sou · GPB31d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Det väcker frågan om det är möjligt att, i stället för en generell ansvarsgenombrottsregel med rekvisit av det slag som angivits , identifiera ett eller flera områden där en möjlighet till ansvarsgenom- brott framstår som särskilt angelägen och – på samma sätt som skett i 1 kap. 1 § ABL beträffande delägare i aktiebolag som bedriver advokat- verksamhet – formulera en regel om ansvarsgenombrott i aktiebolag som bedriver verksamhet av visst slag. En sådan mera begränsad regel skulle kunna utformas utan rekvisit som tar sikte på bolagets konsolide- ringsgrad eller fäster avseende vid om aktieägare som utövat sin för- valtningsrätt i bolaget kan anses ha agerat otillbörligt. Innan den möjligheten prövas vill något beröra det aktuella behovet av en generell ansvarsgenombrottsregel. Är detta behov påtagligt över hela fältet är det tydligt att en mera begränsad reglering inte räcker; är behovet återigen svårt att belägga över huvud taget eller på stora områden talar det för en mera begränsad lösning som fokuserar på problem om vilka det råder en förhållandevis bred enighet om att de kan och bör lösas genom en regel om ansvars- genombrott. 8.5Det aktuella behovet av en generell ansvarsgenombrottsregel Den utredning som gjordes av gav inte stöd för slutsatsen att det vid den tid- punkten – från näringslivets eller de rättsvårdande myndigheternas sida – förelåg något utbrett behov av en sådan reglering. Kommitténs undersökningar pekade i motsatt riktning. Ingenting talar för att behovet av en sådan reglering är större . Tvärtom torde den skärpning av lagstiftningen och den utveckling av rättspraxis som skett på en rad olika rättsområden sedan Betalnings- ansvarighetskommitténs betänkande lades fram ytterligare ha minskat detta behov. Här kan erinras om bl.a. följande lagändringar och förslag till lagändringar. –Skärpta regler i aktiebolagslagen om tvångslikvidation av aktiebolag. På förslag av infördes dels en skyldighet att upprätta kontrollbalansräkning vid misslyckat utmät- ningsförsök, dels regeln att kontrollbalansräkningen skall granskas av revisor (1991:1734). –En ny bokföringslag (SFS 1999:1078). –Skärpta regler om försenade årsredovisningar (SFS 1994:1826 och 1995:1554). –Nya regler om revisors anmälningsplikt vid brottsmisstanke (SFS 1998:760) och den utvidgning av dessa som sedermera skett (SFS 1999:165). –En ny revisorslag (1995:528) och en ny övervakningsmyndighet, . –En ny lag om näringsförbud (SFS 1986:436 och 1999:181). –En ny lag om åtgärder mot penningtvätt (SFS 1993:768 och 1999:162) och föreslagna utvidgningar av lagens tillämpningsområde, se prop. 1999/2000:145. –Föreslagna skärpningar av Bulvanlagen (1985:277), se betänkandet Bulvaner och annat (SOU 1998:47). –Förslag till ny offentlig konkurstillsyn, se betänkandet Ny konkurs- tillsyn (SOU 2000:62). –Föreslagna skärpningar av bestämmelserna om borgenärsbrott i 11 kap. , se betänkandet Borgenärsbrotten (SOU 1996:30). –Föreslagna skärpningar av bestämmelserna om företagsbot (36 kap. 7–10 §§ BrB), se betänkandet Straffansvar för juridiska personer (SOU 1997:127). –Föreslagna skärpningar av reglerna om förverkande av av brott, se betänkandet Effektivare förverkandelagstiftning (SOU 1999:147). –Skärpt ställföreträdaransvar för och statlig inkomstskatt samt fastighetsskatt enligt 12 kap. 6 § skattebetalningslagen (1997:483). –Föreslagen lagstiftning mot skalbolagstransaktioner (Ds 2000:35). –Föreslagna ändringar i författningar som reglerar register inom skatteförvaltningen, exekutionsväsendet samt hos , se betän- kandet Skatt. Normer för behandling av person- uppgifter (SOU 1999:105). –Förslag till åtgärder för att förbättra förutsättningarna för myn- digheter och andra organ att lämna information mellan sig om sådant som har betydelse för att förebygga, upptäcka och utreda ekonomisk brottslighet, se betänkandet Ekonomiska brottslighet och sekretess (SOU 1999:53). Vidare pågår utredningsarbete