sou · GPB314d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Uttrycket sexuella trakasserier har numera, som nämnts, en legal definition i jämställdhetslagen. Den legala definitionen omfattar betydligt mer än kränkande uttalanden av sexuell natur. Det behöver enligt jämställdhetslagen inte ens vara fråga om ett beteende eller handlande av sexuell natur. Härtill kommer, som Kvinnovålds- kommissionen också anmärkte, att ordet trakassera i en mer vardaglig mening för tankarna till upprepade och långvariga beteenden. Sexualbrott mot vuxna 227 Med hänsyn härtill talar starka skäl mot användningen av uttrycket trakasserar också i det nu aktuella straffrättsliga sammanhanget. En tänkbar åtgärd är att utvidga tillämpningsområdet för ofredande. I rättsfallet NJA 1997 s 359 menade domstolens majoritet att mannen med sina yttranden inte kunde anses ha gett uttryck för en sådan hänsynslöshet som fordrades för att handlingen skulle kunna rubriceras som ofredande. Även ett justitieråd i minoriteten ansåg att ansvar för ofredande inte kunde komma ifråga av det skälet. Enligt gällande lagtext kan, som framgått av avsnitt 6.4.3, straffbudet användas för att skydda kvinnofriden, bl.a. i de fall då sådana trakasserier inte är att betrakta som sexuellt ofredande. Det kan t.ex. vara fråga om ett antastande såsom att hålla fast kvinnan, att ta henne under armen för att förmå henne att följa med, att klappa henne i ryggslutet etc. Det kan även röra sig om ett närmande i ord vid sökande av sexuellt sällskap under förutsättning att det upprepas trots att kvinnan är avvisande. En möjlig åtgärd är alltså att bibehålla det gällande kravet på att det skall vara fråga om en kännbar fridskränkning, men mildra kravet på att handlingen skall ge uttryck för hänsynslöshet. Bestämmelsen skulle då kunna bli tillämplig på ett sådant förfarande som var aktuellt i rättsfallet. I rättsfallet aktualiserades också tillämpningen av straffbestämmel- sen om förolämpning. föreslog, som nämnts, bl.a. att förolämpning på grund av den kränkta personens kön skulle ligga under allmänt åtal. Förolämpning är enligt huvudregeln ett målsägandebrott (se avsnitt 6.4.3). Vissa typer av förolämpningar ligger dock under allmänt åtal. Åklagaren får sålunda väcka åtal vid vissa angivna fall av föro- lämpning. Rätten att väcka allmänt åtal är dock på olika sätt begränsad. För de i praktiken vanligaste undantagssituationerna gäller att allmänt åtal får väckas endast om målsäganden anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt. Genom att föreskriva att åtal endast får ske då det finns särskilda skäl för detta begränsas åtalen till särskilt straffvärda fall. I förarbetena sägs bl.a. att allmänt åtal skall väckas endast i mera svårartade fall av sådana förolämpningar, t.ex. då någon vid upprepade tillfällen utsätts för förolämpning på sin arbetsplats eller i sitt bostadsområde.68 Den restriktiva utformning som lagtexten fått ger åklagarna stöd för att utan mera ingående undersökning avvisa obefogade anmälningar.69 1981/82:58 s. 24 och prop. 1986/87:124 s. 46. 69Brottsbalkskommentaren, s. 5:31. 228 Sexualbrott mot vuxna Den allmänna åtalsrätten i är endast i mindre utsträckning begränsad genom åtalsregler om målsägande- och angivelsebrott. Man har ansett att en sådan kriminalisering riskerar att få minskad preventiv effekt. Försonas målsäganden och gärnings- mannen kommer brottet att bli ostraffat. Om det är fråga om ett måls- ägandebrott finns det även en risk att denne kan vara obenägen att utsätta sig för det besvär och de ekonomiska risker som ett åtal medför.70 Vid införande föreslog att alla ärekränkningsbrott skulle läggas under allmänt åtal med den be- gränsningen att åtal fick ske endast om det var påkallat ur allmän syn- vinkel. Motivet för kommitténs ståndpunkt var i huvudsak att en person som utsätts för svårartad ärekränkning inför den allmänna opinionen kan behöva det stöd som det innebär att en allmän åklagare åtar sig hans sak. Förslaget ledde