sou · GPB359 · 2002-01-01 00:00:00 — Skall ett föreläggande, som enligt en särskild föreskrift skall för- enas med vite, delges någon som vistas utom riket, får rätten underlåta att förelägga vite, om delgivning annars inte kan ske i den främmande staten. Om något vite inte har satts ut får den förelagde inte åläggas något ansvar för de kostnader som kan ha uppstått till följd av att föreläggandet inte följts. Föreläggandet skall i övrigt vid den fortsatta handläggningen av målet anses jämställt med ett vitesföreläggande (9 kap. 7 § andra stycket RB). När det gäller t.ex. kallelse av parter, målsägande och vittnen till huvudförhandling i brottmål finns särskilda bestämmelser om vitesföreläggande (se nedan). Vitesföreläggande är i dessa bestäm- melser i regel obligatoriskt. Exempel på fall där det inte finns några särskilda föreskrifter om vitesföreläggande vid kallelse till förhand- ling är vid anmälan till rätten angående förundersökning (23 kap. 19 § RB) och vid kallelse till en bevisupptagning utom huvudför- handling (35 kap. 9 § RB, 41 kap. 3 § RB). Vite kan då föreläggas med stöd av bestämmelsen i 9 kap. 7 § första stycket RB. Vid kallelse till förhör under förundersökning gäller inte reglerna i 9 kap. 7 § RB om vitesföreläggande (Fitger, , del 1, s. 23:35). Vite får inte föreläggas när straff är utsatt. Staten får inte före- läggas vite (9 kap. 8 § RB). Behörighet att leda förundersökningen m.m. Beslut att inleda en förundersökning skall fattas av polismyndighet eller åklagaren. Har förundersökningen inletts av polismyndighet och är saken inte av enkel beskaffenhet, skall ledningen av för- undersökningen avseende brottet övertas av åklagaren, så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall också i annat fall överta ledningen när det är påkallat av särskilda skäl (23 kap. 3 § första stycket RB). När förundersökningen leds av åklagaren får han vid undersök- ningens verkställande anlita biträde av polismyndigheten. Han får också uppdra åt en enskild polisman att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet (23 kap. 3 § andra stycket RB). Innan förundersökning hunnit inledas får polisman hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utred- ningen, s.k. primärutredning (23 kap. 3 § tredje stycket RB). Förhör under förundersökningen och hämtning till sådant förhör m.m. Under förundersökningen får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen (23 kap. 6 § RB). Förhör skall, såvida inte därigenom förundersökningens behö- riga gång motverkas eller polisens eller åklagarens arbete avsevärt försvåras, hållas på tid och plats som kan antas medföra minsta olägenhet för den som skall höras. Förhöret skall också i övrigt anordnas så att onödig tidsspillan för den hörde undviks. Den som skall höras bör, om det kan ske och det inte bedöms som olämpligt med hänsyn till utredningen, kallas till förhöret (5 § FUK). I stället för att förhör hålls får skriftliga berättelser infordras (8 § FUK). Om den som har kallats till förhör under en förundersökning utan giltig orsak underlåter att hörsamma kallelsen får han under vissa förutsättningar hämtas till förhöret. En förutsättning för detta är att väglängden mellan den plats, som utsatts för förhöret och den där den som skall höras har sin bostad eller vid kallelsens mottagande uppehöll sig, inte överstiger femtio kilometer (23 kap. 7 § första stycket RB). Under vissa förutsättningar får hämtning till förhör även ske utan föregående kallelse (23 kap. 7 § andra stycket RB). Är den som skall höras anhållen eller häktad, skall han inställas på den plats som bestämts för förhöret (23 kap. 7 § tredje stycket RB). Frågan om hämtning till förhör skall i allmänhet avgöras av undersökningsledaren (6 § första stycket FUK). Det finns också särskilda regler om hämtning till förhör av den som skall höras som vittne eller av någon annan som inte är misstänkt för brott. I sådana fall bör hämtning ske bara när det är av