av intresse i sammanhanget bl.a. Skatte- tilläggsutredningen (dir. 1998:34) och (dir. 1998:2). Sist men inte minst bör här nämnas regeringens, av god- kända, strategi mot ekonomisk brottslighet (rskr. 1994/95:412) och de åtgärder som denna omfattar, i form av bl.a. –förstärkt skattekontroll och förenklad skattelagstiftning, –förbättrad myndighetsstruktur, –gemensamma kontrollaktioner från myndigheterna, –snabbare utredning och process, –effektivare rutiner i samband med konkurs, –effektivare sanktionsregler, samt –effektivare styrning och uppföljning av myndigheternas verksamhet. Regeringen lämnar en lägesrapport till angående genomförandet av strategin. Av den senast lämnade rapporten (Skr. 2000/01:25) framgår också att regeringen förbereder ett uppdrag till () att utarbeta en modell för ett kommande nationellt brottsförebyggande program mot ekonomisk brottslighet. Sammantaget talar det nu sagda enligt kommitténs mening för att behovet av att lagfästa institutet ansvarsgenombrott är ännu mindre än , när förslag utformades. Det är då svårt att motivera en generell regel som skulle ge möjlighet till ansvarsgenombrott i alla aktiebolag. Med hänsyn till de skiftande förhållandena i de drygt 270 000 aktiebolag som skulle omfattas av regeln måste en sådan regel med nödvändighet bli mycket allmänt hållen och uppbyggd med rekvisit av typen otillbörlig, i förhållande till omständigheterna etc., vilka på goda grunder kommer att kritiseras från rättssäkerhetssynpunkt. kommitténs överväganden mynnar därför ut i slutsatsen att kommittén inte nu bör föreslå en generell regel om ansvarsgenombrott. Vid den genomgång av behovet av lagstiftning på detta område som kommittén har företagit har det inte varit möjligt att undgå den debatt som har förts och de lagförslag som har lagts fram om ansvars- genombrott på område. , som i och för sig saknar miljörättslig kompetens, har noterat att det här kan finnas möjlighet att med associationsrättslig metod ge mera bett åt bestäm- melserna i 10 kap. 2 § om skyldigheten att vidta återställ- ningsåtgärder. Kommittén lämnar därför förslag till en sådan ändring i . 8.6Behovet av en regel om ansvarsgenombrott på område I uppdrag att föreslå en miljöbalk ingick att precisera det ansvar som utövare av miljöfarlig verksamhet borde ha för att återställa skadade miljöer. På grundval en rapport från (Om ansvar för miljöskulder i mark och vatten, 1996) föreslog utredningen att i balken skulle upptas särskilda bestämmelser om efterbehandlingsansvar för förorenade områden. Ansvaret för sådan efterbehandling skulle enligt utredningen åvila den som i ett sådant område bedriver eller har bedrivit en verksamhet som kan ha orsakat föroreningen, varmed den är jämställd som utövar eller har utövat ett personligt eller ekonomiskt väsentligt inflytande över den verksamhet som kan ha orsakat föroreningen, eller den som förvärvat en fastighet med vetskap om att den var förorenad eller som borde ha upptäckt detta vid en sådan undersökning som anges i 4 kap. 19 § jordabalken (30 kap. 2 § i utredningens förslag, SOU 1996:103). I motiveringen till förslaget framhöll utredningen att det inte skall vara möjligt att undfly ansvar genom segmentering av associationer och menade att ett moderbolag normalt skulle svara för dotterbolags verksamhet. Med utgångspunkt i utredningsförslaget föreslog regeringen i lagrådsremissen avseende att i 10 kap., som behandlar förorenade områden, skulle upptas en bestämmelse av följande lydelse. Ansvarig för efterbehandling av sådana områden, byggnader eller anlägg- ningar som anges i 1 § är den som där bedriver eller har bedrivit en verksamhet eller vidtagit en åtgärd som har bidragit till föroreningen (verksamhetsutövare). Den som utövar eller har utövat ett bestämmande inflytande över en verksamhetsutövare som avses i första stycket och som därvid i avsevärd grad har medverkat till att föroreningen har uppkommit ansvarar såsom verksamhetsutövare. Förslaget vann inte Lagrådets