sou · GPB382 · 2002-01-01 00:00:00 — län: Fem fvo bildade, fyra efter reformens införande. Ett par upplåter övrigt fiske. : Trettioen stycken bildade varav tio efter refor- mens genomförande. Alla på kusten, inget i . Totalt finns således ca 45 fiskevårdsområden. Dessa täcker en mar- ginell del av det enskilda vattnet på kusten och i de . Detta visar att införandet av det fria handredskapsfisket har häm- mat intresset för att bilda fiskevårdsområden inom de områden som omfattas av det fria handredskapsfisket. Införandet av det fria handredskapsfisket innebar däremot en pådrivande effekt på bildandet av fiskevårdsområden i insjö- vattnen. I Ostkustens skärgårdsområden finns en kvardröjande bitterhet och upprördhet som bl.a. kommer till uttryck i följande citat ur en skrivelse till utredningen från läns och : .Det fria handredskapsfisket har allt sedan det infördes utgjort en pyrande konflikthärd. Möjligheterna att genom upplåtelser få intäkter från sportfisket försvann och därmed lokalt genererade medel för bl.a. fiskevårdsinsatser och fiskeutveckling. Generellt blev motivationen för det lokala fiskevårdsarbetet minimal då man förlorade kontrollen över sina fiskevatten. Det fria handredskapsfisket på enskilt vatten utgör den största hämskon för en harmonisk, hållbar och positiv utveckling av såväl yrkesfisket, rekreationsfisket och fisketurismen i ostkustens skärgårdar. Nuvarande förhållande omintetgör dessutom förutsätt- ningarna och motivationen för en lokalt anpassad fiskevård. har såväl nuvarande regeringen som oppositionen påtalat vikten av att bilda fiskevårdsområden (LOFO). Våra medlem- mar upplever det både kränkande och orättvist att LOFO inte har samma status vid kusten som i inlandets vatten. I det sistnämnda har fiskevattenägarna full kontroll över sina fiskevatten. Beslut kan fattas om försäljning av fiskekort och på så sätt få intäkter till lokal fiskevård. I ostkustskärgården finns efter 1985 inget intresse av att fortsätta bilda fiskevårdsområden. I befintliga fiskevårdsområden, som bildades , har medlemmarna inget intresse av att satsa pengar på utsättning av smolt, när vem som helst kan utnyttja åtgärderna gratis Erfarenheter av fiskevårdsområden (FVO) på bekostnad av markägarna. Förutsättningen för areell verksamhet och bevarande av skärgårdskulturen är att skärgårdsborna återfår rätten till sina fiskevatten som de äger och betalar skatt för. .Utvecklingen talar sitt tydliga språk. Skärgårdsfisket håller på att dö ut, kulturen utarmas och skärgårdsöarna omdanas till semesterbyar för välsituerade människor som har råd att köpa oberoende av vad det kostar. Detta är en konsekvens av att lagar som inkräktar på det enskilda ägandet har fattats, fastighetsskatten som även omfattar sjö- utsikt, som tillåter att vem som helst kan utöva kommer- siella aktiviteter på annans mark och fiskevatten utan ägarens tillstånd, förslag på reservat som innebär förbud för fiske och jakt, reser- vat för säl och skarv samt utbyggnad av vindkraftverk i havet. Vi vill med det som redovisats peka på att det snart inte finns förutsättningar kvar för att bedriva areella näringar i skärgården som har anor sedan medeltiden. 14Tillämpning av lagen om ersättning för intrång i enskild fiskerätt (1985:139) 14.1Ersättning för intrång i den enskilda fiskerätten I utredningens uppdrag ingår att utvärdera och redovisa tillämp- ningen av lagen (1985:139) om ersättning för intrång i enskild fiskerätt (ersättningslagen). Denna lag gav innehavare av enskild fiskerätt rätt till ersättning av staten för eventuellt inkomstbortfall. Skador på t.ex. fiskeredskap eller i form av slitage på tomtmark kunde däremot inte ersättas med stöd av den lagen. Frifisket, som infördes genom fiskelag, åtföljdes däremot av en rätt till ersättning såväl för förlust av fiskerätt och annan förmån som för personlig skada. I förarbetena till ersättningslagen framhölls att det fria handred- skapsfisket påverkade fiskerättshavarnas möjligheter att förfoga över