sou · GPB368 · 2002-01-01 00:00:00 — Att någon utvecklar och sätter i produktion en viss typ av personbil hindrar inte en konkur- rent från att ta fram en egen personbil förutsatt den skiljer sig till- räckligt i utseende från den modell till vilken ett formskydd finns. En sådan avgränsning är nödvändig för att det skall uppstå en fun- gerande konkurrens. Enligt direktiven till utredningen skall närmare övervägas hur reglerna om formskydd för reservdelar bör utformas så att en ändamålsenlig avvägning av olika intressen kan åstadkommas. Det bör redan inledningsvis nämnas att uppdraget endast omfattar en granskning av förhållandet mellan formskydd och reservdelar i . I vilken omfattning formskydd söks för reservdelar i andra länder och vilka konsekvenserna härav blivit har därför inte när- mare undersökts. Det kan konstateras att det inte finns någon allmänt accepterad rättslig definition av begreppet reservdel. I mönsterdirektivet finns dock en särskild definition av uttrycket sammansatt produkt (arti- kel 1 c). Enligt definitionen utgörs en sammansatt produkt av utbytbara beståndsdelar som gör att produkten kan tas isär och åter fogas samman. Bestämmelsen ger dock inte något klart svar på frågan om en beståndsdel är en reservdel eller inte. hänger i stället närmast ihop med hur en beståndsdel används i en konkret situation. T.ex. kan en beståndsdel vid ett visst tillfälle vara ett tillbehör för att i ett annat fall användas i reparationssyfte och således utgöra en reservdel. Gränsen mellan en reservdel och en självständig produkt kan i många fall vara vansklig att dra. T.ex. kan en strålkastare till ett fordon i ett visst fall helt klart vara att anse som en självständig produkt. De lysen som ett fordon utrustas med utöver de som fanns monterade vid det tillfälle fordonet köptes betraktas i allmänhet som självständiga tillbehör. Om samma lysen är standardutrustning på en annan fordonsmodell, och behöver bytas ut till följd av skada, kan de i stället vara att betrakta som reservdelar. Sammantaget ger dessa gränsdragnings- problem upphov till lagtekniska svårigheter. Att frågan kommer upp till bedömning i rättstillämpningen kan dock inte undvikas. Detta följer redan av den ordning som blir följden av mönsterdirektivet, dvs. den kortare skyddstiden för reservdelar. I det senaste utkastet till en EG-förordning om gemenskaps- formgivning finns en särskild reglering av frågan om formskydd för reservdelar. I en övergångsbestämmelse föreskrivs att, även om registrering kan ske, skydd inte kan fås för formgivningen av en beståndsdel i en sammansatt produkt, om den används för att möj- liggöra reparation av den sammansatta produkten så att den återfår sitt ursprungliga utseende (artikel 127 a 1). Det skall här särskilt framhållas att bestämmelsen är av tillfällig karaktär. Den innebär alltså inte ett slutligt ställningstagande inom EU. Uppfattningen av vad som är en reservdel får, trots de anförda gränsdragningsproblemen, anses vara tillräckligt god för de fort- satta övervägandena. Mönsterdirektivet tillåter således, i skillnad mot EG-förod- ningen, att reservdelar erhåller ett formskydd. Direktivet medger dock endast förändringar av den nuvarande lagstiftningen som ver- kar i liberaliserande riktning. Direktivet gör, i likhet med förslaget till förordning, skillnad mellan olika typer av reservdelar. Nedan följer en översikt av de fem olika huvudgrupper som kan urskiljas. Vissa reservdelar måste utformas på ett sådant sätt att de helt mot- svarar utseendet av den beståndsdel i en sammansatt produkt som Det kan t.ex. vara en framskärm, motorhuv eller liknande. När en krockskadad del byts ut skall bilen alltså återfå sitt ursprungliga utseende. För en stor del reservdelar gäller att de måste ha en sådan teknisk utformning att de kan anbringas på huvudprodukten. Det kan t.ex. röra sig om kanter, profiler eller skruvhål på skärmar och kofånga- re, som måste vara utformade på ett speciellt sätt för att