gillande. Paragrafens andra stycke innebar enligt Lagrådet att en form av ansvarsgenombrott skulle komma att lagfästas för de aktuella fallen, något som inte borde komma ifråga utan att resultatet av arbete avvaktats. Lagrådet avstyrkte därför förslaget i denna del. Om denna uppfattning inte skulle vinna gehör menade att paragrafens andra stycke i vart fall skulle utformas på ett sådant sätt att en skälighetsbedömning kunde göras och därigenom uppenbart orimliga resultat undvikas. Stycket borde vidare preciseras på ett sådant sätt att motivens utgångspunkt – att endast sådant inflytande som grundas på andel i företaget eller på avtal skall beaktas – kom till uttryck i lagtexten. Med hänsyn till vissa frågor om regressanspråk menade vidare att den som har eller har haft ett inflytande av nu angivet slag inte skulle svara som verksamhetsutövare. Med huvudsakligen dessa utgångspunkter ansåg Lagrådet att andra stycket – om ansvarsgenombrott över huvud taget borde införas – skulle kunna få följande lydelse. Den som på grund av aktie- eller andelsinnehav eller avtal utövar eller har utövat ett bestämmande inflytande över en verksamhetsutövare och som därvid i avsevärd grad har medverkat till att föroreningen har uppkommit eller försvårats skall tillsammans med verksamhetsutövaren ansvara för efterbehandlingen i den mån det med hänsyn till omständigheterna är skäligt. Regeringen vidhöll i propositionen att det fanns starka skäl för att genomföra den i lagrådsremissen föreslagna regleringen, men godtog Lagrådets uppfattning att detta inte borde ske förrän Aktiebolags- kommitténs arbete i denna fråga slutförts. 8.7Kommitténs förslag om ansvarsgenombrott på område Bestämmelserna i 10 kap. skall tillämpas på mark- och vattenområden samt byggnader och anläggningar som är så förorenade att det kan medföra skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön (1 §). Sådana områden, byggnader och anläggningar skall i vissa Ansvarig för att så sker är verksamhetsutövaren. Därmed förstås den som bedriver eller har bedrivit en verksamhet eller vidtagit en åtgärd som har bidragit till föroreningen (2 §). Definitionen på verksamhetsutövaren är förhållandevis vag och det skulle förmodligen underlätta rättstillämpningen om begreppet precise- rades ytterligare. Det ligger helt utanför kom- petens att definiera verksamhetsutövarbegreppet i . Vad som däremot faller i ögonen är att bestämmelsen, om den tillämpas snävt, fritar juridiska och fysiska personer som medverkat till att det behövs återställningsåtgärder eller till att verksamhetsutövaren saknar medel till sådana åtgärder. För att komma till rätta med detta föreslår kommittén att det i 2 § införs ett andra stycke som utsträcker det ansvar för återställnings- åtgärder m.m. som enligt första stycket åvilar verksamhetsutövaren till en krets av fysiska och juridiska personer som stått eller står verk- samhetsutövaren nära och som har påverkat hans möjligheter att sörja för de återställningsåtgärder som föreskriver. En första förutsättning för ett med verksamhetsutövaren delat ekonomiskt ansvar för efterbehandlingsåtgärder bör vara att verksam- hetsutövaren är på obestånd eller att han i vart fall har en så dålig ekonomi att det står klart att han saknar medel till förskrivna åter- ställningsåtgärder. Har verksamhetsutövaren försatts i konkurs eller trätt i likvidation har det allmänna inga svårigheter att visa att detta rekvisit är uppfyllt. I andra fall kan förhållandet beläggas genom företeende exempelvis av den senast fastställda balansräkningen, uppgifter om misslyckade utmätningsförsök hos verksamhetsutövaren etc. En andra förutsättning för ansvaret bör vara att någon fysisk eller juridisk person faktiskt har utövat ett bestämmande inflytande över verksamhetsutövaren. Hur basen för ett sådant inflytande kan etableras framgår bl.a. av koncerndefinitionen i 1 kap. 5 § ABL. Men det bör inte räcka att någon haft exempelvis mer än hälften av rösterna i ett aktiebolag vars verksamhet