sou · GPB347d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Ingenting hindrar myndigheten att – när så är lämpligt och möjligt – tillämpa reglerna analogt i andra fall (se Hell- ners/s. 141, 143, 150 f., 166 och 204). Någon närmare redogörelse för innehållet i förvaltningslagens be- stämmelser skall inte lämnas här. En kortfattad vägledning på området har getts ut av RFV i skriften Försäkringskassorna och förvaltningsla- Förfarandet i socialförsäkringsärenden 113 gen (1999); cit. En utförligare redogörelse finns hos . På två punkter kan det vara på sin plats att redan här beröra innehål- let i några av förvaltningslagens centrala bestämmelser, nämligen de som rör myndigheternas kommunikationsplikt (17 §) och överklagande av myndighets beslut (22–25 §§). Huvudregeln om kommunicering i 17 § första stycket klargör att ett ärende inte får avgöras utan att den som är part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den. Kommunikationsplikten är som nämnts begränsad till ärenden som avser myndighetsutöv- ning. Eftersom försäkringskassornas ärenden till stor del är av sådan karaktär, har denna begränsning i praktiken inte så stor betydelse för kassorna. Lagrummet innehåller emellertid bl.a. ett undantag för det fall att avgörandet i ärendet "inte går parten emot", om uppgiften sak- nar betydelse eller om åtgärderna av någon annan anledning är uppen- bart obehövliga (punkten 1). Vad som ligger i uttrycket "inte går parten emot" kräver en närmare kommentar (jfr även motsvarande uttryck i 20 § första stycket 1, 21 § andra stycket och 22 § FL). I den paragraf förvaltningslag som motsvarar 17 § FL, dvs. 15 § lag, uttrycktes det nu aktuella undantaget enbart med orden "om åtgärderna är uppenbart obehövliga". Förarbetena till bestämmelsen belyser bakgrunden till den valda formuleringen. Den arbetsgrupp som hade lagt fram det ursprungliga förslaget till förvalt- ningslag hade uttryckt huvudregeln om kommunikation så, att ett slut- ligt beslut "som går part emot" inte fick meddelas utan kommunicering med parten (se SOU 1968:27 s. 11 och 161 f.). Vid bifall till en fram- ställning i alla delar, vid upphävande av betungande beslut eller vid annat odelat gynnande av beslutets adressat saknades enligt arbetsgrup- pen anledning att föreskriva kommunikationsplikt. Det kunde emeller- tid finnas företrädare för motstående intressen, som led förfång genom beslutet. Beträffande dem borde kommunikationsskyldighet föreligga i den mån de intog ställning av part. Arbetsgruppen förordade med hän- syn till det anförda att väl ett gynnande men inte ett – helt eller delvis – missgynnande beslut skulle kunna meddelas utan kommunikation. Vid remissbehandlingen av arbetsgruppens förslag lämnades den fö- reslagna begränsningen till beslut som går part emot utan erinran av så gott som alla remissinstanser. Ett par instanser ansåg dock att bestäm- melsen borde ges en mer entydig utformning i denna del. Sålunda erin- rade RFV (se prop. 1971:30 s. 459 f.) om att det inom verkets område – främst i fråga om förtidspension och yrkesskadelivräntor – emellanåt gällde att utmäta en förmåns storlek efter vissa föreliggande omstän- digheter och bedömningar. Ett ärende om förtidspension kunde exem- 114 Förfarandet i socialförsäkringsärenden pelvis leda till hel, två tredjedels eller en tredjedels förtidspension. Ärendena aktualiserades inte i form av bestämda yrkanden på viss er- sättning eller viss förmånsnivå utan i form av en på standardiserad blankett gjord ansökan om förtidspension eller en på blankett gjord anmälan om yrkesskada. Man kunde givetvis teoretiskt tänka sig att varje ansökan ansågs innefatta en framställning om högsta, enligt lag möjliga ersättning, dvs. full förtidspension eller livränta efter 100 pro- cents invaliditet. Ett beslut om lägre ersättning skulle i så fall "gå par- ten emot". Enligt verkets mening skulle det för såväl verket som den sjuke eller skadade leda till orimliga konsekvenser, om hela kommuni- ceringsapparaten