särskild vikt. Det kan vara att förhöret inte eller endast med avsevärd svårighet kan hållas på den plats, där den som skall höras befinner sig, eller att vittne behöver inställa sig på viss plats för konfrontation eller på brottsplats för prövning av vittnets iakttagelseförmåga eller till rekonstruktionsförsök eller att med hänsyn till brottets beskaffenhet och omständigheterna i övrigt särskild skyndsamhet är av nöden (6 § andra stycket FUK). På tillsägelse av en polisman är den som befinner sig på den plats, där ett brott förövats, skyldig att medfölja till ett förhör som hålls därefter. Vägrar han utan giltig orsak, får polismannen ta med honom till förhöret. Motsvarande gäller också den som befinner sig inom ett område i anslutning till den plats där ett brott förövats, om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Det gäller också vid försök till ett sådant brott (23 kap. 9 § första och andra styckena RB). Bestämmelserna i första och andra styckena gäller även innan förundersökning hunnit inledas (23 kap. 9 § tredje stycket RB). Bevisupptagning inför domstol under förundersökningen I vissa fall får på undersökningsledarens begäran vittnesförhör äga rum inför rätten. Ett sådant fall är att någon vid förhör vägrar att yttra sig om en omständighet, som är av vikt för utredningen, och att han om åtal väcks, är skyldig att i målet vittna om det. Ett annat fall är att det annars är av synnerlig vikt för utredningen att någon, som är skyldig att vittna i målet, redan under förundersökningen hörs som vittne. Sådant förhör får dock inte äga rum innan förundersökningen kommit så långt, att någon skäligen kan misstänkas för brottet. Om förhöret gäller i tillämpliga delar vad som föreskrivs om bevis- upptagning utom huvudförhandling. Den misstänkte skall ges till- fälle att närvara vid förhöret (23 kap. 13 § RB). När ett sådant vitt- nesförhör aktualiseras under förundersökningen skall åklagare in- träda som förundersökningsledare (se Riksåklagarens allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål, RÅFS 1997:12 och allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål, FAP 403-5). Bestämmelsen i 23 kap. 13 § RB är till för att undersöknings- ledaren skall få fram material för åtalsfrågans bedömande. I 23 kap. 15 § RB finns också en bestämmelse enligt vilken bevis, t.ex. ett vittnesförhör men även annan bevisning, kan tas upp under för- undersökningen. Den bestämmelsen behandlar sådana bevis som tas upp under förundersökningen för att användas och åberopas vid huvudförhandlingen eller med andra ord inför en förestående rättegång (Fitger, , del 2, s. 23:50 och 23:56). Även vid sådan bevisupptagning som avses i 23 kap. 15 § RB gäller i tillämpliga delar vad som föreskrivs om bevis som tas upp utom huvudförhandling. Under förundersökning bör vittnesförhör vid domstol påkallas endast när särskilda skäl föreligger såsom att ett vittne, som sanno- likt har betydelsefulla uppgifter att lämna, vägrar att uttala sig eller att ett vittne, vars utsaga är av avgörande betydelse för åtalets anställande eller omfattning, är ostadig i sin utsaga eller lämnar uppenbart oriktiga eller ofullständiga uppgifter eller att något sär- skilt betydelsefullt faktum anses behöva på ett mera avgörande sätt fastslås. Kan tillräcklig utredning för bedömande av åtalsfrågan vinnas utan vittnesförhör vid domstol bör sådant förhör inte på- kallas (9 § FUK). Om den misstänkte begär att undersökningsledaren vid rätten skall yrka att visst bevis tas upp som den misstänkte avser att åbe- ropa vid huvudförhandlingen, bör undersökningsledaren, under de förutsättningar som anges i 23 kap. 15 § RB, acceptera det, om det kan antas att beviset har betydelse för utredningen (11 § FUK). På begäran av den misstänkte eller hans försvarare skall förhör eller annan utredning äga rum, om detta kan vara av betydelse för undersökningen (23 kap. 18 § andra stycket RB). Har undersökningsledaren slutfört den utredning