förorenat miljön för att aktieägaren med stöd av denna bestämmelse skall kunna åläggas ett ekonomiskt ansvar för återställningsåtgärder. Det allmänna bör också kunna visa att aktieägaren också faktiskt har utnyttjat sin maktposition. Det kan i ett koncernförhållande tänkas ske exempelvis genom företeende av protokoll och andra handlingar som upprättats i moderbolaget och som visar att moderbolaget aktivt gripit in i dotterbolagets förhållanden. Det ekonomiska ansvaret för efterbehandlingsåtgärder bör givetvis inte kunna utlösas av varje påverkan på verksamhetsutövaren. En nöd- vändig förutsättning bör enligt kommittén vara att påverkan i avsevärd grad har medverkat till att verksamhetsutövaren inte kan uppfylla sina Det allmänna har alltså att visa att det finns ett samband mellan verksamhetsutövarens dåliga ekonomi och den påverkan på honom som enligt vad sagts har utövats. I ett koncernförhållande kan det göras exempelvis genom företeende av protokoll med beslut om koncernbidrag från dotterbolaget, internpris- sättning till förmån för moderbolaget och andra sådana åtgärder som dränerat det verksamhetsutövande dotterbolaget på kapital. Det är värt att notera att den föreslagna lagtexten inte ställer några krav på att den verksamhet som kräver efterbehandling drivits av ett underkapitaliserat aktiebolag. Även ett ekonomiskt välskött företag kan när den miljöpåverkande verksamheten upphört tömmas på sitt kapital innan behovet av efterbehandling blivit uppmärksammat. I ett koncernförhållande kan exempelvis ett helägt dotterbolag som upphört med sin verksamhet likvideras. I en sådan situation kan det framstå som skäligt att moderbolaget åläggs ett ansvar för efterbehandlingskost- nader som föranleds av det upplösta bolagets miljöskadliga verksam- het. I någon mån kan emellertid en underkapitaliseringssituation beaktas vid prövningen eftersom medansvar för återställningsåtgärder för- utsätter att den medansvarige i avsevärd grad har medverkat till att den verksamhetsansvarige hamnat i en situation där han saknar de ekono- miska resurser som krävs för att fullgöra sin återställningsskyldighet. Vad som avses med avsevärd grad blir beroende på förhållandena i verksamhetsutövarens rörelse. Det kan ju tänkas att ett koncernbidrag i avsevärd grad förbättrar moderbolagets ekonomi som bidraget i förhållande till den kapitalstyrka som balansräkningen i det verksamhetsutövande dotterbolaget utvisar framstår som en bagatell. I så fall framstår det inte heller som skäligt att ålägga moderbolaget ett ansvar för återställningsåtgärder. Prövningen av rekvisitet i avsevärd grad går således i någon mån samman med den allmänna skälighets- bedömning som ingår i prövningen om ett medansvar skall åläggas. För att ett ekonomiskt medansvar för efterbehandlingsåtgärder skall kunna åläggas annan än verksamhetsutövaren krävs således att detta vid en helhetsbedömning framstår som skäligt. Vid denna bedömning får hänsyn tas bl.a. till de vinster som den miljöskadliga verksamheten genererat och i vad mån dessa kommit den påstått medansvarige till godo. Förslaget till aktiebolagslag (2003:000) Paragrafens första stycke motsvarar 1 kap. 3 § första stycket i det för- fattningsförslag som kommittén lagt fram i delbetänkandet Aktie- bolagets kapital (SOU 1997:22), i det följande kallat förslag. För en kommentar hänvisas till betänkandet. Kommittén anser att det räcker med att i första stycket hänvisa till de bestämmelser om personligt betalningsansvar som finns i aktie- bolagslagen. Att det finns bestämmelser med sådan innebörd i årsredo- visnings- och skattelagstiftningen har inte ansetts böra sägas särskilt. Inte heller kommitténs förslag om ansvarsgenombrott på område har ansetts böra framgå av paragrafen. Andra stycket har utformats med utgångspunkt i Advokat- kommitténs förslag, se SOU 1999:31. Privata och publika aktiebolag Paragrafen motsvarar 1 kap. 1 § förslag. För en kommentar hänvisas till betänkandet. Paragrafen motsvarar 1 kap. 2 § förslag