sattes i gång bara av denna anledning. Verket föror- dade att det i förvaltningslagen skulle slås fast att beslut anses "gå par- ten emot" bara när beslutet innebär helt avslag på ansökningen. Det kan tilläggas, att RFV i sitt remissyttrande även gav uttryck åt allmänt kri- tiska synpunkter på de föreslagna bestämmelserna om kommunikation (se prop. 1971:30 s. 457). I det förslag till förvaltningslag som lades fram för 1971 formulerades det nu aktuella undantaget på det sätt som angetts i det föregående. Chefen för instämde i arbetsgruppens allmänna uttalande om syftet med inskränkningen i kommunikations- plikten. När det var fråga om beslut som gick i gynnande riktning fram- stod det normalt som uppenbart obehövligt att kommunicera utred- ningsmaterialet med parten. Enligt det för framlagda lagför- slaget förelåg ingen kommunikationsskyldighet i sådant fall. Begräns- ningen till beslut "som går part emot", vilken utsatts för viss kritik i en del remissyttranden, kunde därför utgå ur lagtexten (se prop. 1971:30 s. 468 f.). När statsmakterna antog förvaltningslagen 1986 fördes innehållet i 15 § i den äldre lagen över till 17 § FL. Departementschefen angav att paragrafen i sak överensstämmer med motsvarande bestämmelse lag (se prop. 1985/86:80 s. 67). Han tillade, att ett par "förtydligan- den" gjorts. I första stycket 1 hade tillfogats som exempel på fall där kommunikation är uppenbart obehövlig att avgörandet inte går parten emot eller att uppgiften saknar betydelse. Tilläggen i lagtexten får ses mot bakgrund av det förslag till ändringar i kommunikationsreglerna som förts fram av i dess betänkande Ny förvaltningslag (se SOU 1983:73 s. 21 och 88 f.) och den remisskritik som detta föranlett (se remissammanställningen i Ds Ju 1985:6 s. 264 f.). Tolkningen av undantagsregeln i 17 § första stycket 1 FL får göras med beaktande av det som förekom såväl när den ursprungliga be- stämmelsen infördes lag som när bestämmelsen försågs med ett par tillägg 1986. Tonvikten ligger på kravet att kommunikation får Förfarandet i socialförsäkringsärenden 115 underlåtas bara om det är uppenbart obehövligt. De fall då avgörandet inte går parten emot är ett exempel på situationer då lagstiftaren ansett det vara uppenbart obehövligt att kräva att myndigheten kommunicerar utredningsmaterialet. För försäkringskassornas del finns anledning nämna följande. Har en enskild ansökt om en viss förmån eller ett visst bidrag och kassan avslår ansökningen eller bifaller den endast delvis, föreligger ett fall då avgörandet går parten emot. I ordet "ansökan" ligger att det rör sig om en viljeyttring från den försäkrades sida i förhållande till kassan. Parten önskar att kassan skall besluta till dennes fördel på visst sätt. Denna viljeyttring kan vara mer eller mindre preciserad. Är den tydlig till sin innebörd, uppstår inte någon svårighet att tolka uttrycket "inte går par- ten emot". Är den otydlig, ligger det nära till hands att tolka undantags- regeln med försiktighet. Det överordnade rekvisitet är att kommunika- tion skall vara uppenbart obehövlig. Eftersom kassans beslut ofta är av ingripande betydelse för den försäkrade, torde det som regel inte vara "uppenbart obehövligt" att kommunicera utredningsmaterialet. För att undgå onödig omgång kan formen för kommunikationen anpassas till vad materialet avser (se t.ex. Vägledning 1999 s. 28). Har kassan själv tagit initiativ till ärendet, passar i och för sig ut- trycket "inte går parten emot" mindre väl på situationen. Som an- getts kan det dock antas att den försäkrade vanligen har ett intresse av att få del av utredningen i ärendet, även om det rör sig om en förmån som han har rätt till enligt lag. lagstiftningsärende uttalade RFV i sitt remissyttrande bl.a. att i första instans inom socialförsäk- ringen kunde ofta "ett starkt enskilt intresse tala för att beslut fattas utan föregående kommunikation, så mycket mer som socialförsäkrings- ärendenas handläggning starkt präglas av officiella