sou · GPB385d4 · 2002-01-01 00:00:00 — Men problem- ställningen var vidare än så – förekomsten av ubåtar i svenska vatten kom att bli en faktor som inverkade på uppfattningarna om det natur; den togs på många håll till intäkt för sovjetmaktens aggressiva avsikter gentemot väst, och blev till en del av de spänningshöjande mekanismer som tillsammans skapade en situation av skärpt konfrontation mellan militärblocken. En första delfråga här är i vad mån den i förhållandevis öppna inställningen till media och till att inför media redovisa myndigheternas, inklusive militärmyndigheternas, förehavanden kan ha spelat in. Denna inställning präglade det svenska samhällsklimatet, om än inte lika tydligt som . Ett faktum är att ubåtskränkningarna i mediamässigt behandlades mycket öppnare och utförligare än exempelvis i våra nordiska grannländer. En bidragande orsak härtill kan ha varit att flera incidenter tilldrog sig i tätt befolkade skärgårdsområden med små möjligheter att inför allmänheten dölja vad som ägde rum. En andra fråga är i vad mån Försvarsmakten genom att förstora omfattningen och innebörden av det inrapporterade materialet bi- dragit till att ge hela frågan större proportioner än vad som egentligen hade varit motiverat. har som ett sammanfattande omdöme konstaterat att Försvarsmaktens be- handling av observationerna i regel genomförts på ett ansvarsfullt sätt. Detta hindrar inte att det kunde finnas systematiska felkällor både i rapporteringen och i tolkningen av materialet, samt att detta ibland hanterats och utnyttjats på ett sätt som var ägnat att främja vissa teser och föreställningar framför andra. Denna utredning har pekat på det förhållandet att referensramen för det svenska samhällets uppfattning om ubåtsfrågan och därmed också för hela hanteringen av frågan utmejslades och fick sin form under det tidiga , och att de föreställningar som då ska- pades blev styrande . Den första i raden av formativa händelser var Utö-incidenten . 2 , Bakom Ubåtskrisen (1986), s.17 första gången på allvar den offentliga debattens strålkastarljus på ubåtsfrågan. Att så blev fallet var delvis utslag av en medveten politik från försvarsmaktens sida att ge offentlighet åt ubåts- incidenter, även om det fanns olika uppfattningar inom försvaret om vilken informationsapolitik man skulle ha. Före Utö-incidenten hade rapporter om ubåtskränkningar mötts med närmast förstrött intresse. Utö blev den väckarklocka som kom att skaka om både försvarsmakten, media, regering och all- mänhet. Incidenten tilldrog sig gradvis ökande intresse från de olika nyhetsorganisationernas sida. Marinen spred information om kränkningen och de åtgärder som sattes in. Försvarsmakten hade ett fast grepp om informationsflödet, och avgjorde till stor del vad som skulle hamna där. Försvaret hade något av policymonopol genom att dels vara i en position att kunna defi- niera företeelserna, dels vara den kunskapsproducerande aktören.3 Det rådde en allmän uppfattning att marinens syfte med den öppna informationspolitiken var att demonstrera hur begränsade statsmakternas anslag till ubåtsförsvaret var. Det talades till och med om en konflikt mellan försvarsgrenarna om mediapolitiken. I tidningarna skrevs om hur politiker, ÖB och Försvarsstaben gjort sitt yttersta för att lägga locket på4, och uppgifter förekom att Försvarsstaben vid tidigare incidenter meddelat att kränkande ubåt lämnat svenskt vatten, alltmedan marinen fortsatte sin ubåtsjakt. Också vid Utö-incidenten skrevs det om att Försvarsstaben stoppat ett av marinen förberett pressmeddelande och information till massmedia. Medias rapportering om Utö-incidenten var till en början genomgående positiv. Den kom dock att alltmer representera mili- tanta tongångar och ställde uppfordrande frågor till försvars- makten om varför man inte gjorde mer. Detta bidrog till att höja insatserna i det politiska spelet i frågan. Inte minst regeringen torde ha känt av trycket från media, och detta kan ha påverkat försvarsminister starka önskan om att marinen skulle nå resultat. Försvarsministern sökte pressa ÖB till skärpning av ubåtsjakten och ingrep därmed i hanteringen av incidenten på ett tydligare sätt än vad kanske någon politiker gjort under alla år av incidenter. Det normala var annars att en strikt rollfördelning upprätthölls mellan politiker och militärer. 