dock inte till lagstiftning, eftersom man ansåg att det fanns en risk för att åklagarna skulle betungas med ett mycket stort antal anmälningar för ärekränkning vari hävdades att åtal var befogat ur allmän synpunkt.71 Den tidigare restriktiva hållningen mot att föra ärekränkningsbrotten under allmänt åtal har dock efter hand luckrats upp och alltfler undan- tag har, som framgått, föreskrivits i paragrafen (5 kap 5 § BrB). I litteraturen har den gällande ordningen att förolämpning i flertalet fall endast kan åtalas av målsäganden, motiverats med att människor inte är så känsliga för kränkande tillmälen som . Som ytterligare argument för den gällande ordningen har framförts att en kraftigare repression på detta område skulle försvåra i stället för att underlätta samlevnaden människor emellan. Det har även betonats att en målsägande inte har möjlighet att förhindra att åtal väcks för brottet om brottet ligger under allmänt åtal. Det förhållandet att målsäganden inte har möjlighet att påverka åtalsfrågan skulle kunna försvåra en uppgörelse mellan denne och gärningsmannen. Man har även hävdat att en åtalsregel, om att ett visst brott är målsägandebrott, inte generellt behöver innebära att kriminaliseringen får väsentligt minskad preventiv effekt. En sådan kriminalisering kan verka upprätthållande på folk- moralen även om många överträdelser blir obeivrade.72 förslag om att införa en bestämmelse om att förolämpning med anspelning på den kränktes kön skall ligga under allmänt åtal, avvisades av regeringen på den grunden att förslaget innebar att bestämmelsen skulle få ett mycket brett tillämpnings- 70Per , Rättegång, Andra häftet, 8 uppl., , s. 61 f 71NJA II 1962 s. 163. 72Per , s. 61 f. Sexualbrott mot vuxna 229 Den skulle omfatta förolämpningar mot såväl kvinnor som män. Det är enligt regeringen tveksamt om kvinnor – eller män – i just denna egenskap är i behov av ett sådant generellt skydd som en sådan ändring av åtalsbestämmelsen skulle innebära. Regeringen menade att bestämmelser av denna karaktär riskerar att förlora sin mening om de utvidgas till att omfatta i stort sett hela befolkningen. Det är, som har anfört, inte ovanligt att särskilt kvinnor får ta emot förolämpningar som på ett synnerligen kränkande sätt anspelar på deras kön. Förolämpningar med anspelning på en persons kön eller annan personlig egenskap kan upplevas som djupt kränkande för den personliga integriteten. Det finns, som kommissionen uttalat, anledning att behandla sådana förolämpningar på samma allvar som när det gäller anspelning på ras, hudfärg etc. En annan metod, än den som föreslog, att öka skyddet för dem som utsätts för förolämpningar av detta slag är att ändra åtalsreglerna på så sätt att brottet när det gäller förolämpning ges samma innehåll som reglerna beträffande förtal; åtal för förolämpning skulle då efter angivelse alltid kunna väckas av åklagare om åtal av särskilda skäl anses påkallat. Som sådana särskilda skäl skulle då i förarbetena kunna utpekas yttranden av sexuellt kränkande art. En annan tänkbar åtgärd är att utvidga tillämpningsområdet för sexuellt ofredande. I rättsfallet NJA 1997 s. 359 betonade bl.a. att 6 kapitlet upptar brott som på skilda sätt har anknytning till sexuallivet, att kapitelrubriken intill en lagändring var sedlighetsbrott och att brottet sexuellt ofredande fram till nämnda lagändring benämndes otuktigt beteende. Domstolen menade att förhållandena i fallet inte var sådana att yttrandenas sexuella karaktär kunde föranleda bedömningen att mannen hade uppträtt uppenbart sedlighetssårande. För ansvar räckte det inte att yttrandena innehöll ord med sexuell innebörd och att de i en mer allmän mening framstod som anstötliga. För att handlingen skall vara straffbar räcker det enligt vad som kan uttolkas av avgörandet inte att yttrandena innehåller ord med sexuell innebörd, utan därutöver krävs att själva handlingen har en reell sådan innebörd; möjligen skall yttrandet, med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, ha en sexuell inriktning i den betydelsen att den huvudsakligen är ägnad att söka reta eller tillfredsställa gärnings- mannens sexualdrift. Uttalanden som endast är ägnade att av den utsatte uppfattas som kränkande och förnedrande på grund av hans eller hennes kön, t.ex. könsbaserade förolämpningar, faller därmed utanför tillämpningsområdet. 