prövningsprinciper och den aktiva verksamhet socialförsäkringsorganen har att bedriva för att hjälpa de försäkrade till de förmåner vartill de kan vara berättigade". Det nu aktuella undantaget från kommunikationsplikten (i 15 § lag respektive 17 § FL) är emellertid snävt utformat. Det ger inte något stöd för att statsmakterna avsett att på socialförsäkringsområdet medge en ordning enligt vilken kassorna beslutar "ovanför de försäkra- des huvuden". För att kommunikation skall kunna underlåtas måste åtgärden vara uppenbart obehövlig. Ett fall då detta skulle kunna vara förhållandet är att den försäkrade uttryckligen förklarat sig införstådd med det av kassan tillämnade beslutet. Det kan dock även i ett sådant fall finnas skäl till kommunikation, nämligen om kassan inte är överty- gad om att den enskilde till fullo insett räckvidden av sin förklaring. Vad gäller besluts överklagande anges i 22 § FL att ett beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot och beslutet kan överklagas. Bestämmelsen överensstämmer i sak med vad 116 Förfarandet i socialförsäkringsärenden som gäller i allmän förvaltningsdomstol, jfr 33 § andra stycket FPL. Ett beslut överklagas som huvudregel hos allmän förvaltningsdomstol (22 a § FL). Någon generell reglering av de materiella kraven för besluts över- klagbarhet finns inte i förvaltningslagen, trots att flera försök till lag- stiftning lagts fram, se SOU 1968:27 (s. 220 f.) och prop. 1971:30 (s. 390 f.) samt SOU 1983:73 (s.117 f.) och prop. 1985/86:80 (s. 45 f.). För vissa specialfall finns bestämmelser i 9 § tredje stycket, 12 § fjärde stycket och 30 § FL. Vad som krävs för att ett beslut skall vara överklagbart är en svår fråga som, i avsaknad av uttryckliga regler, har fått lösas i doktrin36 och praxis samt i specialförfattningar. Det skulle föra för långt att i detta sammanhang redovisa de allmänna grundsatser som fyller ut författ- ningsbestämmelser i ämnet. För en utförligare redogörelse se Hell- ners/s. 237 f. med där gjorda hänvisningar. Kort kan sägas att utgångspunkten är att det normalt går att överklaga myndigheters beslut. För att räknas som ett överklagbart beslut måste det dock röra sig om ett av myndigheten gjort uttalande som består för överklagandet och som har någon form av rättslig verkan, dvs. är bin- dande för parten eller någon annan, eller som annars mer väsentligt påverkar någons personliga eller ekonomiska ställning. Formellt krävs att beslutet dokumenterats skriftligt. Oförbindande uttalanden från en myndighet kan inte överklagas, t.ex. allmänna anvisningar om hur en viss sak bör bedömas, eller allmänna råd och upplysningar. Inte heller en åtgärd som ligger inom ramen för myndighetens faktiska handlande kan överklagas och detsamma gäller ren passivitet från myndighetens sida, exempelvis att ett ärendes handläggningstid är för lång. Inte heller beslut som fattas under beredningen av ett ärende, t.ex. om komplette- ringar eller om yttranden, eller beslut på verkställighetsstadiet kan i normalfallet överklagas. Frågan om ett beslut är överklagbart eller inte skall prövas ex offi- cio av klagomyndigheten (se t.ex. s. 203). Detta skall prövas före frågan om klaganden har rätt att klaga (se Ragnemalm s. 49). Om beslutet inte är överklagbart skall skrivelsen med överklagande avvisas av klagoinstansen. Sakägarkretsen, dvs. vem som har rätt att överklaga ett beslut, är inte närmare definierad i lag än till den som beslutet angår. Allmänt brukar som en förutsättning för klagorätt krävas att beslutet antingen påverkar vederbörandes rättsliga ställning eller rör ett intresse som på 36 Se t.ex. Ragnemalm, Förvaltningsbesluts överklagbarhet, 1970, cit. Förfarandet i socialförsäkringsärenden 117 något sätt godkänts av rättsordningen. Gränsdragningen kan ofta vara vansklig. Se vidare /s. 245 f. Förvaltningslagen innehåller även bestämmelser om tiden och sättet för överklagande (23 § FL), prövning av att överklagande skett i rätt tid (24 § FL) samt överlämnande av överklagandet