3Fredrik Bynander, Ubåtshotet och säkerheten, i (red. ), Hotbildernas politik (, , 2001), s. 4Dagens Nyheter, . Under det politiska trycket från försvarsministern sökte ÖB i sin tur påverka militärbefälhavaren att agera mer resolut. Därmed kan sägas att nyhetsmedias förväntningar på konkreta resultat av ubåtsjakten fortplantade sig ut i det konkreta militära agerandet på fältet. Utö-incidenten blev därmed exempel på hur media utnyttjades, men också i sin tur påverkade skeendet. U 137:s strandning i året efter blev det bevis som man saknat. Därmed var för media och en stor del av den svenska allmänheten skuldfrågan avgjord både för denna, tidigare och föl- jande kränkningar. var det inte längre något ironiskt tal om budgetubåtar. Händelsen tilldrog sig ett stort massmedialt intresse inte bara i utan även internationellt. Försvarsmaktens hantering av mediafrågorna i anslutning till Gåsefjärden-incidenten var också i allt väsentligt korrekt och väl skött. var situationen givetvis fördelaktig – man hade i alla avseenden kontroll över både objektet, medias representanter och informationen. Att exempelvis ingenting läckte ut i den känsliga frågan om förekomsten av kärnvapen måste anses vara tecken på en god hantering. Incidenten kom att få stor betydelse inte bara för allmänhetens uppfattning om ubåtsfrågan, utan för synen på och på relationerna med i allmänhet. På frågan om man såg som ett hot mot svarade i opinions- mätningar av svenskarna ja, medan denna siffra tog ett rejält kliv med tjugo procentandelar , för att sjunka tillbaka, men efter Hårsfjärden-incidenten parkera sig kring , där den sedan låg kvar . Försvarsviljan hos svenskarna låg på en hög nivå, men fick även den en topp , och andelen svenskar som ansåg att totalförsvaret hade för liten styrka steg från 1981. Också andelen svenskar som ansåg att försvarsutgifterna borde ökas steg, om än inte i samma takt. Dessa förändringar i opinionsklimatet återspeglades i media. När Hårsfjärden-incidenten inträffade engagerade sig media med om möjligt ännu större intresse än under U 137 intrånget året dess- förinnan. Detta intresse kunde Försvarsmakten och marinen ut- nyttja för att argumentera för en förstärkning av ubåtsjaktför- mågan. Med en blandning av en något valhänt hantering och en önskan om resultat skapade man mer eller mindre avsiktligt högt ställda förväntningar på resultat. De direkta insatserna med sjunk- bomber och minor gick inte att dölja. Dramatiken i skeendet, parad med optimistiska förutsägelser från Försvarsmaktens talesmän skapade ett betydande massmediatryck, som ledde till upprättandet av ett presskvarter inne på örlogsskolor. Åtgärden att mitt släppa en presskommuniké misstolkades som en signal om snara resultat av ubåtsjakten. När dessa uteblev vändes den positiva uppmärksamheten till kritisk granskning. Det kan i sammanhanget ha sitt intresse att notera de mot- sättningar som fanns mellan försvarsgrenarna i spåren av Jas-beslutet och som fick omfattande nedslag i media. Marinen såg sina resurser minska ytterligare, och före hade marinen och flygvapnet hamnat i öppen strid i medierna om resursfrågor. Marinofficerare pekade på det växande ubåtshotet och att extra resurser måste tillföras ubåtsjakten. Även inom marinen fanns dock meningsskiljaktigheter grupperade kring den traditionella motsättningen mellan flottan och kustartilleriet. Kustflottan ville satsa på helikoptrar och hydrofonutrustning, medan kustartilleriet ville satsa på sina fasta installationer i form av minlinjer och magnetiska övervakningssystem. ÖB lutade åt kustartilleriets tolkning, vilket ledde till diskussioner både i anslutning till och efter