230 Sexualbrott mot vuxna Enligt kommitténs mening bör en ny bestämmelse motsvarande nuvarande 6 kap. 7 § tredje stycket BrB ges ett vidare tillämpnings- område än det redovisade. I den nya regleringen bör straffansvaret allmänt riktas mot kränkning av den enskildes sexuella integritet, och ett straffbud bör avse gärningar av denna art som inte är straffbara en- ligt andra bestämmelser rörande sexualbrott av allvarligare slag. Frågan om gärningsmannen handlat i syfte att söka reta eller tillfredsställa sin sexualdrift bör alltså inte vara styrande för straffbarheten. Med en sådan lagstiftning uppnår man ett sådant skydd att det från de synpunkter kommittén har att beakta inte behövs några ytterligare förändringar beträffande ofredande eller förolämpning. 6.4.8Den nya bestämmelsen bör föreskriva ansvar för den som utsätter en person för ett beteende som kan kränka personens sexuella integritet Kommitténs bedömning: I en ny bestämmelse bör det föreskrivas ansvar för den som utsätter en person för ett beteende som kan kränka personens sexuella integritet. En sådan bestämmelse innebär i förhållande till gällande rätt en viss utvidgning av det straffbara området, bl.a. beträffande kränkande uttalanden med sexuell anspel- ning. Vid bedömningen av om ett visst beteende är straffbart bör, i likhet med gällande rätt, hänsyn tas till bl.a. mot vem yttrandet riktas mot samt tids- och miljöförhållanden. Bestämmelsens syfte kommer bäst till uttryck om brottsbeteckningen blir sexuell kränkning. Den nuvarande brottsbeskrivningen i 6 kap. 7 § tredje stycket BrB är språkligt föråldrad. Man kan ifrågasätta om t.ex. uttrycket på ett upp- enbart sedlighetssårande sätt har förankring i det moderna språk- bruket. Brottsbeskrivningen antyder dessutom att brottet är ett brott mot allmänheten mer än ett brott mot person. Den nya bestämmelsen bör som framgått ge skydd mot angrepp mot den sexuella integriteten. Det rör sig med andra ord om rättskränkningar som direkt riktar sig mot en viss person. Brottets karaktär i detta hänseende bör komma till uttryck i brottsbeskrivningen. I kommitténs direktiv sägs att det är viktigt att i lagtexten använda ord och uttryck som på ett riktigt sätt beskriver vad som har skett. Som exempel på sådana ord som bör ersättas med andra uttryck nämns sexuellt umgänge, vanmakt och förförelse av ungdom. Sexualbrott mot vuxna 231 finns det ett behov av att modernisera språket även i andra avseenden. I avsnitt 4.5 har lämnats en redogörelse om språket i lagtexten. Det finns alltså redan från språkliga utgångspunkter skäl att ändra den gällande straffbestämmelsen om sexuellt kränkande beteende i ord och handling. En ny bestämmelse bör, såsom nämnts, ta sikte på kränkningar av enskildas sexuella integritet och avse också handlingar som för när- varande inte faller under straffbestämmelsen i 6 kap. 7 § tredje stycket BrB. Skyddet bör självklart omfatta kränkningar av såväl hetero- som homosexuell natur. I en ny bestämmelse bör det sålunda föreskrivas ansvar för den som utsätter en person för ett beteende som kan kränka personens sexuella integritet. Bestämmelsens syfte kommer bäst till uttryck om brottsbeteckningen blir sexuell kränkning. Lagtexten bör uttrycka en s.k. objektiv norm. Det är inte den som utsätts för handlingen som avgör om den är kränkande. Ansvar kan komma ifråga även om denne inte känner sig kränkt och omvänt; det förhållandet att denne känner sig kränkt innebär inte nödvändigtvis att kravet är uppfyllt. Vid bedömningen av om ett visst beteende är straffbart bör, i likhet med gällande rätt, hänsyn tas till bl.a. mot vem yttrandet riktas mot