sina fiskevatten i t.ex. det avseendet att det inte längre blev möjligt för dem att genom arrende eller fiskekort upplåta sina vatten för handredskapsfiske. I sådana fall kunde ersättning för inkomstbortfall aktualiseras. Man antog däremot, med stöd av uppgifter från , att reformen inte skulle komma att inverka på fiskbestånden i sådan omfattning att fiskerättshavarnas möjligheter att utöva fiske på de egna vattnen påverkades. Dock skulle ersättning kunna betalas ut i de fall det kunde konstateras att fiskerättshavarens egna fångster minskat som en direkt följd av det fria handredskapsfisket och han därigenom fått minskade inkoms- ter. Lagrådet förordade att rätten till ersättning skulle kunna omfatta även annat än inkomstbortfall, med hänvisning till den mot- svarande ersättningsregeln och till 2 kap. 18 § regeringsformen. Enligt den av lagrådet åberopade paragrafen (dess Tillämpning av lagen om ersättning för intrång i enskild fiskerätt (1985:139) dåvarande lydelse) skulle varje medborgare vars egendom tas i anspråk genom expropriation eller annat sådant förfogande vara tillförsäkrad ersättning för förlusten enligt grunder som bestäms i lag. Utanför tillämpningsområdet föll ingripanden som innebar s.k. rådighetsinskränkningar (användningsregleringar). Lagrådet me- nade att lagförslaget, som sedan genomfördes, hade viss släktskap med rådighetsinskränkande lagstiftning. Det finns, påpekade lagrådet, en gråzon mellan de fall som klart omfattas av grundlagsbestämmelsen och sådana som utgör rådighets- inskränkningar. Lagrådet kom fram till att detta förhållande borde medföra att principerna bakom grundlagsbestämmelsen fick genomslag även på detta, som lagrådet menade, närliggande område. Därmed skulle lagtexten knyta an till vad som gällde enligt ersättningslag. Lagrådet föreslog mot denna bakgrund att ersättning skulle ges även i annat fall då sådant fiske, dvs. det fria handredskapsfisket, medförde skada av någon betydelse på en fiskerättshavares fiske. Därigenom skulle även utsläckandet av vid ikraftträdandet latenta inkomstmöjligheter och skada genom minskat utbyte av fiskerättshavarens fiske kunna medföra rätt till ersättning. Lagrådets rekommendation följdes dock ej. Även ersättning för sänkt marknadsvärde på den berörda fastigheten skulle kunna utbetalas. Däremot avsågs den av lagrådet föreslagna ersättningsregleringen inte omfatta t.ex. skador på fiskeredskap eller slitage på enskild tomtmark; den skadelidande kan i stället rikta anspråk mot den som vållat skadan. Lagrådets synpunkter i frågan vann emellertid inte gehör hos regeringen. Ersättning avseende annat än inkomstbortfall har alltså inte förekommit. Inkomstbortfall ersattes med ett engångsbelopp. Om den ersätt- ningsberättigade samtyckte till det kunde beloppet i stället betalas ut som ett engångsbidrag för fiskevård eller andra åtgärder som främjade fritidsfisket. Under samma förutsättningar fick fiskeri- styrelsen låta utföra åtgärderna. Åtgärderna skulle komma den ersättningsberättigade till del. Pengarna avsågs t.ex. kunna användas för att sätta ut fisk, till serviceanläggningar för fritidsfiskets behov eller till att bilda fiskevårdsområden. Ersättningen skulle motsvara det framtida inkomstbortfallet. Ett belopp som motsvarade avkastning borde, enligt vad departementschefen uttalade i propositionen (prop. 1984/85:107), inte komma i fråga. Detta med hänvisning till att fiskerättshavaren därefter borde kunna ersätta inkomstbortfallet antingen genom att Tillämpning av lagen om ersättning för intrång i enskild fiskerätt (1985:139) själv bedriva fiske eller genom att upplåta sådant fiske som inte omfattades av det fria fisket. Anspråk på ersättning skulle framställas skriftligen hos före utgången av . 