sou · GPB314d2 · 2002-01-01 00:00:00 — I kapitel 14, som behandlar handel med människor för sexuella ändamål, analyserar kommittén den nämnda gemensamma åtgärden och FN:s konvention om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor och redovisar sin bedömning om den svenska lagstiftningen bör kompletteras i något avseende för att fullt ut uppfylla åtagandena i den gemensamma åtgärden och i FN:s ovan nämnda konvention. Kommittén redovisar också där sin bedömning om det finns ett behov att införa en bestämmelse om ansvar för ett särskilt brott som tar sikte på handel med människor för sexuella ändamål. Enligt direktiven skall kommittén om den kommer till slutsatsen att lagändringar krävs eller att ett särskilt brott bör införas också utreda om det generella kravet på dubbel straffbarhet bör tas bort. Som där framgår (avsnitt 16.4.2–16.4.6) anser kommittén att den svenska lagstiftningen i och för sig kraven uppfyller i den gemen- samma åtgärden och den nämnda , men att det bör införas nya bestämmelser om straffansvar för människohandel för sexuella ändamål och, om handeln avser någon , handel med barn för sexuella ändamål. I detta avsnitt diskuterar kommittén huruvida det för lagföring i enligt dessa bestämmelser om brott som begåtts utomlands bör göras undantag från kravet på dubbel straffbarhet. 15.2Den närmare innebörden av kravet på dubbel straffbarhet2 De svenska jurisdiktionsreglerna avgör om svensk lag, dvs. svensk straffrätt, är tillämplig och om svensk domstol är behörig att döma beträffande ett visst brott. Reglerna finns företrädesvis i 2 kapitlet . Ett brott kan ha anknytning till en stat på i princip fyra sätt: genom gärningsorten, gärningsmannen, angreppsobjektet eller brottet. Utgångspunkten är att en stat har jurisdiktion över brott som förövats på det egna territoriet. Detta följer av den folkrättsliga principen om staters suveränitet. Av olika skäl har dock denna kompetens befunnits otillräcklig och stater har tagit sig jurisdiktion över brott begångna 2 Redogörelsen baserar sig i allt väsentligt på m.fl. En kommentar, t.o.m. suppl. 4, s. 2:1 f., Per , Straffrätt och territorium, och Svensk internationell straffprocessrätt, utg. av m.fl., . Kravet på dubbel straffbarhet vid brott som begåtts utomlands 489 De jurisdiktionsregler som ger en stats domstolar behörighet att döma för brott begångna utomlands brukar benämnas extraterritoriell lagstiftning. Grunderna för staters jurisdiktion brukar uttryckas i olika principer. Med utgångspunkt i de fyra anknytningsmöjligheterna skall här kort nämnas några principer. Anknytning på grund av gärningsorten. Utgångspunkten är att en stat har jurisdiktion över brott som förövats på det egna territoriet. Detta följer ur den folkrättsliga principen om staters suveränitet och uttrycks som territorialitetsprincipen. Anknytning till gärningsmannen. Enligt den aktiva personalitets- principen har en stat jurisdiktion över brott förövade av egna medborgare eller personer med hemvist i den aktuella staten. Anknytning till angreppsobjektet. Det finns två principer som grundar sig på angreppsobjektet. En stat har, enligt statsskydds- principen, jurisdiktion över brott som riktar sig mot dess egna – allmänna – intressen. En stat har därutöver, enligt den passiva personalitetsprincipen, jurisdiktion över brott begångna mot enskilt intresse i domstolslandet. Anknytning på grund av brottet. Jurisdiktion kan även grunda sig på brottets karaktär. Detta uttrycks som universalitetsprincipen. Denna princip har sin grund i att vissa brott, t.ex. folkrättsbrott, anses vara sådana att det ligger i hela världens intresse att bekämpa dem. De beskrivna principerna utgör sannolikt en del av folkrätten. Med folkrätten som yttersta gräns bestämmer alltså varje enskild stat vilket omfång dess jurisdiktion skall ha. 15.2.2Bestämmelserna i 2 kapitlet De svenska jurisdiktionsreglerna finns, som nämnts, företrädesvis i 2 kapitlet . I 1 § kommer den sedan gammalt gällande grundsatsen beträffande brott som har begåtts i till uttryck. 