han anser nödvändig utan att bifalla en sådan begäran som avses i 23 kap. 18 § andra stycket RB, eller anser den misstänkte, att det finns annan brist i utredningen skall han anmäla detta till rätten. Rätten skall så snart det kan ske pröva anmälan. Om det finns skäl för det får rätten hålla förhör med den misstänkte eller annan eller vidta den åtgärd i övrigt, som är påkallad (23 kap. 19 § RB). Vid kallelse till sådant förhör är bestämmelsen i 9 kap. 7 § första stycket RB om vitesföreläggande tillämplig (se ovan och Fitger, , del 1, s. 9:12). Förundersökning behöver inte genomföras om det ändå finns till- räckliga skäl för åtal och det gäller ett brott som inte kan antas för- anleda någon annan påföljd än böter eller ett sådant brott som avses i 45 kap. 2 § första eller andra stycket RB (rättegångsförseel- ser m.m.). Om åklagaren vill utvidga ett väckt åtal, får detta också ske, utan att förundersökning enligt 23 kap. RB ägt rum (23 kap. 22 § RB). Frister och laga förfall I 32 kap. RB finns bestämmelser om frister och laga förfall. Om det är sannolikt att den som underlåtit att enligt rättens beslut infinna sig vid rätten eller i övrigt fullgöra något i rättegången har laga förfall för sin underlåtenhet, skall underlåtenheten inte leda till någon påföljd för honom eller på annat sätt läggas honom till last i rättegången (32 kap. 6 § första stycket RB). Har någon gjort sig skyldig till underlåtenhet som avses i 32 kap. 6 § första stycket RB men kan det på grund av någon särskild omständighet antas att han har laga förfall, skall han beredas tillfälle att koma in med utredning om detta. Rätten skall därvid uppskjuta frågan om utdömande av påföljd eller om annan åtgärd på grund av underlåtenheten (32 kap. 6 § andra stycket RB). Ställs ett sammanträde in i förväg därför att någon som kallats till sammanträdet har anmält förhinder, kan rätten ändå besluta i fråga om påföljd som upptagits i föreläggandet om inställelse, om den som har anmält förhinder inte i efterhand kommer in med utredning som gör det sannolikt att han hade laga förfall (32 kap. 7 § RB). Då bevis tas upp utom huvudförhandling skall parterna kallas. Är i brottmål den tilltalade anhållen eller häktad och är hans närvaro nödvändig, förordnar rätten om hans inställande. Uteblir part, får beviset dock tas upp (35 kap. 9 § RB). Vid kallelse till sådan bevis- upptagning får – som framgått ovan – kallelsen innehålla ett vites- föreläggande. Vid huvudförhandlingen skall de bevis som upptagits utom huvudförhandlingen tas upp på nytt, om rätten finner att det är av betydelse i målet och det inte föreligger hinder mot att ta upp bevi- set (35 kap. 13 § RB som också innehåller särskilda regler för när förnyad bevisupptagning skall ske i mål som fullföljs till hovrätt och högsta domstolen). Kallelse av vittne m.m. Den som skall höras som vittne skall vid vite kallas att infinna sig vid förhandling inför rätten (36 kap. 7 § RB). Uteblir ett vittne som har kallats enligt 36 kap. 7 §, skall rätten förelägga nytt vite, om målet utsätts till senare dag, eller förordna att han skall hämtas till rätten antingen eller till den senare dagen (36 kap. 20 § RB). Bestämmelserna i 36 kap. RB om bl.a. vitesföreläggande gäller inte för vittne som avses i samma kapitels 13 § första stycke (dvs. personer och psykiskt störda). Sådant vittne får dock hämtas till rätten. Om den som åberopat ett vittne avstår från för- hör med vittnet eller om frågan om vittnesförhör av annan orsak förfaller, får därefter inga tvångsmedel enligt bl.a. 20 § användas mot vittnet (36 kap. 22 § RB). Om en sakkunnig utan giltigt skäl vägrar att avlägga ed eller att avge utsaga eller besvara fråga förlägger rätten honom vid vite att fullgöra sin skyldighet (40 kap. 14 § RB). Bevisupptagning per telefon m.m. Bevisning får vid huvudförhandling under vissa förutsättningar tas upp per telefon. Vid sådan bevisupptagning gäller inte reglerna i om kallelser och förelägganden