de skall gå att ansluta till karossen. Till följd av artikel 7.2 i mönsterdirektivet kan formskydd inte fås för de delar av en reservdel som måste återges exakt till formen och dimensionerna för att den skall gå att ansluta till huvudpro- dukten (anslutningsytan). Har denna yta betydelse för reservdelens helhetsutseende kan formskydd inte fås för delen överhuvudtaget. Sådana reservdelar som inte syns Till följd av artikel 3 i mönsterdirektivet kommer det inte gå att få ett formskydd för sådana reservdelar som inte syns vid en normal användning av huvudprodukten. Huruvida synlighetskravet är uppfyllt eller inte kommer givetvis vara beroende av en bedömning i det särskilda fallet. Typiskt sett kommer dock inte sådant som en växellåda eller motordetaljer att kunna ges ett formskydd. Det- samma lär även i merparten av fallen gälla sådant som avgasrör. Utöver de tidigare nämnda reservdelarna finns det en rad delar som varken är beroende av någon särskild utformning av anslutnings- ytan eller bilens helhetsutseende. Som typexempel kan nämnas hjulfälgar. I dessa fall kan fråga i och för sig väckas om det i teknisk mening egentligen rör sig om reservdelar. Produkter som både kan vara reservdelar och tillbehör Som nämnts tidigare är gränsen mellan dessa typer av delar svår att dra. Skillnaden kommer dock att få betydelse om en längre skyddstid medges för tillbehör än för reservdelar (se ovan om denna fråga). Att märka är att mönsterdirektivet kommer att medföra en begränsning av vilka delar som kan formskyddas i förhållande till vad som gäller nu (t.ex. måste en reservdel vara synlig under nor- malt bruk av den produkt i vilken den monteras). För att bedöma i vilken omfattning fordonsdelar skyddas med stöd av ML har utredningen gått igenom de ansökningar om mönsterskydd som lämnats in av fyra fordonstillverkare . Av tidsmässiga och undersökningstekniska skäl har möjlighet inte funnits att kontrollera alla de tillverkare som ansökt om registrering. En slutsats som kan dras av genomgången är att tre av tillverkarna (, och ) i relativt begränsad omfattning sökte mönsterskydd. rörde det sig om sammanlagt ca 120 ansökningar. Bland dessa fanns då ett antal delar som inte är reservdelar i egentlig mening (t.ex. navkaps- lar). En biltillverkare () sökte dock mönsterskydd i betydligt högre utsträckning. Av genomgången kunde konstateras att de delar som är mest krockutsatta är de som mest frekvent mönster- skyddas. Detta är i och för sig något som ligger i sakens natur då det är dessa delar som har betydelse för bilens utseende. Det skäl som främst anförs mot ett formskydd för reservdelar är att det leder till en alltför långtgående konkurrensbegränsning av eftermarknaden, något som man menar får till konsekvens att pri- set på reservdelar blir högre än vad som skulle vara fallet om fri konkurrens rådde. Vid en värdering av relationen mellan pris och formskydd bör till en början beaktas vilka delar som överhuvudta- get kan få ett formskydd. Av vad som tidigare påpekats framgår att det i stort sett är uteslutande plåt- och glasdetaljer, dvs. krock- utsatta delar, som kan skyddas. Det innebär således att endast en del av marknaden för reservdelar kan bli föremål för ett formskydd. Å andra sidan är det just sådana delar som har stor betydelse för reparationskostnaderna vid t.ex. krockskador som skyddas. Det kan vidare, på grund av den genomgång som utredningen gjort av registreringsuppgifter beträffande några biltillverkare –1999, konstateras att det i är relativt få av samtliga delar till ett fordon som skyddas. stöd för att billtillverkare systematiskt skulle missbruka det nuvarande mönsterskyddet ger antalet registreringar inte stöd för. Mycket pekar på att formskyddet inte är någon avgörande faktor vid bestämmande av pris på en reservdel. I det konkreta fallet är det marknadens struktur (förekomsten av återförsäljaravtal, vagnskadegarantier m.m.) samt utformningen av eventuella gruppundantag som utgör de