14.3Tillämpningen av ersättningslag. Lagen om ersättning för intrång i enskild fiskerätt omfattade ersättningsanspråk som framställts hos före utgången av . I första hand skulle myndigheten försöka komma överens genom förhandlingar med den som hade framställt anspråket. beslut i fråga om ersättning fick inte överklagas. Den som var missnöjd med beslutet kunde i stället väcka talan mot staten vid fastighetsdomstolen. Kammarkollegiet företrädde staten inför domstolen. I sin anslagsframställning för /92 redovisade ersättningslagens dittillsvarande tillämpning. Totalt hade 450 ansökningar om ersättning kommit in. Fram till hade totalt ca betalats ut, varav i form av bidrag till fiskevård. Verket avvaktade emellertid avgörande från innan ett antal förhandlingar om ersättning kunde avslutas. I sin vägledande dom (NJA 1992 s. 337) fann att lagen inte begränsade ersättningen till inkomstbortfall, trots departementschefens uttalanden i motiven. Hur ersättningen kunde avse berodde på omständigheterna i varje enskilt fall. Vidare fann HD inte skäl att åsidosätta ersättningsreg- lerna med hänvisning till 2 kap. 18 § regeringsformen. Under /93, dvs. efter Högsta domstolens dom, uppgick utgifterna för bl.a. ersättning enligt lag till ca . beviljades därefter ca 1–1,i anslag för ändamålet. fick regeringens uppdrag att utvärdera konsekvenserna av det fria handredskapsfisket. Upp- draget omfattade bl.a. konsekvenserna av ersättningsreglerna, som ju uteslöt annat än ersättning för inkomstbortfall. I redovisades bl.a. uppgifter om vad inkomna ansökningar om ersättning hade avsett. Flertalet av ersättningsanspråken hade i huvudsak gällt skador på eller förluster av redskap, personskador och nedsatt arbetsförmåga samt stulna, Tillämpning av lagen om ersättning för intrång i enskild fiskerätt (1985:139) skadade eller förstörda fångster. Totalt yrkades ca och ytterligare ca hänförligt till tidsåtgång och lik- nande. Ansökningarna avslogs utan att beloppen utreddes närmare eftersom reglerna inte medgav ersättning. Vidare förekom anspråk som avsåg minskade fångster till följd av ökat fisketryck. Ersätt- ning beviljades i endast tre fall, totalt . trädde en ändring av 2 kap. 18 § regerings- formen i kraft. I fråga om rätten till ersättning skedde emellertid ingen ändring i sak i förhållande till gällande rätt. Ersättningsrätten gavs genom ändringen ett grundlagsskydd men skulle inte utvidgas i förhållande till gällande ersättningsregler (prop. 1993/94:117 s. 17). Reglerna ersättningslag får mot den bakgrunden anses förenliga med 2 kap. 18 § regeringsformen. 15 Förslag om fiskevårdsavgift Den föreslagna fiskevårdsavgiften har till syfte att finansiera åt- gärder för fiskevården i områden där sådan finansiering saknas . Utredningen föreslår en fiskevårdsavgift som skall betalas av alla fiskande i som fiskar inom områden där en orga- niserad förvaltning av fisket saknas. Undantagna från skyldig- heten att lösa fiskevårdsavgiften är de som fiskar inom områden där fisket förvaltas av fiskevårdsområdesförening, samfällighets- förening eller förvaltning av ett fiskevatten med enbart en ägare. Ett krav för avgiftsbefrielse är dock att fiskanden i stället innehar fiskekort, arrendekontrakt eller fiskerättsbevis utfärdat av den förvaltande organisationen. Utredningen föreslår inledningsvis en avgift på . Åldersgränsen för skyldighet att betala avgift bör vara fr.o.m. det år den fiskande fyller . Medlen från fiskevårdsavgiften kommer alla betalande fisk- ande till del i form av fiskevårdsåtgärder som befrämjar fisket. Utredningen föreslår att inlupna medel hanteras i särskild ord- ning och sätt i en särskild fiskevårdsfond, vilket garanterar att medlen används för insatser som befrämjar fiskevården. Intäk- terna från avgiften bör disponeras av . Fiskeri- verket skall i årsredovisningen redovisa inkomster och utgifter. Vad avser kostnaderna för tillsyn av de av staten upp- rättade föreskrifterna föreslår utredningen att den även fortsätt- ningsvis finansieras via statsbudgeten. Det statliga fiske- vårdsanslaget, som nyttjas för fiskevårdsåtgärder, kommer till stor del att frigöras vid införandet av en fiskevårdsavgift, vilket möjliggör en ökad satsning på fisketillsynen. Ansvaret för fiskevården