och om påföljder för utevaro (43 kap. 8 § RB, 46 kap. 7 § RB och 47 kap. 24 § RB). Motsvarande gäller enligt den försöksverksamhet med videokonfe- rens som sker vid vissa domstolar, se lagen (1999:613) om försöks- verksamhet med videokonferens i rättegång. Åklagaren skall kallas till huvudförhandlingen. Om målsäganden biträder åtalet eller annars för talan jämte åklagaren eller om han skall höras i anledning av åklagarens talan, skall också målsäganden kallas. Om målsäganden skall inställa sig personligen, skall rätten förelägga honom vite. Den tilltalade skall kallas till huvudförhand- lingen i stämningen eller genom särskild kallelse. Skall han infinna sig personligen eller krävs det att han på annat sätt är närvarande, skall rätten förelägga honom vite. Om det finns anledning anta att den tilltalade inte skulle iaktta ett sådant föreläggande, får rätten förordna att han skall hämtas till huvudförhandlingen. Kan målet enligt bestämmelsen i 46 kap. 15 a § RB komma att avgöras trots att den tilltalade har inställt sig endast genom ombud eller har ute- blivit, skall han i kallelsen erinras om detta. Rätten förordnar om inställandet av den som är anhållen eller häktad. Om kallande av vittne och sakkunnig finns bestämmelser i 36 och 40 kap. RB ([45 kap. 15 § RB] anm. 40 kap. RB innehåller ingen bestämmelse om kallande av sakkunnig trots att det anges i 45 kap. 15 § RB; jfr dock 40 kap. 16 § RB). Underlåter målsägande, som skall höras i anledning av åklagarens talan, att infinna sig personligen vid rättegångstillfälle inför huvudförhandling, äger rätten i stället för att förelägga nytt vite förordna att han skall hämtas till rätten antingen eller till senare dag (46 kap. 14 § RB). Om den tilltalade uteblir från rättegångstillfälle för huvudför- handling eller inställer sig genom ombud då han har förelagts att infinna sig personligen, skall rätten i första hand pröva om målet kan avgöras enligt 15 a §. Är det inte möjligt att avgöra målet skall rätten besluta att den tilltalade skall kallas på nytt vid vite, hämtas till rätten antingen eller till en senare dag eller häktas, om det finns förutsättningar för det (46 kap. 15 § RB). Överklagande av ett beslut om utdömt vite En tingsrätts beslut får överklagas särskilt om tingsrätten i beslutet prövat frågan om utdömande av förelagt vite (49 kap. 5 § första stycket 4 RB). De viktigaste allmänna bestämmelserna om vite finns i lagen (1985:206) om viten (vitesL). Det finns också bestämmelser om viten i (25 kap. och 35 kap.) och i bötesverkställig- hetslagen (1979:189). Viteslagen gäller viten som enligt lag eller annan författning får föreläggas av myndigheter. Vad som föreskrivs i lagens 2–6, 9 och 10 §§ gäller dock inte sådana viten som riktar sig till var och en. Lagen skall inte tillämpas i den mån annat följer av vad som är sär- skilt föreskrivet (1 §). Ett vitesföreläggande skall vara riktat till en eller flera namngivna fysiska eller juridiska personer (adressater). Om föreläggandet innebär en skyldighet för adressaten att vidta en viss åtgärd, skall det av föreläggandet framgå eller inom vilken tidsfrist åtgärden skall vidtas. Vite får inte föreläggas om adressaten kan antas sakna faktisk eller rättslig möjlighet att följa föreläggandet. När vite har förelagts får nytt vite mot adressaten i samma sak inte föreläggas förrän det tidigare föreläggandet har vunnit laga kraft. Ett vitesföreläggande skall delges adressaten (2 §). När vite föreläggs skall det fastställas till det belopp som med hänsyn till vad som är känt om adressatens ekonomiska förhållan- den och till omständigheterna i övrigt kan antas förmå honom att följa det föreläggande som är förenat med vitet. Vitet skall fast- ställas till ett bestämt belopp, om annat inte följer av 4 §. Om vite föreläggs flera personer gemensamt skall ett särskilt belopp fast- ställas för var och en av dem (3 §). I 4 och 5 §§ finns bestämmelser om löpande vite och föreläg- gande att lämna viss