samt tids- och miljöförhållanden. En och samma handling kan alltså anses kränka en annans persons sexuella integritet om den har företagits i ett visst sammanhang, medan så inte behöver vara fallet om den företagits under andra förhållanden. Om det inte längre krävs att beteendet har en påtaglig sexuell prägel, dvs. att angreppet har en sexuell inriktning i den betydelsen att den huvudsakligen är ägnad att söka reta eller tillfredsställa gärnings- mannens sexualdrift, kan detta innebära en viss utvidgning i för- hållande till gällande rätt. En sådan bestämmelse bör omfatta sådana yttranden som bedömdes av i det tidigare refererade rättsfallet NJA 1997 s. 359. Användningen av enstaka könsord kommer dock normalt att falla utanför regleringen i 6 kapitlet och i första hand bedömas som förolämpning. En ny bestämmelsen om sexuell kränkning uppbyggd enligt vad som har sagts bör vara allmänt tillämplig på olika former av ovälkomna uppträdanden av sexuell natur, bl.a. vissa beteenden som bedöms som ofredande enligt 4 kap. 7 § BrB. För ofredande döms nu bl.a. den som handgripligen antastar annan. Ett handgripligt antastande kan bestå i att en man klappar en kvinna, t.ex. i ryggslutet. En sådan handling kan alltså komma att rubriceras som sexuell kränkning, om den kunnat kränka hennes sexuella integritet. För ofredande döms också den som ofredar annan genom hänsynslöst beteende. Ett sådant beteende kan exempelvis vara en 232 Sexualbrott mot vuxna mans närmanden mot en kvinna i syfte att nå en sexuell förbindelse med henne. Dessa bör i en ny ordning kunna rubriceras som sexuell kränkning och ansvar kunna utdömas även om beteendet i sig inte varit hänsynslöst. Det kriminaliserade området bör sålunda utvidgas. Bedömningen av om ett sådant närmande är straffbart bör, som nämnts, vara beroende av förhållandena i varje enskilt fall, bl.a. mot vem handlingen riktas mot. En ny bestämmelse om sexuell kränkning utformad på nu beskrivet sätt kommer alltså att utgöra ett betydelsefullt skydd för bl.a. kvinnofriden på gator och allmänna platser. Den kommer också att innebära utökat skydd mot kränkningar av personer med homosexuell läggning. Av kommitténs tidigare överväganden om en straffbestämmelse om sexuellt tvång (avsnitt 6.2.1) framgår att vissa handlingar som bedöms som sexuellt ofredande enligt 6 kap. 7 § tredje stycket BrB fortsättningsvis bör bedömas som sexuellt tvång. Kommitténs bedömning: Straffskalan bör motsvara vad som gäller beträffande sexuellt ofredande. Straffskalan för sexuell kränkning bör motsvara vad som gäller beträffande bestämmelsen om sexuellt ofredande i 6 kap. 7 § tredje stycket BrB. Det föreskrivna straffet bör alltså vara böter eller fängelse i högst . 6.5Utgångspunkter för en ny bestämmelse om sexuell exploatering av ungdom I den gällande ordningen finns det särskilda skyddsbestämmelser för ungdomar mellan i paragraferna om sexuellt utnyttjande av underårig, sexuellt ofredande och förförelse av ungdom (6 kap. 4 §, 7 § andra stycket respektive 10 § BrB). Som kommittén närmare har redogjort för i avsnitt 6.3 bör skydds- reglerna i bestämmelsen om sexuellt utnyttjande av underårig i nuvarande 6 kap. 4 § första stycket BrB, beträffande dem som är , tas in i en ny bestämmelse om sexuellt utnytt- jande. Kommittén diskuterar i detta avsnitt om de resterande Sexualbrott mot vuxna 233 bestämmelserna om sexuellt ofredande och förförelse av ungdom bör få sin motsvarighet i en ny reglering och hur de i så fall bör utformas. I direktiven sägs det särskilt, beträffande sexuellt ofredande, att kommittén skall utreda om det absoluta förbudet att använda barn vid sexuell posering och framställning av pornografiska bilder bör omfatta också ungdomar mellan . Om bestämmelsen om förförelse av ungdom sägs i direktiven att kommittén skall utreda var de olika förbuden som gäller sexuella tjänster lämpligen bör placeras. Förutom bestämmelsen om förförelse av ungdom rör det bestämmelserna om koppleri i 6 kap. 8 § BrB och om förbudet mot köp av sexuella tjänster enligt lagen (1998:408) om förbud mot köp av sexuella tjänster (sexköpslagen). Denna fråga berörs också i kapitel 8. Bestämmelsen om förförelse av ungdom finns även omnämnd i direktiven när det gäller kommitténs uppdrag att göra en språklig översyn av 6 kapitlet. Där anges att brottsrubriceringen inte framstår som en adekvat benämning på det förfarande bestämmelsen kriminaliserar. 