till högre instans (25 § FL). Av bestämmelserna framgår bl.a. att ett beslut överklagas skrift- ligt. Med ett skriftligt överklagande får jämställas telegram eller annat fjärrskriftsmeddelande eller telefax. Ett krav på skriftlighet torde emel- lertid utesluta överklagande genom ett elektroniskt meddelande. IT- utredningen har visserligen gjort bedömningen att även elektroniska rutiner skall kunna tolkas in i begreppet skriftlig (jfr SOU 1996:40 s. 93 f. med hänvisningar). Med en sådan utgångspunkt skulle givetvis ett krav på skriftlighet inte ställa hinder i vägen för en ökad teknikan- vändning. Det måste dock ifrågasättas om det är möjligt att i ett hävd- vunnet skriftlighetskrav utan vidare föra in en användning av elektro- nisk dokumentation (jfr även 2 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen). En annan sak är att om ett överklagande exempelvis anländer till en myn- dighet genom e-post, kan skriftlighetskravet anses uppfyllt om myndig- heten skriver ut meddelandet, se /s. 269. Ett överklagande skall ha kommit in till beslutsmyndigheten från den dag då att klaganden fick del av beslutet. Myndig- heten har att göra en s.k. rättidsprövning. Har överklagandet kommit in för sent skall myndigheten avvisa överklagandet. Ett undantag är bl.a. om myndigheten har lämnat klaganden felaktig underrättelse om hur man överklagar och förseningen beror på den felaktiga fullföljdshän- visningen (se 24 § FL och /s. 283 f.). För förmåner och bidrag på socialförsäkringsområdet finns en mängd avvikande föreskrifter såväl beträffande överklagande som för andra delar av handläggningen. När det gäller förhållandet mellan för- valtningslagen och sådana föreskrifter kommer detta att belysas i av- snitt 4.3 i de sammanhang där det har betydelse. 4.3Föreskrifterna i författningar om socialförsäkring Som har nämnts i avsnitt 4.1 begränsas utredningens redogörelse för nuvarande regelsystem beträffande förfarandet till sådana ämnen som utredningen bedömt ha särskilt intresse i fråga om förenhetligande och förtydligande. Den följande framställningen beskriver i enlighet här- med nuvarande förhållanden beträffande 118 Förfarandet i socialförsäkringsärenden –anhängiggörande av ärenden samt akthantering (4.3.1), –utredningsansvaret (4.3.2), –den försäkrades skyldighet att anmäla ändrade förhållanden (4.3.3), –föredragning av ett ärende (4.3.4), –kommunikation (4.3.5), –beslutsmotivering (4.3.6), –beslut genom automatisk databehandling (ADB, 4.3.7), –underrättelse om samt expediering av beslut (4.3.8), –interimistiska beslut (4.3.9), –överklagande och omprövning (4.3.10), –minskning och indragning av ersättning (4.3.11), –återkrav (4.3.12), –när ett beslut blir gällande (4.3.13). Bestämmelser i nu angivna hänseenden finns inte endast i de lagar som reglerar förhållandena på socialförsäkringsområdet. En mångfald regler återfinns i författningar utfärdade av regeringen liksom i föreskrifter meddelade av RFV, jfr bl.a. 20 kap. 16 § AFL och förordningen (1998:562) med vissa bemyndiganden för RFV att meddela föreskrif- ter. För att ge en tillfredsställande bild av nuvarande förhållanden har det inte synts nödvändigt att redogöra även för bestämmelser i reger- ingsförfattningar eller föreskrifter meddelade av RFV. Däremot har i verkets Allmänna råd (RFV Rekommende- rar) m.m. i viss utsträckning återgetts när det varit ägnat att belysa in- nebörden av gällande regler. Förfarandet i socialförsäkringsärenden 119 4.3.1Anhängiggörande av ärenden samt akthantering Förvaltningslagen gäller främst handläggning av ärenden. Någon all- män definition av begreppet ärende ges varken i lagen eller dess förar- beten. Inte heller på socialförsäkringsområdet finns någon sådan defini- tion. Handläggning av ärenden brukar ställas mot s.k. faktiskt handlan- de. Det karaktäristiska för verksamhet är att denna antingen självmant eller på begäran av en försäkrad prövar frågan om ersättning i en eller annan form. Det rör sig då normalt om handlägg- ning av