inom de områden där fiskevårds- avgift ej erläggs faller på fiskerättinnehavarna och finansieras helt eller delvis genom inkomsterna från fiskekortsintäkter. Utformningen av en fiskevårdsavgift har tidigare diskuterats . I samband med tillkomsten av lag om rätt till fiske behandlades visserligen inte något lagförslag i ämnet. På uppdrag av regeringen lade emellertid fram ett förslag om lokala fiskevårdsavgifter. Enligt förslaget skulle regeringen beträffande vattenområde i och i , , , eller i , kunna för- ordna att fiske fick utövas endast av den som erlagt fiskevårdsav- gift. En fiskevårdsfond skulle bildas, vilken skulle förvaltas av och användas till främjande av forsknings- och för- söksverksamhet på fiskets område samt till fiskevård och fisketill- syn. Såvitt möjligt skulle iakttas att medlen kom de vattenområden till godo där avgift erlagts. Förslaget ledde emellertid inte till någon lagstiftning. Därefter lades förslag om en allmän fiskevårds- avgift fram av fritidsfiskeutredningen (SOU 1968:13) och av fiske- vattensutredningen (SOU 1978:75). Dessa förslag syftade till att en sådan avgift skulle betalas av i princip alla som fiskade i landets vattenområden. Även enligt dessa förslag skulle en särskild fiske- vårdsfond inrättas. Inte heller dessa förslag ledde till lagstiftning. I slutbetänkandet (SOU 1993:103) Svenskt fiske framhölls att utredningen inte såg någon annan möjlighet att finansiera nödvän- diga fiskevårdsåtgärder än genom en allmän fiskevårdsavgift. Remissbehandlingen av utredningens betänkande visade ett bety- dande stöd för tanken på en allmän fiskevårdsavgift, även om ett antal remissinstanser var negativa. Betänkandet föranledde reger- ingen att uttala att den inte var beredd att ändra sin inställning till en allmän fiskevårdsavgift men att frågan om fiske- vårdens långsiktiga finansiering borde bli föremål för fortsatta överväganden (prop. 1993/94:158). beslutade i enlighet med regeringens förslag (bet. 1993/94:JoU24, rskr. 1993/94:274). Regeringen beslutade därefter att uppdra åt generaldirektören för att lämna förslag till en allmän fiskevårdsavgift. Förslaget redovisades i rapporten av en allmän fiskevårdsavgift. Rapporten remiss- behandlades och resulterade i regeringens proposition (prop. 1994/95:231) om allmän fiskevårdsavgift m.m. Propositionen drogs emellertid tillbaka. Det finns, enligt utredningens bedömning, behov av kraftfulla åtgärder på fiskevårdens område. Fiskevårdsarbetet syftar till en god miljö och effektiv användning av resurserna. Ekosystemen skall brukas på ett sätt som varken hotar deras långsiktiga produk- tionsförmåga eller den biologiska mångfalden. En allmän fiskevård främjar ett allmänt intresse som en del i ansträngningarna för att åstadkomma ett ekologiskt hållbart samhälle. Finansiering via en avgift som omfattar alla som fiskar, även utländska medborgare, gör det tydligare att medlen skall användas för att främja fiskets intressen. En finansiering via skattemedel skulle innebära att kostnaden skulle få bäras även av svenska med- borgare som inte fiskar, men inte av utländska medborgare som fiskar. Om ett intresse finns att utöka användningen av våra fiske- resurser för t.ex. internationell turism ter det sig angeläget att avgiften betalas av dem som utnyttjar resursen. Finansiering via skattemedel skulle heller inte tydligt utpeka medel för fiskevård utan verksamheten skulle förbli beroende av anslag via statsbud- geten. Som en följd av internationella åtaganden, såsom t.ex. , Konventionen om biologisk mångfald, Warszawa- konventionen, Helsingforskonventionen, OSPAR konventionen och den internationella aktionsplanen för Östersjölaxen, har åtagit sig att bedriva en mer utvecklad fiskevård på nationell nivå. En väl planerad långsiktig fiskevård kommer att ge förbättrade fiskemöjligheter och därmed också medföra förbättrade sysselsättningsmöjligheter, bl.a. i glesbygden, inte minst genom en utveckling av fritidsfisket. Fiskevårdens övergripande mål är