Hårsfjärden.5 Det kan heller inte uteslutas att dessa olika synsätt på resursfrågan låg bakom den heta interna debatten om minornas användning, funktion och pålitlighet. Hanteringen av media hade i och med Hårsfjärden-incidenten blivit något av en huvudsysselsättning för de ledande aktörerna på den militära sidan. Både ÖB och försvarsstabschefen ägnade en stor del av sin tid åt att agera visavi media. Hur media skulle uppfatta olika uttalanden och åtgärder var en ständigt närvarande problematik. I avsnittet om har beskrivits hur tankarna på ett presskvarter togs upp , alltså bara någon timme efter det att den första periskopsobservationen gjorts utanför Berganäs. Detta visar vilken mental beredskap på mediatäckning man hade i försvarsledningen – kanske som en konsekvens av förväntningarna om att operation Notvarp skulle ge resultat. beordrade försvarsstabschefen att man skulle förbereda för ett presskvarter för uppemot 500 journalister – han tycktes alltså redan på detta tidiga stadium klar över möjligheten att det hela 5 Bynander, Ubåtshotet och säkerheten, s. skulle kunna utvecklas till en stor incident, fullt i klass med och t.o.m. större än U 137. När händelserna fortsatte att utveckla sig i dramatisk riktning var man från Försvarsmaktens sida angelägen om att gå ut i media, och den första presskommunikén sändes ut en lör- dagskväll. Massmedias intresse ökade successivt, och förberedel- serna för ett presskvarter fortgick. Även nästa presskommuniké sändes ut vid en så ovanlig tidpunkt som kl. 0.08 . Detta val av tidpunkt indikerade att ett avgörande närmade sig och det blev oundvikligt att upprätta ett presskvarter. Också den livliga skildringen i presskommunikén, som, enligt vad marinens presstalesman uppgivit för utredningen, breddes på av försvarsstabschefen själv, bidrog till intresset.6 När sedan förväntningarna upplöstes i intet, slog media tillbaka mot Försvarsmakten och marinen. Den svenska marinens förmåga eller brist på förmåga kom att förlöjligas i och inter- nationellt. I de mediala besvikelsernas spår grodde snabbt allehanda rykten och konspirationsteorier om vad som egentligen tilldragit sig. Det hela utvecklade sig till ett massmedialt bakslag och blev ett skolexempel på vad en ogenomtänkt informationspolitik kan leda till. kom delvis att fylla funktionen av att söka reda upp i de oklarheter som skapats. Kommissionens betänkande blev till stora delar en hårt argumenterande försvars- skrift gentemot de konspirationsteorier som lanserats, och ut- pekade som ansvarig för ubåtsintrången. Betänkan- det blev något av ett politiskt dokument med klart normativa inslag, och dess slutsatser blev nästan en dogm, som alla med politisk självbevarelsedrift anslöt sig till och där tvivlen på slut- satserna a priori kom att stämplas som majestätsbrott.7 Efter det att sålunda fällt avgörandet i nationalitetsfrågan kom media att i mycket av sin nyhets- bevakning vaka över att politikerna, inte minst regeringsmedlem- marna, höll sig till den av , utstakade synen på kränkningarna. Bodström-affären blev ett exempel på denna vakthundsroll media åtagit sig. Det politiska spelet har analyserats på annan plats, och skall inte upprepas här. Alla rapporter om fortsatta 6Samtal med , . 7Agrell, Bakom ubåtskrisen (1986), s. 17. kränkningar bidrog till att ge hela frågan en alltmer problematisk karaktär. De blev alltmer svårtolkade. Efter Karlskrona-incidenten, som också den utvecklade sig till en informationsmässigt mindre lyckad operation, slog de militära myndigheterna in på en annan och betydligt mer restriktiv informationspolitik. Detta, i förening med observationernas alltmer mångtydiga karaktär, bidrog till att skapa en förtroendeklyfta mellan å ena sidan Försvarsmakten, och å den andra media, politiker och allmänhet, som blev svår att överbrygga. Denna förtroendeklyfta späddes på av Försvarsmaktens alltmer restriktiva informationspolitik, och ledde till att många började ifrågasätta dittills allmänt accepterade