1 § För brott som begåtts här i riket dömes efter svensk lag och vid svensk domstol. Detsamma gäller, om det är ovisst var brott förövats men skäl finnes antaga att det är begånget inom riket. Den som har begått brott här i riket skall, enligt paragrafens första mening, dömas enligt svensk lag och vid svensk domstol. Regeln bygger på territorialitetsprincipen. 490 Kravet på dubbel straffbarhet vid brott som begåtts utomlands Även om det är ovisst om ett brott har förövats inom eller utom riket gäller, enligt paragrafens andra meningen, svensk jurisdiktion. Det krävs dock att det finns skäl att anta att brottet är begånget i . Huvudreglerna beträffande brott som begåtts utom riket framgår av 2 §. 2 § För brott som begåtts utom riket dömes efter svensk lag och vid svensk domstol, om brottet begåtts 1.av svensk medborgare eller av utlänning med hemvist i , 2.av utlänning utan hemvist i , som efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här i riket eller som är dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare och finnes här, eller 3.av annan utlänning som finnes här i riket och å brottet enligt svensk lag kan följa fängelse . Första stycket gäller ej, om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten eller om den begåtts inom område som ej tillhör någon stat och enligt svensk lag svårare straff än böter icke kan följa på gärningen. I fall som avses i denna paragraf må ej ådömas påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är stadgat för brottet enligt lagen på gärningsorten. I första stycket anges att för brott som begåtts utom riket döms efter svensk lag och vid svensk domstol under förutsättning att brottet begåtts av svensk medborgare. Den svenska kompetensen omfattar alltså i princip alla av svenska medborgare begångna brott. Det är den aktiva personalitetsprincipen som här kommer till uttryck. Enligt bestämmelsen jämställs med svensk medborgare utlänning med hemvist i . Den svenska jurisdiktionen omfattar därutöver brott som har begåtts utomlands av vissa andra utlänningar (punkterna 2 och 3). Dessa är dels utlänningar utan hemvist i , som efter brottet blivit svenska medborgare eller flyttat till , dels utlänningar som är danska, finska, isländska eller norska medborgare och finns här i riket samt dels andra utlänningar som finnes här om det enligt svensk lag kan följa fängelse . För att man skall kunna lagföra vissa utlänningar i krävs det alltså att de faktiskt finns här. I det fall en utlänning mot sin vilja har utlämnats till för brottet har i rättspraxis nämnda förutsättning inte ansetts vara uppfylld.3 I andra stycket anges att kompetensregeln i första stycket inte gäller om bl.a. gärningen är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten. Bestämmelsen, som infördes genom en lagändring , innebär att 3 Rättsfallet NJA 1987 s. 771. Kravet på dubbel straffbarhet vid brott som begåtts utomlands 491 det som huvudregel enligt 2 kapitlet gäller ett krav på dubbel straffbarhet vid lagföring i för brott som begåtts utomlands. Frågan om gärningens straffbarhet enligt lagen på gärningsorten skall bedömas enligt de bestämmelser i denna lag som gäller när domen meddelas och inte enligt de bestämmelser i gärningsstaten som gällde vid gärningstillfället. Domstolen skall beakta gärningslandets preskrip- tionsbestämmelser och de ändringar i detta lands strafflagstiftning som skett efter det att brottet begicks. Svensk domstol skall dock vid lagföring av brott som begåtts utomlands givetvis beakta innehållet i lagen på gärningsorten för gärningen. Ansvar skall alltså inte i något fall dömas ut om gärningen var straffri enligt den lag som gällde på gärningsorten när gärningen förövades, oavsett om gärningen till följd av lagändringar kommit att bli straffbar enligt de bestämmelser i gärningsortens lag som gällde vid tiden för lagföringen i Sverige.4 Domstolen skall, enligt tredje stycket, vid bestämmandet av påföljd respektera det straffmaximum för brottet som gäller enligt lagen på gärningsorten. Påföljden får inte vara strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt gärningsortens lag. Om brottet enligt lagen på gärningsorten endast kan föranleda böter, kan alltså inte påföljden bestämmas till fängelse, villkorlig dom eller skyddstillsyn. I 3 § kompletteras reglerna i 2 §, angående svensk jurisdiktions- kompetens rörande brott som har begåtts utom riket. 