ärenden. kan dock gränsdragningen gentemot faktiskt handlande väcka vissa frågor. Ett sådant fall är rehabiliteringsområdet, se avsnitt 4.2. Ett annat kan vara gränsdragningen mellan å ena sidan allmänna upplysningar och rådgivning och å andra sidan muntlig ären- dehandläggning. Generellt kan med ett ärende förstås den verksamhet som inleds med ett initiativ från rörande en förmån, ett bidrag eller en annan ersättning till den försäkrade eller med att denne gör en ansökan härom och som avslutas med ett slutligt beslut. En sådan defi- nition av ärendebegreppet torde kunna tillämpas på i stort sett samtliga ärendeslag inom socialförsäkringen. Ett ärende om förtidspension in- leds exempelvis genom en ansökan och avslutas genom ett beslut om rätt till pension med visst belopp. Från ärendet skall skiljas verkställig- heten av ärendet, dvs. i normalfallet utbetalningen av en förmån. Utbe- talningar kan i vissa fall pågå efter det att ärendet avslutats. Verkställigheten kan i vissa fall vara villkorad av en redovis- ning, se t.ex. 7 § förordningen (1993:1091) om assistansersättning. Ärenden om sjukpenning och föräldrapenning intar en särställning på så sätt att något formligt slutligt beslut inte fattas. Ett ärende om sjukpenning anses i stället avslutat när en sammanhängande utbetal- ningsperiod upphör. För föräldrapenning får ramen för ärendet anses bestämd genom begäran i försäkran. Om en förälder t.ex. begär föräld- rapenning den förste i är detta att uppfatta som ett ärende, inte sex skilda ärenden. I detta avsnitt skall redovisas nuvarande bestämmelser för socialför- säkringen om hur ett ärende kan inledas – anhängiggöras – och vilken verkan ett anhängiggörande får. Vidare kommer journalföring och anknytande frågor att beskrivas. Redan här kan påpe- kas att ett särskilt problem är att det ibland kan vara svårt att särskilja olika ärenden som rör samma person från varandra, vilket delvis kan ha samband med hur ärendena praktiskt hanteras i kassorna. 120 Förfarandet i socialförsäkringsärenden Inledningsvis kan konstateras att det varken i förvaltningslagen eller för socialförsäkringen finns någon generell bestämmelse om ärendes anhängiggörande. Det har dock förekommit förslag att införa en sådan regel. Besvärssakkunniga föreslog en allmän bestämmelse om anhäng- iggörande, men menade att formen för anhängiggörandet inte kunde förenhetligas, eftersom ärendenas olika beskaffenhet ställde upp olika krav på handläggningen (se Besvärssakkunnigas betänkande Lag om förvaltningsförfarandet, SOU 1964:27 s. 27 och s. 287). I den följande lagstiftningsprocessen ansåg man emellertid att den av kommittén före- slagna regeln var självklar och därmed onödig (se betänkandet Förvalt- ningslag, SOU 1968:27, s. 50). I förarbetena till den nya förvaltningslagen föreslog Förvaltnings- rättsutredningen en allmän bestämmelse liknande den som föreslagits av Besvärssakkunniga. Motivet till bestämmelsen angavs vara att an- hängiggörandet var grundläggande och inte kunde förbigås i den tänkta förfaranderegleringen. Man ansåg dock att det var tillräckligt att kodi- fiera gällande rätt (se betänkandet Ny förvaltningslag, SOU 1983:73 s. 79). Inte heller infördes dock en regel om anhängiggö- rande av ärenden. Chefen för anförde att det var av vikt att den nya lagen blev enkel, klar och kort samt att det bl.a. mot den bakgrunden fanns anledning att lämna vissa frågor, som för närva- rande var oreglerade, utanför lagen (se prop. 1985/86:80 s. 14 f.). I avsaknad av en generell reglering får ledning hämtas främst ur doktrinen.37 Kort kan sägas att ett ärende kan anhängiggöras hos en myndighet på flera olika sätt. Dels kan en fråga väckas genom en fram- ställning av enskild, s.k. privat anhängiggörande, dels kan det ske ge- nom initiativ från den beslutande myndigheten eller någon annan myn- dighet, s.k. publikt anhängiggörande. De viktigaste formerna av privat anhängiggörande är ansökan och anmälan. Ansökan anses innefatta en begäran om beslut av myndighe- ten. En sådan begäran benämns ibland anmälan. Anmälan kan dock även ha andra syften och verkningar än en begäran om ett beslut. Ex- empelvis kan en anmälan vara ett meddelande till myndigheten om ett visst sakförhållande. Såväl ansökan som anmälan beror i regel på den enskildes eget initiativ även om anmälningsskyldighet ibland kan vara stadgad. Publikt anhängiggörande kan ske dels ex officio av den beslutande myndigheten, dels av annan myndighet än den beslutande och då på många olika sätt och under många olika namn, exempelvis ansökan, framställning eller begäran. 