dominerande faktorerna vid prissättningen på en viss reservdel. Även om formskyddet inte har någon direkt påverkan på priset kan det dock inte uteslutas att formskyddet har betydelse ur en marknadsstrategisk synvinkel. Att man inte kan spåra en direkt prispåverkan kan nämligen till en del vara beroende av att någon jämförelse egentligen inte kan göras då någon konkurrens inte föreligger. En alternativ tillverkare av reservdelar har inte möjlighet att påbörja en tillverkning och, i konkurrens med biltillverkaren sälja reservdelar, om ett formskydd finns för delen eller delarna ifråga. Något som kan tala för ett formskydd för bilreservdelar är att de skall vara tillgängliga under en förhållandevis . Att tillverka och lagerhålla delar, som avser bilmodeller som är i pro- duktion, är kostnadskrävande. Det kan därför vara av mindre kommersiellt intresse att göra detta, om man inte har en ensamrätt till en viss reservdelstillverkning. Tillgången på reservdelar skulle annars kunna bli sämre till nackdel för konsumenterna. Ett annat argument som framförts till stöd för att ett formskydd skall medges för bilreservdelar är säkerhetsaspekten. De kopior som tillverkas är inte i alla situationer av samma kvalité som origi- nalprodukten. Det kan dock vara svårt för en normal konsument att se dessa skillnader. Utvecklingen mot allt säkrare bilar har medfört att också sådana delar som t.ex. framskärmar och motor- huvar ingår i ett noga uträknat system av deformationszoner som är av stor betydelse från säkerhetssynpunkt. Detta förhållande kan leda till att konsumenten drabbas av en skada till följd av att en utbytt del inte haft erforderlig kvalité, trots att den haft samma utseende som originaldelen. Det kan dessutom medföra en renomméförlust för originaltillverkaren. Vid de sammanträffanden som utredningen haft med försäk- ringsbranschen har det emellertid framhållits att man från bran- schens sida anser dessa farhågor överdrivna. De reservdelar som kan formskyddas är i regel sådana delar som skadas vid kollisioner och andra trafikolyckor. Sådana delar betalas främst via en försäk- ring. Det framstår enligt försäkringsbranschens uppfattning som osannolikt att ett försäkringsbolag skulle erbjuda bilägaren en reparation där den del som byts ut säkerhetsmässigt är sämre än originaldelen och tillverkning av icke originaldelar är enligt branschens uppfattning inte kommersiellt intressant, om tillverkaren inte kan räkna med försäkringsbolagen som kunder. Från försäkringsbolagens sida har vidare anförts att man numera på ett förhållandevis billigt sätt kan kontrollera kvalitén på plåtdetaljer även från säkerhetssynpunkt genom datorberäkningar. Från bilindustrins sida har dock riktigheten av sistnämnda påstående bestritts. Utredningen har vid möten med representanter för AB erfarit att alla säkerhetstester inte kan göras enbart genom datorsimuleringar. Omfattande och dyrbara krocktester med fullskaliga bilmodeller måste alltjämt göras. En annan betydelsefull omständighet när det gäller att ta ställ- ning till frågan om utredningen bör föreslå någon liberalisering av reservdelsbestämmelserna är det förslag till reglering kommissio- nen skall lämna . Inom kommissionen har denna översyn redan påbörjats. Det får alltså betydelse vid vilken tid en eventuell ändring av den nuvarande lagen skulle kunna träda i kraft. Generellt gäller att täta lagändringar har en negativ inverkan både för företag och konsumenter. Den nordiska rättslikheten har även den betydelse. Här kan anmärkas att antog en ny designlov. Man valde i att inte redan nu särreglera frågan om form- skydd för reservdelar. Detsamma gäller i den isländska lagen, som antogs . Något slutligt avgörande har inte träffats i var- ken eller . Avslutningsvis vill utredningen framhålla följande. Utredningen har begränsat sina undersökningar av förhållandet mellan form- skydd och reservdelspriser till bilbranschen, eftersom det är där frågan har tilldragit sig störst