föreställningar. Försvars- maktens tentativa försök att söka få till stånd ett förnyat utpekande att som ansvarig för intrången torde ha syftat till att återskapa den entydighet i ubåtsfrågan som hade rått närmast före det att betän- kande hade offentliggjorts. Regeringen motstånd mot detta, och beslutsamhet att återta den politiska kontrollen av frågan, blev något av en vändpunkt. Det var inledningen till en förnyad granskning av ubåtskränkningarna och en delvis ompröv- ning som med tiden i den allmänna opinionens föreställningsvärd skulle leda nästan ända till frågan om det överhuvudtaget före- kommit några kränkningar, i vart fall efter Hårsfjärden-incidenten. I och med den borgerliga regeringens tillträde 1991 fick ubåts- frågan nytt liv också i ett mediaperspektiv. Statsminister som satte frågan högt på den politiska dagordningen, tog initiativ till expertsamtal i ubåtsfrågan med det nya och sökte på politisk och diplomatisk väg få klargöranden från . Men det var framför allt genom avslöjandena om att minkar eller sillstim kunde ha orsakat många av de ljudindikationer som tidigare be- dömts som säkra tecken på ubåtar, som frågan gick mot en ny höjdpunkt i medialt hänseende. Dessa avslöjanden försatte För- svarsmakten i en ny krissituation, där informations- och media- politiken blev central. var man på ett annat sätt än under det tidiga åttiotalet medveten om vikten av en god mediahantering, och när försvaret under informerades om grundade misstankar om den biologiska karaktären av typljud definierades krisen redan inled- ningsvis som ett informationsproblem och ett uppkommande tro- värdighetsproblem för Försvarsmakten.8 När den nya informa- tionen om biologiskt framkallade ljud blev ett faktum önskade ÖB att man skulle gå ut med infor- mationen. Det enda som höll tillbaka var att man ville lämna interninformation först, bl.a. av hänsyn till alla dem som arbetat med ubåtsjakt i fråga, och som skulle komma att köras över när det arbete de lagt ned förkastades i media utan förvarning.9 Balansering av dessa intressen ledde emellertid till att offentliggörande skedde relativt tidigt. Resultatet blev att avslöjan- det inte gav några stora rubriker i pressen och att ingen djupgående debatt följde tiden direkt efter, trots att det hela kom mitt i en valrörelse. Olika teorier har framförts om varför den mediala uppmärk- samheten inte blev större. En delförklaring kan vara att frågan kom att tas över av information om brevväxlingen Bildt- Jeltsin. En annan förklaring till den relativa mediala tystnaden kan ligga i att den bild som media tidigare bidragit till att upprätthålla nu fick en ny vändning.10 Media hade enligt många spelat en alltför okritisk roll gentemot de rapporte- rade ubåtskränkningarna, och visade en tendens att alltför mycket följa den inriktning de gavs av försvaret, och när sen bevisningen föll eller informationen ändrades så svängde media och följde med i den nya riktningen.11 När ÖB i samband med Försvarsmaktens rappor- tering till regeringen avseende 1994 valde att mer officiellt till- kännage och verifiera minkteorin blossade emellertid debatten upp, och en stor del av den tidigare ubåtsjakten kom att ifrågasättas. I detta sammanhang tillkännagav den nya socialdemokratiska rege- ringen att man beslutat tillsätta . När denna sedermera presenterade sitt betänkande rönte det emellertid till dels samma öde i media som minkfrågan, dvs. uppmärksamheten blev begränsad. kom enstaka självkritiska röster fram, som exempelvis SvD:s , som 1997 under rubriken material inte kritiskt nog efterlyste en mer avspänd ubåtsdebatt. ställde frågan om riksdag och regering kunde lita på , och lyfte som särskilt oroande fram 8Annika , Minkar eller ubåtar i svenska ubåtsjakten (ÖCB, , 2000), s. 39. 