frågan om ett förelagt vite skall dömas ut blir – förutom de allmänna bestämmelserna om viten i viteslagen – reglerna i 32 kap. RB om laga förfall och skäligt rådrum tillämpliga. Om någon enligt rättens beslut skall infinna sig vid rätten eller annars fullgöra något i rättegången, skall han erhålla skäligt rådrum därtill (32 kap. 1 § RB). Bestämmelsen om skäligt rådrum är tillämplig i alla de situationer då en part eller någon annan föreläggs att fullgöra något i rättegången. I första hand faller under bestämmelsens tillämpningsområde alla de fall då rätten bestämmer tid för förhandling. Paragrafen är emellertid även tillämplig vid t.ex. infordrande av skriftligt svaromål (, m.fl., Nya , s. 434).