intresse i den allmänna debatten och då det sannolikt också är på detta område som frågan har störst ekonomisk betydelse. Av tidsmässiga och andra skäl har utred- ningen inte kunnat utvidga undersökningen till att avse reservdels- marknaden i dess helhet. Utredningen har sålunda inte haft något underlag för att bedöma hur ett generellt undantag för reservdelar skulle kunna påverka andra delar av reservdelsmarknaden, t.ex. då det gäller tillgången till reservdelar under hela en produkts livs- längd. Mot bakgrund av att utredningen inte kunnat konstatera något klart och entydigt samband mellan prissättning och formskydd på den svenska marknaden, det förestående förslaget från kommissio- nen i frågan, de negativa konsekvenserna av täta lagändringar, säkerhetsaspekterna och den nordiska rättslikheten, finns det enligt utredningens mening inte tillräckliga skäl att redan nu införa några ytterligare specialregler för när skydd för reservdelar kan medges. En eventuell särreglering av formskyddet för reservdelar i bör i stället avvakta resultatet av kommissionens pågående överväganden av hur frågan skall lösas inom hela EU. Skydd för formgivning i ett land förutsätter som huvudregel att en nationell ansökan görs hos landets patentmyndighet. Myndigheten beslutar sedan om registrering. Vill en formgivare ha skydd för sin formgivning i flera länder måste ett motsvarande antal nationella ansökningar göras enligt de formella krav och på de språk som gäller i varje land och mot betalning av de föreskrivna nationella avgifterna. De registreringar som blir resultatet av sådana natio- nella ansökningar löper ofta ut . För en formgivare som önskar skydda sin formgivning i flera länder är systemet med nationella ansökningar komplicerat, tids- ödande och dyrbart. Mot bakgrund härav har ett internationellt system för registrering av formgivning etablerats, det s.k. Haag- arrangemanget. Överenskommelsen reviderades senast efter en diplomatisk konferens i (). Avtalet finns i sin helhet intaget i bilaga 3. Enligt direktiven till utredningen skall ett svenskt tillträde till avtalet övervägas. I avsnitt 10.1 lämnas en redogörelse för innehål- let i detsamma. I avsnitt 10.2 följer utredningens övervägande av ett eventuellt svenskt tillträde till . Avsnitt 10.3 innehåller slutligen en redogörelse för hur förfarandet i bör vara utformat vid en internationell registrering. 10.1Genève-avtalet om internationell registrering av formgivning Haagsystemet, som tillkom , möjliggör för den som vill erhålla formskydd i flera länder att genom en enda ansökan till i ansöka om skydd i alla de länder som ratificerat eller tillträtt något av de fördrag som reglerar systemet. Inom administreras systemet av internationella byrån. Byrån kontrollerar att ansökan uppfyller vissa grundläggande formella krav innan den registreras som en internationell registrering av formgivning. Härefter överlämnas till de enskilda medlemsstaterna att med tillämpning av materiella regler i sin lagstiftning avgöra om formgivningen kan få skydd i medlemsstaten i fråga. Inget av de fördrag som reglerar Haagsystemet ger en definition av vad en formgivning är, inte heller specificeras vilka villkor som måste vara uppfyllda för att den skall vara skyddsvärd. Den internationella registreringens rättsverkan kan således variera från medlemsstat till medlemsstat. Innehavaren är dock garanterad samma rättigheter som om han eller hon lämnat in en nationell ansökan om registre- ring av en formgivning i medlemsstaten. Haagsystemet regleras i huvudsak av tre olika fördrag, London- fördraget (1934), Haagfördraget (1960) och det antagna men ännu inte ikraftträdda (1999). De olika över- enskommelserna uppställer något olika regler för förfarandet. De deltagande länderna har inte heller ratificerat eller tillträtt samma fördrag. Det är därför förhoppning att de länder som till- trätt London- respektive Haagfördraget även skall tillträda och att avtalet skall komma att ersätta