11Orden kommer från , som är citerad i ibid. påståenden om svag och otillräcklig källkritik i marinens analys- grupper. I en artikel året efter Marinen måste förklara, ifrågasatte också om journalisterna varit för okritiska och skrev att de få journalister som försökte att resa motbilder närmast be- tecknades som landsförrädare, och att svidande kritik mot marinens källkritik nästan helt nonchalerades av media.12 Det skulle dröja , och de nya påståendena om att Nato-ubåtar varit inblandade, innan frågan åter kom högt på den politiska och mediala dagordningen. var det media, närmare bestämt TV, som var ledande och ställde dagordningen. Sammanfattningsvis kan sägas att media som tidigare framhållits spelat en central roll, och att denna roll inte alltid var den i alla avseenden kritiske betraktarens. TV, radio och press förefaller inte sällan ha blivit utnyttjade eller låtit sig utnyttjas av olika aktörer. Det är ingen överdrift att säga att också nyhetsmedia rycktes med av de dramatiska skeendena och själva framträdde som aktörer i sig. Först har media till dels återtagit en kritiskt granskande roll. En mer tydlig rollfördelning mellan media och andra aktörer har åter etablerats. 12 , och . 11 Perspektiv på ubåtsfrågan En motivdiskussion är ofrånkomlig. En förbättrad förståelse av en inkräktares motiv kan bidra till att kasta ljus på frågan om vem som stod bakom intrången. kan det förefalla nära nog illusoriskt att genomföra en analys av motiv utan att inledningsvis ha identifierat den agerande Försvarsmaktens nationstillhörighet. Detta gäller särskilt politiska motiv. Militäroperativa motiv kan ge en viss ledning om nationalitetstillhörigheten men finns där en logisk fälla. Med att välja ett motiv av flera möjliga finns risken att valet medvetet eller omedvetet gjorts på basis av en förutfattad mening i nationalitetsfrågan. Därför bör en diskussion om motiv i görligaste mån rensas från nationalitetsdimensionen och koncentreras på objektiva kriterier. En sådan bearbetning av frågan skulle sålunda kunna ge ett bidrag till bedömning om varifrån inkräktaren kommit. Diskussionen om de bakomliggande orsakerna för ubåts- intrången har inte slutförts i svensk intern debatt. De flesta analytiker tycks inta en ganska öppen hållning avseende vilka motiv som var de sannolikaste. För denna utrednings syfte är resonemang av särskilt intresse eftersom dess betänkande kom att väga tungt i den politiska hanteringen av ubåtsfrågan.1 I sin prövning av möjliga orsaker för ubåtskränkningarna av- visade sålunda kommissionen politiska förklaringsgrunder, bl.a. sådana som att en främmande makt skulle kunna ha sökt provocera att förstärka ubåtsskyddet för att på så sätt åstadkomma ett förbättrat skydd för egna styrkor mot den andra sidans offensiva möjligheter. Kommissionen avfärdade sålunda som både 1 SOU 1983:13, Att möta ubåtshotet: Ubåtskränkningarna och svensk säkerhetspolitik, Betänkande av (Liber/Allmänna förlaget, , 1983), s. 57-63. ologiskt och otroligt att någon skulle vilja ta en så komplicerad väg att uppnå ett säkerhetspolitiskt mål. Kommissionen ställde sig vidare tveksam till andra tänkbara politiska motiv såsom signaler till om krav på specifika ändringar i den förda försvars- och säkerhetspolitiken. I vad avser militäroperativa motiv är det intressant att notera att kommissionen inte tycktes tro på att skälet för intrång var allmän utbildning och övning (eller examensprov). Det har ju i debatten om motiv för Gåsefjärden-incidenten hävdats att just sådana orsaker skulle ligga bakom ett så dumdristigt och svårförklarligt inträngande. Kommissionen anmärkte om detta motiv att det vore orimligt att någon skulle anse en sådan verksamhet som i sig så angelägen att den kunde leda till det politiska och militära risk- tagande som verksamheten trots allt innebar. Därför återstod endast motiv av militär, operativ karaktär. Kom- missionen ansåg därvid att tanken att intrången ytterst skulle vara riktade mot den andra alliansen, fick anses äga mycket låg sanno- likhet, bl.a. för att det var svårt att se vilka taktiska vinster ut- nyttjandet av de svenska skärgårdarna för baseringsändamål skulle ge. Kommissionen hade svårt att se att en sådan basering skulle erbjuda några större fördelar