3 § För brott som begåtts utom riket dömes även i annat fall än som avses i 2 § efter svensk lag och vid svensk domstol, 1.om brottet förövats å svenskt fartyg eller luftfartyg, så ock eljest om det begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen å sådant fartyg, 2.om brottet begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig eller om det begåtts av någon annan på ett sådant område och avdelningen befann sig där för annat ändamål än övning, 3.om brottet begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten eller som tillhör Polisens utlandsstyrka, om brottet har begåtts i tjänsten utom riket av en polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman vid , som utför gränsöverskri- dande arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse som har tillträtt, 1972:98 s. 212 f. och 215. 492 Kravet på dubbel straffbarhet vid brott som begåtts utomlands 4.om brottet förövats mot , svensk kommun eller annan menighet eller svensk allmän inrättning, 5.om brottet begåtts inom område som ej tillhör någon stat och förövats mot svensk medborgare, svensk sammanslutning eller enskild inrättning eller mot utlänning med hemvist i , 6.om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage, försök till sådana brott, folkrättsbrott, olovlig befattning med kemiska vapen, olovlig befattning med minor eller osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol, eller 7.om det lindrigaste straff som i svensk lag är stadgat för brottet är fängelse eller däröver. I paragrafen finns regler som gäller vissa brott begångna utomlands oberoende av om gärningsmannen är svensk medborgare eller en utlänning. I paragrafen anges åtta specialfall som ligger under svensk straffrättslig jurisdiktion, oavsett innehållet i lagen på gärningsorten. Specialfallen utgör alltså undantag från de begränsningar i den svenska kompetensen som anges i 2 §, bl.a. kravet på dubbel straffbarhet vid lagföring i för brott begångna utomlands. Den svenska kompetensen har utsträckts bl.a. i det fall brottet förövats mot , svensk kommun eller annan menighet eller svensk allmän inrättning (punkten 4). Denna regel, om brott mot offentligt svenskt intresse, grundas på statsskyddsprincipen. Med brott mot avses brott som riktar sig mot ett sådant straffskyddat intresse, som den svenska staten uppfattas som bärare av. Hit hör brott mot svenska statens yttre och inre säkerhet eller dess offentliga myndigheter. Även smuggling och brott mot den svenska valutaregleringen anses utgöra brott mot Sverige.5 I förarbetena till den straffrättsliga ansvarsregeln om s.k. organiserad människosmuggling i 10 kap. 5 § utlänningslagen (1989:529) sägs att ett sådant brott skall anses ha förövats mot om det har begåtts utomlands.6 Den svenska kompetensen har vidare utsträckts till att omfatta brott som begåtts inom område som inte tillhör någon stat och förövats mot svensk medborgare, svensk sammanslutning eller enskild inrättning eller mot utlänning med hemvist i (punkten 5). Regeln bygger på den passiva personalitetsprincipen. Bestämmelsen innebär således att brott mot enskilt intresse med närmare anknytning till faller under svensk jurisdiktion endast om det begås inom område där ingen stats lag gäller. Att utvidgningen av kompetensen begränsats, till 5Rättsfallen NJA 1950 s. 140 och 1953 s. 524. 