och 1 kap. 3 § ABL (prop. 1999/2000:23). Kommittén föreslår att systemet med ett nominellt belopp på aktier- na upphävs, se kommitténs allmänna överväganden kapitel 2. Tredje och fjärde styckena har utformats i enlighet därmed. gällande rätt har av samma skäl utgått. Fjärde stycket innebär inte att alla aktier vid en likvidation skall tillskiftas samma belopp. Pre- ferensaktier kan exempelvis ha anspråk på ackumulerad utdelning som gör att ägarna av sådana aktier tillskiftas högre belopp än stam- aktieägarna. För en kommentar till paragrafen i övrigt hänvisas till betänkandet. Förbud mot spridning av aktier m.m. i privata aktiebolag Paragrafen motsvarar 1 kap. 4 § förslag och 1 kap. 4 § ABL. I fjärde stycket stadgas att sådana värdepapper som anges i första stycket och som givits ut av ett privat aktiebolag, inte får bli föremål för handel på börs eller annan organiserad marknadsplats. Begreppet organiserad marknadsplats, som är hämtat från insiderlagen (1990: 1342), numera insiderstrafflagen (2000:1086), har såvitt avser avista- handel i aktier en oklar innebörd. Av förarbetena framgår att lag- stiftarens avsikt framför allt varit att förbjuda handel på börs och auktoriserad marknadsplats (prop. 1993/94:196 s. 144). Kommittén föreslår därför att begreppet organiserad marknadsplats byts ut mot det i 1 kap. 4 § lagen (1992:543) om börs och clearingverksamhet definie- rade begreppet auktoriserad marknadsplats och bestämmelsen i övrigt utformas på samma sätt som på andra ställen i lagen där motsvarande syftningar görs, t.ex. i 8 kap. 12 § punkten 3. För en kommentar i övrigt hänvisas till betänkandet. Paragrafen motsvarar närmast 4 kap. 9 § förslag. Den definierar begreppen avstämningsbolag och kupongbolag. Med hänsyn till att dessa begrepp används på en rad olika ställen i lagen föreslår kommittén att bestämmelsen upptas i 1 kap. I andra meningen har hänvisningen till den s.k. panthavarför- teckningen (se 4 kap. 15 § förslag och 3 kap. 12 § ABL) utmönstrats. Kommittén föreslår att kravet på att föra en sådan för- teckning upphävs. I praktiken görs noteringar om pantsättning och andra förhållanden som enligt bestämmelsen skall upptas i en sådan förteckning direkt i avstämningsregistret. Något behov av en särskild förteckning för att kunna destinera utbetalning av utdelning m.m. till exempelvis panthavare finns därför inte. I gällande rätt definieras avstämningsbolag som ett bolag i vars bolagsordningen intagits ett avstämningsförbehåll. Ett sådant förbehåll skall ange att den som på fastställd avstämningsdag är införd i aktie- boken eller i förteckning enligt 3 kap. 12 § ABL skall anses behörig att ta emot utdelning och, vid fondemission, ny aktie som tillkommer aktieägare samt att utöva aktieägares företrädesrätt att delta i emission (3 kap. 8 § ABL). Bestämmelserna om avstämningsbolag infördes . De kom- pletterades av aktiekontolagen, som bland annat innebar att aktiebrev inte länge fick ställas ut i avstämningsbolag. I stället infördes ett datorbaserat aktiekontosystem i vilket aktiens legitimationsverkan knöts till notering på ett konto hos . är aktiekontolagen avskaffad och ersatt av lagen (1998:1479) om kontoföring av finansiella instrument. Även den lagen bygger på att aktielegitimationen knyts till registrering på ett konto hos, vad som benämns, en central värdepappersförvarare, och att några aktiebrev inte får ställas ut i bolagen i fråga. Kommittén menar att tiden nu är inne för en översyn också av aktiebolagslagens bestämmelser om avstämningsbolag. Därvid bör bl.a. eftersträvas att bestämmelserna ger ett tydligt besked om vari skillnaden består mellan avstämningsbolag och övriga aktiebolag, ofta kallade kupongbolag. Kommittén föreslår också att man redan i 1 kap. lägger fast att det i bolagsordningen för ett aktiebolag, privat eller publikt, kan tas in ett förbehåll om att bolagets aktier skall vara registrerade i ett avstämningsregister enligt lagen om kontoföring av finansiella instrument och att dessa