uppgift. Som huvudregel gäller att frågor om utdömande av viten prövas av länsrätt på ansökan av den myndighet som har utfärdat föreläg- gandet. Frågor om utdömande av viten som har förelagts en part eller någon annan till fullgörande av en skyldighet i en rättegång eller i annat motsvarande förfarande prövas dock utan särskild ansökan av den myndighet som har utfärdat föreläggandet (6 §). I lagen finns också en bestämmelse om att tingsrätt skall pröva frågor om utdömande av vite i vissa fall (7 §). När allmän domstol prövar frågan om utdömande av viten efter särskild talan, skall målet i tillämpliga delar handläggas enligt reg- lerna i som mål om åtal för brott för vilket svårare straff än böter inte är föreskrivet (8 §). Vidare finns en bestämmelse om att vite inte skall dömas ut om ändamålet med vitet har förfallit. Vite bortfaller, om talan om att det skall dömas ut inte har delgetts adressaten från det att förutsättningarna för att väcka sådan talan uppkom (9 § första och tredje styckena). Enligt bötesverkställighetslagen gäller lagens bestämmelser om böter också vite. Det innebär bl.a. att vite kan förvandlas till fäng- else (1 och 15 §§ bötesverkställighetslagen). Även i finns bestämmelser som gäller viten. Där föreskrivs bl.a. att utdömda viten tillfaller staten (25 kap. 7 och 9 §§ BrB). I 35 kap. finns regler om bortfallande av påföljd. I kapitlet finns en bestämmelse som gäller viten (7 §). 3.2.3Tidigare överväganden när det gäller vitesföreläggande vid kallelse till förhör Frågan om att öppna en möjlighet att förelägga vite vid kallelse till förhör under en förundersökning har diskuterats endast vid ett få- tal tillfällen tidigare. angav i ett remiss- yttrande över betänkande Förundersökning (SOU 1967:59) att frågan om rätt för polismyndighet att förelägga vite i samband med kallelse borde övervägas (prop. 1969:114 s. 20). RPS:s förslag i denna del bemöttes inte i den proposition som följde på betänkandet. övervägde i sitt betänkande Ett reformerat åklagarväsende (SOU 1992:61 s. 374f) frågan om att införa möjlig- heten att förena kallelse till förhör under en förundersökning med vite. Man ansåg emellertid att det inte var rätt väg att gå. Som skäl för detta anfördes att förundersökningsförfarandet i så liten ut- sträckning som möjligt bör vara formaliserat. Det framhölls bl.a. att det fanns en risk för att klimatet vid förhöret skulle försämras och att polisen skulle behöva bygga upp en administrativ rutin för utdömande av sådana viten, som därefter skulle behöva drivas in. ansåg att den påföljd som ligger i risken att bli hämtad till förhör om man uteblir normalt bör räcka som påtryck- ningsmedel. Enligt utredningens uppfattning borde förhör i så stor utsträckning som möjligt i stället hållas i direkt anslutning till hän- delsen eller anmälan. Det skulle, menade utredningen, i motsva- rande mån minska behovet av att kalla sådana personer till förhör. Förslag: Bestämmelser införs i som gör det möjligt att vid vite kalla personer som skall höras under en för- undersökning. Enligt vad som har framförts till oss (jfr avsnitt 3.1) förekommer det i inte obetydlig omfattning att den som kallats till förhör under en förundersökning inte inställer sig. Det föreligger således enligt vår uppfattning ett behov av att vidta åtgärder för att om möjligt åstadkomma att de som kallas till sådana förhör i större utsträckning hörsammar kallelsen. Ett sätt att komma till rätta med detta är att effektivisera sanktionssystemet vid utevaro. – i princip – endast en sanktion att tillgripa mot den som inte inställer sig vid förhör under en förundersökning. Det är att besluta om att vederbörande skall hämtas till förhöret. I finns däremot flera sanktioner som kan till- gripas för att förmå personer som kallats till en domstolsförhand- ling att inställa sig. Om en tilltalad skall infinna sig personligen vid rätten eller om det krävs att han på annat sätt är närvarande skall rätten förelägga