1983/84:144 s. 8 f., 117 och 119 f. Se avsnitt 16.4.1 om handel med människor för sexuella ändamål. Kravet på dubbel straffbarhet vid brott som begåtts utomlands 493 område där ingen stats lag gäller, har motiverats med att de brott som riktar sig mot bl.a. svensk medborgare, såsom brott mot person, oftast torde vara straffbara även på gärningsorten. Den svenska kompetensen har utsträckts till att omfatta även vissa brott över vilka , genom tillträde till internationella konventioner, förpliktat sig att ha jurisdiktion (punkten 6). De brott som finns uppräknade betraktas som internationella och regeln ger uttryck för universalitetsprincipen. Av lagtexten framgår att svensk domstol är behörig att döma över bl.a. folkrättsbrott. Sådana brott är kriminaliserade i 22 kap. 6 § BrB. Den svenska kompetensen omfattar därutöver fall där det lindrigaste straff som föreskrivs i svensk lag för brottet är fängelse eller däröver (punkten 7). Denna punkt tillkom genom ändringar i 2 kapitlet och föranleddes av den huvudregel om dubbel straffbarhet som då infördes i 2 §. Även denna punkt kan sägas ge uttryck för universalitetsprincipen. I lagstiftningsärendet anfördes att det kunde vara stötande att behöva acceptera gärningsortens lag när det gällde särskilt grova brott. Motivet bakom införandet av denna punkt är alltså troligtvis att eliminera risken för att frånvaron av svensk jurisdiktion i ett enskilt fall skulle framstå som stötande. Man ansåg att det lagtekniskt inte var lämpligt att i bestämmelsen göra en uppräkning av vissa grova brott. I stället har de aktuella brotten avgränsats genom en hänvisning till det minimistraff som följer på brottet i svensk lag, dvs. minimistraffet enligt straffskalan för brottet.7 Gränsen har satts vid ett minimum av fängelse . Bestämmelsen omfattar därmed sådana brott som mord (3 kap. 1 §), dråp (3 kap. 2 §), människorov (4 kap. 1 §), grov våldtäkt (6 kap. 1 §), grovt rån (8 kap. 6 §) och grov mordbrand (13 kap. 2 §). I 3 a § har tagits in en erinran om den utvidgning av den svenska kompetensen som skett genom lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagstiftning för brott. 3 a § Även i annat fall än som avses i 1–3 §§ dömes för brott efter svensk lag och vid svensk domstol enligt vad som föreskrives i lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott. Den i paragrafen nämnda lagen kom till i samband med tillträde till den europeiska konventionen om överförande av lagföring i brottmål (lagföringskonventionen). Konventionen har till syfte att bereda medlemsstaterna möjlighet att i varje särskilt fall förlägga lagföringen för ett brott till den stat där det 1972:98 s. 57, 98, 101 och 145. 494 Kravet på dubbel straffbarhet vid brott som begåtts utomlands med hänsyn till omständigheterna framstår som mest ändamålsenligt. Om en främmande stat gör framställning om att lagföringen skall överlämnas till och denna ansökan bifalls, är alltså svensk domstol behörig även om det inte föreligger behörighet enligt 1–3 §§. I 4 § regleras frågan om var brottet skall anses vara begånget. 4 § Brott anses begånget där den brottsliga handlingen företogs, så ock eller, vid försök, det tillämnade brottet skulle Ett brott kan enligt bestämmelsen vara begånget på flera ställen. Ett brott anses för det första begånget där den brottsliga handlingen företogs. Så snart någon del av den brottsliga handlingen har ägt rum i är handlingen i sin helhet att anse som begången inom , dvs. inte endast den del av handlingen som företogs inom landets gränser. Om t.ex. en hälare har köpt tjuvgods utomlands och avyttrar det i , är häleriet begånget här. Ett brott anses vidare begånget här i landet om det har fullbordats här. När det gäller försök skall det anses begånget såväl där försökshandlingen företogs som där det avsedda brottet skulle ha fullbordats. Det finns i paragrafen inga särskilda bestämmelser för det fallet att flera har medverkat till ett brott. Det framgår dock att varje medverkandes brott skall anses begånget såväl där hans handling företogs som där