för den eller de makter som kunde komma ifråga, eller ens vara i praktiken realiserbart. Enligt Ubåts- återstod därför huvudintrycket att ubåts- verksamheten representerade förberedande skeden i en militär ope- rativ planering och därmed också möjligen övning och utprövning av ny teknik inom ramen för en sådan planering. Jag delar tvekan ifråga om de anförda politiska motiven för intrången. Det strategiska perspektiv som inledningsvis redovisats är av särskild vikt. Enligt min uppfattning talar det tidsmässiga sam- bandet mellan å ena sidan introducerandet av en ny strategisk dimension i under andra och å den andra sidan införandet av ett nytt mönster för inträngning och frekvens med början 1980, för att kränkningarna var länkade till växande strategiska roll snarare än ett mot primärt riktat hot. Det kan inte förbises att ubåtsintrången i detta nya mönster sammanfaller med utbrottet av det andra dvs. den allvarliga försämringen av stormaktsrelationerna och det hårdnande internationella klimatet, som inträffade med början år 1979.2 Viktigt att notera i sammanhanget är vidare att den västtyska marinen enligt Nato-beslut tilldelades utvidgade operationsområden i och Östersjön.3 Det förhållandet, att en intensifiering av undervattenskränkningarna tidsmässigt uppträder som både en introduktion av ett nytt strategiskt perspektiv i och ett hårdnande av det politiska klimatet inträffar är signifikativt. Åtskilligt talar därmed för att kränkningarna är länkade till rivaliteter och motsättningarna mellan blocken. Ett förhållande som inte heller får förbises är att utvidgade territorialgränsen från 4 till 12 sjömil.4 Jag är medveten om att jag därvid något avviker från Ubåts- bedömning att kränkningarna utgjorde för- beredelser i en militär operativ planering riktad mot . När betänkandet utformades var medvetenheten om det strategiska omtänkandet i vad avsåg ännu inte central att döma av försvarsutredningarna. Den häftiga debatten om statione- ring av medeldistanskärnvapen i hade klart överskuggat det faktum att de båda maktblocken var i färd med att planera för en konventionell storkonflikt där uthållighet och logistik väl skulle kunna fälla utslaget. hade just avslutat en av för- svarsstabschefen marskalk inspirerad förnyelse av sin konventionella kapacitet och Nato hade antagit sitt beslut om årliga treprocentiga påslag på försvarsbudgetarna. På det storpoli- tiska planet hade med Afghanistaninvasion det s.k. andra brutit ut . Mot bakgrund av den hårdnande kalla krigsatmosfär som rådde , talade mycket för att de båda stormakterna var inriktade på varandra som primärmål. kunde endast bli ett sekundärmål. Men i stormaktsrivalitetens namn såg Nato sannolikt som en tillgång, som något av en strategisk förterräng, medan inte torde ha hyst tvivel om allmänna karaktär av strategiskt hinder mot sovjetisk positionsframflyttning.5 Denna förutsättning kan ha bidragit till att viss militär expertis tolkade de sovjetiska prioriteringarna så, att en inte obetydlig del 2Ett standardverk om det andra är , The Making of the Second Cold War (Verso, , 1986), andra upplagan. 3Jay , West German Naval Policy on the Northern : Determinants and Perspectives 1955 1988, NUPI rapport, nr. 117 (), s. 290 295. 4Jfr artikel, , . 5Bo Huldt, Ubåtskränkningarna: Frågor om bakgrund och motiv, Internationella Studier, 1996:1. av militära resurser i skulle kunna komma att sättas in mot på ett tidigt stadium av en storkonflikt i . Endast i andra hand skulle styrkorna engageras som flankstöd i en konflikt i . Som redovisats talar emellertid starka skäl för att prioriteringarna var de omvända. Detta stöds exempelvis av de dokument om Warszawa- paktens krigsplanering som sedermera blivit tillgängliga, där bl.a. angreppsfallet över var prioriterat och, som påpekats, logistik och truppförsörjning för centralfrontens behov var dominerande.6 Utredningen har i kontakt med internationella forskare sökt utröna om man i militärarkiv funnit planer om direkta angrepp mot .