6.5.1Förbudet i mot att köpa sexuella tjänster av ungdomar En allmän beskrivning av förbudet mot att köpa av sexuella tjänster i 6 kap. 10 § BrB har lämnats i avsnitt 2.1.10. 6.5.2Förbudet i mot att använda ungdomar vid sexuell posering Den närmare innebörden av bestämmelsen i 6 kap. 7 § andra stycket För sexuellt ofredande döms den som förmår barn att företa eller medverka i en handling med sexuell innebörd (6 kap. 7 § första stycket BrB) eller den som genom tvång, förledande eller annan otillbörlig påverkan förmår någon som har fyllt 15 men inte att företa eller medverka i en handling med sexuell innebörd, om handlingen är ett led i framställning av pornografisk bild eller utgör en 234 Sexualbrott mot vuxna posering i annat fall än när det är fråga om framställning av en bild (andra stycket).73 Bestämmelsen i 6 kap. 7 § andra stycket tillkom och innebar att skyddet för underåriga mot att utnyttjas för sexuell posering utvidgades.74 Avsikten var att personer skulle skyddas mot vissa handlingar som redan var kriminaliserade (i första stycket) om de hade begåtts mot barn . Som närmare motiv till utvidgningen angav regeringen samman- fattningsvis följande. Principen att den som fyllt själv har ett ansvar för sina sexuella handlingar, kan uppenbarligen inte gälla fullt ut. Unga personer är i många avseenden att bedöma som barn åtminstone . Detta är bl.a. bakgrunden till att köp av sexuella tjänster av den som är har straffbelagts särskilt och att arbetsmiljölagen har särskilda regler för denna grupp. Det finns också när det gäller skyddet mot att utnyttjas som modell i pornografiska framställningar och vid sexuell posering anledning att ifrågasätta om inte åldersgränsen borde höjas i motsvarande grad. Unga människors medverkan i pornografisk framställning och vid sexuell posering innehåller regelmässigt inslag av utnyttjande. Unga människor, som utnyttjas i pornografiska sammanhang, kan inte själva överblicka och bedöma de långsiktiga konsekvenserna av sitt handlande. Det finns en uppenbar risk att dessa ungdomar tar särskild social och känslomässig skada. Den föreslagna utvidgningen syftar till att ge ungdomarna ett ökat skydd mot sådan sexuell exploatering och de skador som kan bli en följd därav. Med hänsyn till det anförda bör det skapas en bestämmelse som ger ett skydd också för ungdomar mellan mot att utnyttjas för den särskilda form av sexuellt ofredande som består i sexuell posering, med eller utan samband med framställning av pornografisk bild. Eftersom den som uppnått i princip själv har ett ansvar för sina sexuella handlingar skall dock medverkan som i alla avseenden är frivillig falla utanför bestämmelsens tillämpningsområde. För såväl den yngre som den äldre åldersgruppen krävs enligt lag- texten att gärningsmannen skall ha förmått den underårige till hand- lingen. Med förmå avses i sammanhanget att få någon att göra något. Det krävs alltså någon form av handlande från gärningsmannens sida. Det skall finnas ett orsakssamband mellan gärningsmannens aktivitet 73Redogörelsen bygger i allt väsentligt på prop. 1983/84:105 s. 34 f., 55 f. samt prop. 1994/95:2 s. 19 f. och 32 f. 74Bestämmelsen trädde i kraft (prop. 1994/95:2, bet. 1994/95:JuU5, rskr. 1994/95:58, SFS 1994:1499). Sexualbrott mot vuxna 235 och den handling som den underårige företar. Gärningsmannens syfte med åtgärden skall vara att den underårige skall företa handlingen. Eftersom bestämmelsen i 7 § första stycket avser barn , medför barnets ringa ålder att dess inställning till medverkan till handlingen inte kan tillmätas någon