det brott till vilket han medverkat blev fullbordat. Om någon utomlands anstiftar en annan att utföra och fullborda ett brott i anses alltså anstiftaren ha begått brottet här. På samma sätt bedöms följaktligen det fallet att någon utomlands lämnar medhjälp till att annan utför och fullbordar ett brott i . I litteraturen har ifrågasatts om inte den medverkande skall anses ha förövat sitt brott i även om brottet – vartill medverkan skett – har utförts i , men fullbordats utomlands. I 5 § anges att det för åtal i vissa fall krävs förordnande av regeringen eller den som regeringen har bemyndigat därtill. 5 § Åtal för brott, som inom riket begåtts å utländskt fartyg eller luftfartyg av utlänning som var befälhavare eller tillhörde besättningen å fartyget eller eljest medföljde detsamma mot sådan utlänning eller mot utländskt intresse, må ej väckas utan att förordnande därom meddelas av regeringen eller den regeringen bemyndigat därtill. Åtal för brott, som förövats utom riket, får väckas endast efter förordnande enligt första stycket. Åtal får dock väckas utan ett sådant förordnande, om brottet är osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol eller om brottet begåtts Kravet på dubbel straffbarhet vid brott som begåtts utomlands 495 1.å svenskt fartyg eller luftfartyg eller i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen å sådant fartyg, 2.av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig, 3.vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten eller som tillhör Polisens utlandsstyrka, 4.i tjänsten utom riket av en polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman vid som utför gränsöverskridande arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse som har tillträtt, 5.i , , eller eller på fartyg eller luftfartyg i reguljär trafik mellan orter belägna i eller någon av nämnda stater, eller 6.av svensk, dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare mot svenskt intresse. I andra stycket finns bestämmelser om åtalsprövning rörande brott som har begåtts utomlands. Sådana brott ligger, som framgår av 2 och 3 §§, i vid utsträckning under den svenska kompetensen. Huvudregeln för dessa brott är att åtal får väckas endast efter särskilt åtalsförordnande. Frågan om huruvida svenska myndigheter skall göra bruk av den kompetens de har enligt 2 och 3 §§ skall alltså prövas utifrån förhållandena i det särskilda fallet. Till skillnad från brott som har begåtts i gäller alltså inte principen om absolut åtalsplikt för dessa fall. Genom regeringens eller, i de fall delegation har skett, Riksåklagarens prövning kan de fall som leder till åtal i begränsas till situationer där det föreligger ett intresse av att lagföring kommer till stånd i Sverige.8 Åtalsprövningen innebär sålunda en diskretionär lämplighetsavvägning varvid allehanda omständigheter kan beaktas. I paragrafen finns vissa undantag angivna. Åtal får väckas utan sådant förordnande, bl.a. om brottet har begåtts av svensk, dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare mot svenskt intresse (punkten 6). Med svenskt intresse förstås här sådant svenskt intresse som har beskrivits i 3 § p. 4 och 5, dvs. såväl offentligt som enskilt intresse. Av de övriga bestämmelserna i 2 kapitlet skall här endast i korthet beröras 5 a och 6 §§. När lagföring för brott i aktualiseras kan det vara så att ansvar för gärningen redan har prövats i en dom utomlands. I 5 a § 8 Enligt förordningen (1993:1467) med bemyndigande för Riksåklagaren att förordna om väckande av åtal i vissa fall är beslutanderätten t.ex. när ett brott har begåtts utomlands av en svensk medborgare eller utlänning med hemvist i delegerad till Riksåklagaren. 