37 Se t.ex. s. 92 f. och /s. 45 f. Förfarandet i socialförsäkringsärenden 121 Det är således inte alla sorters initiativ från enskild eller från myn- dighet som medför en skyldighet för myndigheten att fatta beslut i sa- ken, dvs. vad som i doktrinen benämns materiell anhängighetsverkan. Om åtgärden har sådan verkan, är en annan fråga om anhängiggörandet i så fall är exklusivt, dvs. utesluter andra former av anhängiggörande. På socialförsäkringsområdet förekommer såväl ansökningar eller anmälningar från enskild som publikt anhängiggörande. Ansökan kan ibland ske formlöst men skall ibland ges skriftlig form. Det förekom- mer olika krav på ansökans form i övrigt. Uppgifter skall i vissa fall lämnas på heder och samvete. Det förekommer krav på egenhändig underskrift samt på användandet av vissa blanketter. Härutöver finns en rad bestämmelser om vilket innehåll ansökan skall ha, främst genom regler om att vissa handlingar skall bifogas. Möjligheterna till publikt anhängiggörande är inte reglerade i någon större utsträckning. Vissa uttryckliga regler om sådana initiativ finns dock. Nedan följer en redo- görelse för huvuddragen i nuvarande bestämmelser. På socialförsäkringsområdet finns inte någon samlad reglering av när den beslutande myndigheten själv skall eller kan anhängiggöra ett ärende. För några ärendeslag krävs inget initiativ från den enskilde utan be- slut om förmånen meddelas utan ansökan eller anmälan. Så är exem- pelvis fallet med allmänt barnbidrag och de flesta fall av förlängt barn- bidrag. Motivet till ett sådant förfarande är i korthet att den tekniska utvecklingen m.m. har gjort det möjligt (jfr för barnbidrag prop. 1973:29 s. 14 f.). Även beträffande ålderspension finns vissa kvarvarande bestämmel- ser om utbetalning utan ansökan (jfr RFFS 1998:7 om ansökan om pen- sion). Dessa bestämmelser kan dock komma att upphävas i och med ikraftträdandet av de reformerade utbetalningsreglerna i LIP . har även att utan ansökan pröva ett ärende om assistansersättning för det fall någon hos kommun ansökt om personlig assistans enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funk- tionshindrade (LSS) och kommunen har anmält detta till försäkrings- kassan (jfr 5 § lagen 1993:389 om assistansersättning). För förtidspension och sjukbidrag finns i 16 kap. 1 § andra stycket AFL en bestämmelse med innebörden att om en person uppbär sjuk- penning, ersättning för sjukhusvård eller rehabiliteringspenning får på eget initiativ tillerkänna honom eller henne för- tidspension eller sjukbidrag utan ansökan. Bestämmelsen är också till- 122 Förfarandet i socialförsäkringsärenden lämplig då den försäkrade uppbär ersättning enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring (LAF). Om sjukbidrag, vårdbidrag, handi- kappersättning eller särskild efterlevandepension har tillerkänts en för- säkrad får tiden för förmånen förlängas utan ansö- kan. har även en ex-officioskyldighet att ompröva ärenden, se 20 kap. 10 a § AFL och 13 kap. 9 § LIP. Beträffande dessa regler se även avsnitt 4.3.10.4 och 4.3.10.5. Om initiativet till ett ärendes upptagande tas ex officio av den beslu- tande myndigheten anses det som huvudregel inte finnas någon ovill- korlig skyldighet att meddela beslut (se s. 94 f.). Myndighe- tens initiativ är i denna situation inte heller exklusivt utan ärendet kan i regel lika gärna tas upp på initiativ av enskild, jfr nedan om ansökan.