bolag i lagen benämns avstäm- ningsbolag medan övriga bolag benämns kupongbolag. Bestämmel- sernas placering redan i lagens inledande kapitel motiveras av att begreppen ifråga används på en rad olika ställen i lagen, första gången i 3 kap. Paragrafen motsvarar 1 kap. 5 § förslag. För en kommentar hänvisas till betänkandet. Paragrafen motsvarar 1 kap. 6 § förslag. För en kommentar hänvisas till betänkandet. Aktie som innehas av aktiebolaget självt Paragrafen motsvarar 1 kap. 7 § ABL. Bestämmelsen innebär i sin nuvarande lydelse att aktier som innehas av bolaget självt eller dess dotterföretag inte skall räknas med när det i lag eller bolagsordningen, för giltigt beslut eller för utövande av befogenhet föreskrivs samtycke av ägare till en viss del av aktierna. Detsamma gäller vid tillämpning av bestämmelser i lag eller bolagsordningen som förutsätter att någon eller några innehar en viss andel av aktierna eller rösterna. Att bolagets egna aktier skall räknas bort vid tillämpning av bestäm- melser i aktiebolagslagen och bolagsordningen är logiskt. Det är där- emot långt mindre klart att så bör vara fallet även vid tillämpning av annan lag. Under riksdagsbehandlingen uppmärksammade lagutskottet (1999/2000:LU9) att regeln kan medföra problem vid tillämpning av 8 § insiderlagen (1990:1342), – numera 4 § lagen (2000:1087) om anmälningsskydlighet för vissa innehav av finansiella instrument – som bl.a. stadgar att den som äger aktier motsvarande av aktiekapitalet eller röstetalet i ett aktiemarknadsbolag är anmälnings- skyldig till det s.k. insynsregistret. Tillämpat på den bestämmelsen innebär skyldigheten att räkna bort egna aktier, att den som äger aktier motsvarande av aktiekapitalet eller röstetalet i bolaget kan bli anmälningsskyldig utan att själv ha förvärvat ytterligare aktier och kanske också utan att känna till det, om bolaget återköper egna aktier. Vid underlåtenhet att göra sådan anmälan skall enligt 20 § nämnda lag besluta att en särskild avgift skall tas ut av den anmälningspliktige, något som framstår som högst betänkligt i den skisserade situationen. Till detta kommer att hänvisningar till aktiebolagslagen förekommer i ytterligare ett stort antal lagar, bl.a. på skatteområdet. Att utan en nog- grann genomgång av dessa föreskriva att egna aktier alltid skall räknas bort i sammanhanget är enligt kommitténs mening inte tillfreds- ställande. Kommittén föreslår därför att bestämmelsen utformas så att den tar sikte uteslutande på tillämpning av bestämmelser i aktie- bolagslagen och föreskrifter i bolagsordningen. 2 kap. Aktiebolags bildande Paragrafen motsvarar 2 kap. 1 § förslag. För en kommentar hänvisas till betänkandet. Paragrafen motsvarar 2 kap. 2 § första stycket och 3 § förslag. Kommittén föreslår att systemet med ett nominellt värde på aktierna avskaffas, att överkursfonden tas bort och att bolaget självt skall få avgöra hur stor andel av betalningen för nya aktier som skall tillföras aktiekapitalet. I enlighet därmed skall stiftelseurkunden innehålla uppgift om det antal aktier som skall ges ut, det belopp som skall betalas för varje aktie och hur stor del av betalningen för aktierna som skall tillföras aktiekapitalet. Självfallet måste till aktiekapitalet i detta sammanhang föras ett belopp som motsvarar det aktiekapital eller minimikapital som anges i bolagsordningen. För en kommentar i övrigt hänvisas till betänkandet. Paragrafen motsvarar i allt väsentligt 2 kap. 4 § förslag. Paragrafen motsvarar 2 kap. 7 § förslag. Till uppräkningen i punkten 1 har lagts allmän granskare och sådan delgivningsmottagare som bolaget enligt 7 kap. 33 § skall ha, om det inte har någon behörig ställföreträdare som är bosatt i . Det är självklart att om bolaget inte skall ha en verkställande direktör eller annan bolagsfunktionär som anges i punkten 1, så skall stiftelseurkunden utformas i enlighet därmed. För en kommentar i övrigt hänvisas till betänkandet. Paragrafen motsvarar med vissa ändringar 2 kap. 5 § förslag.