betydelse. Utvidgningen (i 7 § andra stycket) har dock, som nämnts, utformats med beaktande av att den som uppnått i princip själv har ett ansvar för sina sexuella handlingar. Avsikten är att medverkan från den underårige som i alla avseenden är frivillig skall falla utanför bestämmelsens tillämpningsområde. För att denna begränsning av det straffbara området skall uppnås har lagstiftaren angett att det krävs att gärningsmannen genom tvång, förledande eller annan otillbörlig påverkan förmår barnet till hand- lingen. I förarbetena uttalas det att vid bedömningen av frågan om frivillighet skall beaktas bl.a. barnets mognadsnivå, förhållande till gärningsmannen och liknande omständigheter samt att om betalning har utlovats bedömningen i normalfallet troligen blir att barnet har förmåtts medverka. Det synsätt som ligger bakom skillnaden mellan 7 § första och andra stycket i detta avseende kan beskrivas på följande sätt. Om ett barn förmås att företa eller medverka i en handling av sexuell innebörd – som är ett led i framställning av pornografisk bild eller utgör en posering i annat fall än när det är fråga om framställning av en bild – anses barnet ha utnyttjats på ett sätt som är skadligt för barnet. Barnet har alltså blivit utsatt för en sexuell kränkning. I det fall någon som har fyllt 15 men inte förmås att företa eller medverka i en sådan handling är det inte fråga om ett utnyttjande om barnet samtyckt till handlingen. Har barnet däremot företagit eller medverkat i handlingen på grund av att det blivit utsatt för tvång, förledande eller annan otillbörlig påverkan, föreligger det inte någon frivillighet från barnets sida. Barnet har därigenom blivit utnyttjat sexuellt på ett för barnet skadligt sätt. En straffvärd sexuell kränkning föreligger. De handlingar som utvidgningen (i 7 § andra stycket) avser att skydda den underårige mot, beskrivs i lagtexten som ...handling med sexuell innebörd, om handlingen är ett led i framställning av porno- grafisk bild eller utgör en posering i annat fall än när det är fråga om framställning av en bild. I förarbetena till bestämmelsen om sexuellt ofredande av barn anges att med handling med sexuell innebörd avses handlingar som utan att innefatta beröring har en klar och för en vuxen person otvetydig sexuell prägel. Som typfall anges att barnet utnyttjas som modell för framställning av pornografisk bild. 236 Sexualbrott mot vuxna En handling av sexuell innebörd kan alltså enligt denna bestämmel- se aldrig innefatta en sexuell beröring av barnet. Begränsningen av det straffbara området följer av att andra straffbestämmelser i 6 kapitlet är tillämpliga om kroppslig kontakt av sexuell karaktär har skett. Det är i sådana fall antingen fråga om sexuellt umgänge med underårig eller sexuell beröring av underårig. Med posering förstås sålunda, enligt denna bestämmelse, handlingar som inte innefattar att barnet har någon kroppslig sexuell beröring med en annan person. Däremot bör formuleringen att den som har fyllt 15 men inte förmås att företa eller medverka i en handling med sexuell innebörd, om handlingen är ett led i framställning av pornografisk bild eller utgör en posering i annat fall än när det är fråga om framställning av en bild innefatta också det fallet att den unge har sexuellt umgänge med en annan person. Det finns ju inget generellt förbud att ha sexuellt umgänge med eller annars sexuellt beröra någon mellan . Posering kan därmed, enligt denna bestämmelse, bestå i att den unge t.ex. har samlag med en annan person. Den sistnämnde kan men behöver självklart inte vara gärningsmannen. Bestämmelsen omfattar sålunda såväl det fallet att den unge poserar ensam som då han eller hon poserar tillsammans med någon annan. Bestämmelsen i 7 § andra stycket bör, i likhet med den motsvarande bestämmelsen i första stycket, vara tillämplig endast om det inte finns förutsättningar att tillämpa de föregående bestämmelserna i 6 kapitlet. Bestämmelsen kompletterar alltså bestämmelserna i 1–6 §§.