att långsiktigt verka för livs- kraftiga och rika fiskbestånd i svenska vatten. En ansvarsfull hus- hållning innebär att nyttja fisktillgångarna på bästa möjliga sätt samt att långsiktigt verka för att upprätthålla en biologisk mång- fald. Miljömålet på fiskets område är att fisk och skaldjur och deras näringsorganismer skall bevaras i livskraftiga naturligt reprodu- cerande bestånd. En ändamålsenlig fiskevård och välavvägda föreskrifter för fiskets bedrivande är av central betydelse för att uppnå dessa mål, liksom tillsynen av att föreskrifterna efterlevs. Det är av grundläg- gande betydelse att det finns goda reproduktionsmöjligheter och en lämplig miljö för fisken att växa upp och leva i. delse är miljövårdande åtgärder för en förbättrad akvatisk miljö såsom åtgärder mot försurning, övergödning och utsläpp av miljö- gifter. Andra åtgärder av betydelse är allmänna miljö- och natur- vårdsåtgärder samt den fysiska planeringen av kustområden, sjöar och vattendrag. För att få en ändamålsenlig fiskevård anser utred- ningen att det krävs en strategi för insamling av information från fisket i dess helhet så att en tillförlitlig och en så heltäckande fångststatistik som möjligt kan skapas. Ökad kunskap hos fiskevårdsområden och övriga fiskevårds- organisationer om god fiskevård kräver förbättrad information och utbildning. bör verka för att sprida kunskapen om modern fiskevård och ge exempel på väl genomförda fiskevårds- åtgärder. Ökade krav på forskning och utveckling kring tillämpad fiskevård är viktig för att vidareutveckla fiskevården Även om staten gjort relativt stora satsningar för fiskevården anser utredningen att det finns ytterligare behov av fiskevård fram för allt i de allmänna och enskilda vattnen i kust- områdena och i sjöarna i . I första hand bör verksamheten omfatta direkta fiskevårdsåtgärder i vattenmiljön såsom biotopvård, elimi- nering av vandringshinder, viss utsättning av fisk, bildande av fiskevårdsområden samt åtgärder för att främja fisketillsynen. Fiskevården i de nämnda vattenområdena är ett gemensamt ansvar såväl för fiskevattenägarna som för staten. Det är av grundläggande intresse att långsiktiga, bestående åtgärder prioriteras. Dagens fisketillsyn är otillräcklig främst längs kusterna och i de . De statliga anslagen räcker enbart till en fisketillsyn som i huvudsak baseras på ideella insatser. Följden av detta är exempelvis att efterlevnaden av upprättade föreskrifter och fångst- begränsningar för fritidsfisket är mycket bristfällig längs stora delar av kusten och i de . Effektiva åtgärder bör vidtas i syfte att förbättra tillsynen. Bristande fångstatistik beträffande det fiske som faller utanför det loggboksförande yrkesfisket är ett problem vid planering av adekvata fångst- och redskapsbegränsningar liksom för adekvat beståndsbevarande fiskevård. har frågan om fisksjukdomar och ökad dödlig- het hos vissa fiskslag aktualiserats. Ökad kompetens och kunskap om orsak till minskade fiskbestånd och förebyggande av fisksjuk- domar är också av stor betydelse för beståndsvården. I enskilda inlandsvatten, förutom de fem , faller ansvaret för fiskevården på fiskevattenägarna. Fiskevårdsområden, som skall främja ett ändamålsenligt nyttjande av fisket och möjlig- göra en god fiskevård, har därför bildats i stor utsträckning. Antalet fiskevårdsområden har –2000 ökat med ca 100 st. och är ca 2 100 st. Enligt utredningens bedöm- ning finns det behov av att bilda fler fiskevårdsområden. Det är angeläget att en sådan ny- och ombildning av fiskevårdsområden kan genomföras, vilket även gäller för det enskilda vattnet ovan odlingsgränsen. För fisket på statligt vatten ovan odlingsgränsen finns en för- valtning hos respektive länsstyrelse. I egenskap av förvaltare av dessa vattenområden äger rätt att mot avgift upplåta fisket till allmänheten och även besluta om föreskrifter för fisket. De medel som genereras av avgiften fördelas med en tredjedel till samefonden, en tredjedel till de samebyar inom vars