496 Kravet på dubbel straffbarhet vid brott som begåtts utomlands regleras frågan om i vilken utsträckning den i utlandet meddelade domen utgör hinder mot lagföring i för samma gärning. Om t.ex. ansvar för gärningen har prövats genom en lagakraftägande dom i den främmande stat där gärningen förövats så får den tilltalade inte lagföras för samma gärning i , om han har frikänts från ansvar, om han har förklarats skyldig till brottet utan att en påföljd har dömts ut, om den utdömda påföljden har verkställts i sin helhet eller verkställigheten pågår, eller om den utdömda påföljden har bortfallit enligt lagen i den främmande staten. Beträffande vissa brott görs det dock undantag från denna rättsverkan av utländsk dom. Undantagen avser bl.a. brott för vilket det lindrigaste straffet enligt svensk lag är fängelse eller därutöver (genom hänvisning till 3 § p. Motivet till undantaget avseende grova brott är detsamma som i 3 §. Man har alltså ansett det stötande att behöva acceptera gärningsortens lag när det gäller särskilt grova brott. Om någon döms till ansvar i för brott och han tidigare i ett annat land har dömts till påföljd för samma gärning, skall enligt 6 § vid bestämmandet av påföljd skälig hänsyn tas till vad han undergått utom riket. 15.2.3Motiven till att det nuvarande kravet på dubbel straffbarhet infördes Den ursprungliga lydelsen av 2 § reglerade endast brottsliga gärningar som en utlänning hade begått utom . En förutsättning för svensk jurisdiktionskompetens över en sådan brottslig gärning var att gärningen inte var fri från straffansvar enligt den lag som gällde på gärningsorten. När det gällde brott utomlands begångna av svenska medborgare eller utlänningar med hemvist i , uppställdes inte något krav på dubbel straffbarhet. Det dåvarande kravet var alltså begränsat till att avse endast utlänningar utan hemvist i . Frågan om införandet av en allmän regel om krav på dubbel straffbarhet aktualiserades i samband med överväganden rörande tillträde till den europeiska konventionen om brottmålsdoms internationella rättsverkningar (brottmålskonventionen). I denna finns regler om ne bis in idem (ej två gånger i samma sak). Reglerna anger i vilken utsträckning en stat skall vara förhindrad att lagföra en person för en gärning för vilken han har dömts i en annan konventionsstat. Enligt konventionen är en europeisk brottmåls- dom hinder för en ny prövning av fråga om ansvar för en gärning som omfattas av domen, bl.a. när den tilltalade har frikänts. Detta gäller även i det fallet då den frikännande domen grundas på det förhållandet Kravet på dubbel straffbarhet vid brott som begåtts utomlands 497 att den åtalade gärningen inte är straffbar i den konventionsstat där domen har meddelats. I lagstiftningsärendet, om godkännande av konventionen, anförde departementschefen att det inte gick att förena så vidsträckta regler om utländsk doms rättsverkan med de då gällande bestämmelserna om svensk strafflags tillämplighet utomlands. Om man från svensk sida godtog en frikännande utländsk dom även när frikännandet hade skett på grund av att gärningen inte var straffbar på gärningsorten kunde, enligt departementschefen, inte den svenska strafflagstiftningen innehålla regler enligt vilka åtal kunde väckas för samma gärning om ansvarsfrågan ännu inte hade prövats i utlandet. Han menade att om förslaget, att ge utländsk dom i stort sett sådan rättsverkan som följer av konventionen, godtogs medförde detta att regler om svensk straffrättslig kompetens borde ändras på motsvarande sätt.9 Departementschefen menade att det för övrigt, helt oberoende av de krav konventionen ställde, fanns goda skäl för en reform i en sådan riktning. Han anförde bl.a. följande.10 Den svenska kompetensen ter sig vid en internationell jämförelse anmärkningsvärt vidsträckt. Den begränsas visserligen av kravet på särskild åtalsprövning. Det måste dock anses vara ett rimligt krav att gränserna för jurisdiktionsrätten anges direkt i lag och inte dras i praxis via reglerna om diskretionär åtalsprövning. En annan nackdel med långtgående behörighetsregler, som inte begränsas av hänsyn till gärningsortens lag, är att åtal för brott utomlands kan drabba svenska medborgare synnerligen ojämnt.