de tidigare fördragen. Vid en eventuell svensk anslutning till Haagsy- stemet är således endast ett tillträde till aktuellt. Avtalet har till syfte att få flera länder att ansluta sig till Haagsy- stemet genom att det är anpassat till såväl länder utan obligatorisk nyhetsgranskning som till länder med förprövningssystem. Där- med har man undanröjt det främsta hindret mot att viktiga indu- striländer med förprövning, exempelvis och , skall kunna ansluta sig till systemet. En annan viktig förändring är att kan undertecknas av mellanstatliga organisationer, vilket innebär att EU kan tillträda avtalet när förordningen om gemenskapsformgivning beslutats och OHIM fått möjlighet att ta emot sådana ansökningar. Londonfördraget (1934) har ratificerats alternativt tillträtts av , , , , Förenade Arabrepubliken, , , , , , , , , , , , och . Haagfördraget (1960) har ratificerats alternativt tillträtts av , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , och . träder i kraft när det tillträtts av minst sex stater, varav minst tre stater måste vara betydelsefulla i den meningen att de redan mottar en större mängd ansökningar om registrering av formgivning. Avtalet har undertecknats av ett antal stater (, , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , och ). Det har dock bara ratificerats av och . består av två inledande artiklar och därefter fyra kapitel. Kapitel 1 ger regler om ansökningsförfarandet (artikel 3– 9), registrering och publicering (artikel 10–11), nationell vägran (artikel 12), registreringens rättsverkan (artikel 14–15) samt skyddstid och förnyelse (artikel 17). I kapitel 2 behandlas admi- nistrativa frågor. Kapitel 3 innehåller regler för ändring av avtalet och kapitel 4 ger avslutande bestämmelser. Till avtalet finns före- skrifter. kommer även utarbeta administrativa instruktio- ner. Såväl fysiska som juridiska personer kan ansöka om en interna- tionell registrering av formgivning enligt . Som krav uppställs att den sökande har en viss anknytning till en stat eller en mellanstatlig organisation som är part till avtalet (artikel 3). Sökanden kan välja mellan att ge in sin ansökan direkt till interna- byrån eller indirekt via sin nationella eller regionala regi- streringsmyndighet, såvida inte denna deklarerat att indirekt ingi- vande inte får ske (artikel 4). Ansökan skall göras på ett särskilt ansökningsformulär som tillhandahålls av internationella byrån. Den måste vara avfattad på engelska eller franska och uppfylla de övriga formella krav som anges i avtalet och därtill hörande före- skrifter. Innehållet i en internationell ansökan kan delas upp enligt följande. 1.Uppgifter och handlingar som måste finnas med i alla ansök- ningar och där brister medför att ansökan inte betraktas som ingiven förrän bristerna rättats till, t.ex. uppgifter som möjlig- gör identifiering av sökanden och bildmaterial som visar form- givningen. 2.Uppgifter och handlingar som måste finnas med i alla ansök- ningar men där brister inte innebär att dagen för ingivande skjuts upp, t.ex. föreskrivna avgifter. 3.Uppgifter och handlingar som måste finnas med när ansökan riktas till vissa länder med förprövningssystem och där brister medför att ansökan inte registreras förrän bristerna rättats till, t.ex. uppgift om formgivare när utpekas i ansökan. 4.Uppgifter och handlingar som får finnas med i ansökan därför att de kan vara avgörande för om registreringen skall erkännas ha verkan i vissa länder. Eventuella brister påverkar inte dagen för ingivande eller registrering men kan medföra att registre- ringen inte tillerkänns verkan i vissa länder förrän rättelse skett. 