honom vite. Om det finns anledning anta att han inte skulle följa ett sådant föreläggande får rätten förordna att han skall hämtas till huvudförhandlingen. Om en målsägande skall infinna sig personligen vid rätten skall han föreläggas att göra det vid äventyr av vite (45 kap. 15 § RB). För att förmå ett vittne att infinna sig vid rätten skall rätten, som huvudregel, förelägga vittnet vite. Uteblir ett vittne som har kallats på detta sätt, får rätten förelägga ett nytt vite om målet sätts ut till en senare dag, eller förordna att vittnet skall hämtas till rätten antingen eller till den senare dagen (36 kap. 20 § RB). Om ett vittne infinner sig men vägrar att t.ex. avlägga ed eller avge vittnesmål, kan rätten i vissa fall förelägga vittnet att fullgöra sina skyldigheter vid äventyr av häkte (36 kap. 21 § RB). Av de sanktioner som rätten kan tillgripa för att förmå personer att infinna sig vid domstolsförhandling har vitessanktionen ansetts som den praktiskt mest viktiga sanktionen (se t.ex. prop. 1986/87:89 s. 123). När det gäller att få personer att infinna sig till förhör under en förundersökning finns som regel inte denna sanktion att tillgripa. Ett undantag utgörs av möjligheten att under förundersökningen begära vittnesförhör inför rätten enligt bestämmelsen i 23 kap. 13 § RB. Som framgått finns också en bestämmelse i 23 kap. 15 § RB som möjliggör bevisupptagning inför rätten under en förundersök- ning. Vid kallelse till bevisupptagning enligt de nu nämnda bestämmelserna gäller – i tillämpliga delar – reg- ler om bevisupptagning utom huvudförhandling. När det gäller utformningen av kallelsen till en sådan bevisupptagning får denna förenas med vite (se ovan avsnitt 3.2.2 samt 9 kap. 7 § första stycket och 35 kap. 9 § RB). Som framgått under avsnittet om den rättsliga regleringen är möjligheterna till sådan bevisupptagning begränsad. Dessutom fordras att åklagare inträder som förunder- sökningsledare (403-5 och RÅFS 1997:12). Det sistnämnda har dock praktisk betydelse endast i den situation som avses i 23 kap. 13 § RB. Under en förundersökning får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen (23 kap. 6 § RB). Den bestämmelsen innebär en allmän regel om rätt för undersökningsledaren att låta anställa förhör under förunder- sökningen (Fitger, , del 2, s. 23:34). Som framgår under avsnitt 3.3.1 sätter bestämmelsen i 23 kap. 7 § RB om hämt- ning till förhör gränser när det gäller skyldigheten att infinna sig till förhör. I den mån hämtning inte kan ske finns nämligen inte någon skyldighet att infinna sig vid förhör. Någon särskild form för själva kallelsen till förhör under en för- undersökning är inte föreskriven. Det anses dock att kallelsen bör göras bevislig om den skall läggas till grund för ett beslut om hämtning enligt bestämmelsen i 23 kap. 7 § första stycket RB. Den som hörs har vidare rätt att få besked om anledningen till förhöret (Karnov 2000/01, del 3, s. 2814f, not. 673 och 674). Vid våra besök hos polis- och åklagarmyndigheter har framförts att ett införande av en möjlighet att använda vitesföreläggande i samband med kallelse till förhör hos polisen skulle kunna medföra att de som kallas i större utsträckning hörsammar kallelsen. Vi delar den uppfattningen. En möjlighet till vitesföreläggande torde kunna utformas så att befogade rättssäkerhetskrav uppfylls. Vi föreslår därför att det införs bestämmelser i som möjliggör att kalla personer som skall höras under en förundersök- ning vid äventyr av vite. Härigenom tillskapas en sanktionsform som kan användas för att förmå den som skall höras att infinna sig till förhöret. Att det därutöver kan finnas skäl att överväga vissa utvidgningar av möjligheterna att hämta någon till förhör åter- kommer vi till i det följande (se avsnitt 3.3.4). Mot en sådan ordning skulle alltjämt kunna hävdas (jfr ovan avsnitt 3.2.3) att reglerna för kallelse till förhör under en förunder- sökning inte på något sätt bör formaliseras.