område fisket upplåts och den sista tredjedelen nyttjas för provision till kortför- säljare (av totalsumman), administration, produktion av fiskekort och fiskevård. Fiskevården får således en liten del av intäkterna från kortförsäljningen, då vare sig samefonden eller samebyarna har några krav på sig att utföra fiskevård för medlen. Samebymedlemmarnas fiske sker dels i så kallade undantagsvatten som finns fastställda av rennäringsdelegationen och dels i övriga statliga vattenområden. Samerna är inte bundna av länsstyrelsernas föreskrifter, men samebyn har själv möjlighet att sätta regler för fisket. Samebyn har dock inte några sanktionsmöjligheter mot den medlem som väljer att inte följa reglerna. Den enda möjlighet staten har att påverka detta fiske är genom den så kallade van- hävdsparagrafen i fiskelagen (29 § SFS 1993:787). Inom de geogra- fiskt mycket stora områdena ovanför odlingsgränsen föreligger ett stort behov av ytterligare medel för nödvändiga fiskevårdsåtgärder samt för fisketillsyn. 15.3Uttag av en fiskevårdsavgift Det är i första hand fiskevattenägarna som har ansvaret för fiske- vården. De fiskevårdsområden som bildats för stora delar av de enskilda vattenområdena i inlandet utför ett omfattande och viktigt fiskevårdsarbete. Bildandet av fiskevårdsområden var ett viktigt skäl till att staten 1994 överlät ansvaret för vården av fiskbe- stånden i inlandet till fiskerättsägarna. I de vatten där fiskevårds- områden bildats finns en ändamålsenlig organisation för att vårda fiskbestånden, finansiera fiskevården samt upplåta fiskerätt till yrkesfisket och allmänheten. Skäl saknas därför att inom dessa om- råden ta ut en fiskevårdsavgift. Likställas med fiskevårdsområden skall i detta sammanhang även samfällighetsföreningar och förvalt- ning av ett fiskevatten med enbart en ägare. Fiskevården i dessa vatten bör istället, som , huvudsakligen finansieras via fiske- kortsförsäljning. Inom vattenområden i inlandet som saknar en organisation finns däremot starka skäl för att de fiskande också där skall erlägga en avgift för att få fiska. Så vitt utredningen kan bedöma finns en all- mänt utbredd acceptans för detta. Dessa medel skall också kunna nyttjas för att stödja bildandet av fiskevårdsområden och därmed underlätta arbetet med att få en ändamålsenlig fiskevårdsorganisa- tion för fler sjöar och vattendrag. Medlen bör också kunna använ- das för sammanslagning av fiskevårdsområden till större och ratio- nellare enheter. Vad beträffar statens vatten ovan odlingsgränsen finns där en organisation som ansvarar för fiskevården, upplåtelsen och som dessutom har möjlighet att utfärda föreskrifter för de fiskande inom området, samebymedlemmarna undantagna. Inkomsterna från upplåtelsen innebär dock inte att finansieringen av fiskevården har lösts för området. Av detta skäl bör även de fiskande inom detta område erlägga en fiskevårdsavgift. Något skäl att från av- giften undanta samebymedlemmar som har rätt att fiska inom området ser inte utredningen. Det finns ett stort värde i att alla behandlas likvärdigt och erlägger antingen fiskevårdsavgift eller, där det är möjligt löser fiskekort. Det ligger i huvudsak i ägarnas intresse att utveckla metoder för att öka avkastningen av fiskevattnet. Ansvaret för finansiering av gemensamma åtgärder för inlandsvatten, såsom exempelvis metod- utveckling för en bättre fiskevård i inlandsvattnen faller därför på fiskerättsägarna. Undantaget är dock vård av hotade arter och stammar av fisk, delar av fisketillsynen och återställning av flott- ledsrensade vattendrag där även staten har ett ansvar. Havet, kustområden och de Generellt för dessa områden är att trovärdigt biologiskt underlag måste finnas för att följa beståndsutvecklingen för i första hand de fiskeintressanta arterna. Genom ett sådant underlag kan åtgärder vidtas och utformas på ett optimalt sätt Det finns ett behov av allmänna medel för fiskevård i de med allmänt vatten och fritt handredskapsfiske, dvs. i , , , och i .