5.Andra, i avtalet eller föreskrifterna tillåtna uppgifter, t.ex. begäran om prioritet eller uppskjuten publicering. En internationell ansökan får innehålla två eller flera olika form- givningar. Det finns ingen maximigräns (artikel 5.4). De måste dock tillhöra samma klass enligt Locarnoöverenskommelsen. Vid ansökan får sökanden åberopa prioritet från tidigare ansökningar gjorda i länder som är anslutna till eller är medlemmar i (artikel 6). Sökandens kostnader för ansökan består av en grundavgift, avgifter för varje land som ansökan riktas till samt publiceringsavgifter. När ansökan granskats av byrån och befunnits vara i ordning registreras den. Enligt huvudregeln publi- ceras ansökan efter registreringen (regel 17 i före- skrifterna). Publicering kan dock ske direkt efter registreringen, om sökanden begär det. Sökanden kan också begära att publice- ringen skjuts upp . Publicering kan emellertid komma att ske tidigare än sökanden begärt om han eller hon riktat sin ansökan till ett land som tillämpar en kortare sekre- tessfrist. En avtalsslutande part som inte godkänner registreringen måste meddela internationella byrån att den vägrar registreringen verkan i landet. Registreringen får inte vägras sådan verkan med hänvisning till att formella nationella krav inte är uppfyllda. Enligt huvudregeln måste vägran meddelas senast , efter den dag då byrån översänt en kopia av registreringens publicering. Länder med förprövningssystem och länder som har ett invänd- ningsförfarande efter registrering kan dock begära att tidsfristen för att meddela vägran skall vara 12 månader. Om den nationella myndigheten meddelat vägran, skall innehavaren åtnjuta samma möjligheter till ändring av beslutet som stått till buds om han eller hon ansökt om en nationell registrering eller åtminstone ges möj- lighet till förnyad granskning, omprövning eller överklagande (artikel 12.3 b). En internationell registrering gäller från registreringsdagen och kan förnyas för minst ytterligare två fem- årsperioder. Om nationell rätt medger en längre skyddstid än kan registreringen få effekt som nationell rätt maximalt medger (artikel 17). 10.2Ett svenskt tillträde till ? Förslag: bör ansluta sig till om interna- tionell registrering av formgivning. Skälen för förslaget: För svenska företag med internationell verk- samhet är det en nackdel att inte är med i ett system som ger en möjlighet till internationell registrering av formgivning. Detsamma kan sägas för enskilda formgivare som har ett verksam- hetsfält som sträcker sig utanför landets gränser. Vidare kommer nackdelarna av att inte ansluter sig till sannolikt att öka i takt med att den internationella handeln med varor och tjänster ökar. Att göra nationella registreringar i alla de länder där man önskar ett skydd innebär både högre kostnader och större administration än en internationell registrering enligt . I sammanhanget skall dock påpekas att den kommande förordningen om gemenskapsformgivning delvis kommer minska de problem som den nu rådande situationen ger upphov till. En registrering som sker hos OHIM kommer dock inte ha giltighet utanför EU. En betydelsefull fråga i sammanhanget är givetvis i vilken omfattning skilda stater kommer att ansluta sig till det nya avtalet. Finns det skäl att anta att stora industrinationer som och kommer att tillträda, blir ett svenskt tillträde sannolikt av stort värde för industrin. Det skall också framhållas att det finns en rad stater utöver de nu nämnda och de som är medlemmar i , där det kan finnas intresse av att ha ett formskydd. Det låter sig knappast att med full säkerhet bedömas vilka stater som kommer att tillträda det nya avtalet. Allt pekar dock på att samtliga nordiska stater avser att tillträda. I och har redan de lagbestämmelser som blir nödvändiga vid en anslut- ning antagits i respektive alltinget. Även i det norska förslaget till ny designlov, som bereds i Justisdepartementet, ingår lagbestämmelser som gör det möjligt för att tillträda avtalet. Även i övervägs ett tillträde. Det kan vidare konstateras att fått en sådan utformning att det även gör det möjligt för stater med nyhets- granskning att tillträda. Bl.a. kan sådana stater av , till skillnad från de som gäller enligt det nuvarande systemet, meddela byrån att registreringen vägras ver- kan i landet.