sou · GPB372d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Bestämmelserna har utformats med motsvarande bestämmelser i socialtjänstlagen (2001:453) som före- bild, dock att bestämmelserna om barnets bästa och barns rätt att komma till tals i den lagen har placerats i två olika paragrafer. Bestämmelser om barnets bästa förs in även i hälso- och sjuk- vårdslagen (1982:763) och tandvårdslagen (1985:125). Begreppet barnets bästa kommenteras under 2 § hälso- och sjukvårdslagen. Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen skall i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa samverka med samhälls- organ, organisationer och andra som berörs. Paragrafen är ny. Den ålägger hälso- och sjukvårdspersonalen att samverka med andra berörda i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa. Motsvarande bestämmelser föreslås i socialtjänstlagen (2001:453), hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) och i skollagen (1985:1100). Bestämmelsen i socialtjänstlagen avviker emellertid från de övriga genom att socialnämnden åläggs ett förstahandsan- svar för att samverkan kommer till stånd. Vad som sägs i kom- mentaren till 5 kap. 1 a § socialtjänstlagen gäller i tillämpliga delar även beträffande hälso- och sjukvårdspersonalens skyldighet att samverka. Den som har ansvaret för hälso- och sjukvården av en patient skall se till att patienten ges individuellt anpassad information om sitt hälso- tillstånd och om de metoder för undersökning, vård och behandling som finns. Om informationen inte kan lämnas till patienten skall den i stället lämnas till en närstående till patienten. Informationen får dock inte lämnas till patienten eller någon närstående om det finns hinder för detta i 7 kap. 3 eller 6 § sekretesslagen (1980:100) eller i 8 § andra stycket eller 9 § första stycket i detta kapitel. Bestämmelser om skyldighet att anmäla till socialnämnden att ett barn kan behöva nämndens skydd eller stöd finns i 14 kap. 1 § social- tjänstlagen (2001:453). Tredje stycket är nytt. Stycket innehåller en hänvisning till social- tjänstlagens bestämmelse om anmälningsskyldighet. Syftet med det nya stycket är att öka kunskaperna om anmälningsskyldigheten hos hälso- och sjukvårdspersonalen. 17.5Förslaget till lag om ändring i skollagen (1985:1100) För barn och ungdomar anordnar det allmänna utbildning i form av förskoleklass, grundskola och gymnasieskola samt vissa motsvarande skolformer, nämligen särskola, specialskola och sameskola. Förskoleklassen, , gymnasieskolan, särskolan, special- skolan och sameskolan bildar det offentliga skolväsendet för barn och ungdom. Dessutom finns särskilda utbildningsformer som anordnas av det allmänna för dem som till följd av sjukdom eller av annat skäl inte kan delta i skolarbetet inom det offentliga skolväsendet. Det allmänna anordnar också pedagogisk verksamhet i form av förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg. För dessa verksamheter gäller i denna lag endast bestämmelserna i 2 a kap. Bestämmelser om skyldighet att anmäla till socialnämnden att ett barn kan behöva nämndens skydd eller stöd finns i 14 kap. 1 § social- tjänstlagen (2001:453). Fjärde stycket är nytt. Stycket innehåller en hänvisning till social- tjänstlagens bestämmelse om anmälningsskyldighet. Syftet med det nya stycket är att öka kunskaperna om anmälningsskyldigheten inom förskolan, skolan och skolbarnsomsorgen. Förskoleverksamheten, skolan och skolbarnsomsorgen skall i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa samverka med samhällsorgan, organisationer och andra som berörs. Paragrafen är ny. Den ålägger förskolan, skolan och skolbarnsom- sorgen att samverka med andra berörda i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa. Med skola avses alla skol- och utbildningsformer som regleras i skollagen. En uppräkning av dessa finns i 1 kap. 1 § andra stycket skollagen. Motsvarande bestämmelser tas in i socialtjänstlagen (2001:453), hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) och i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Bestämmelsen i socialtjänstlagen avviker emellertid från de övriga genom att socialnämnden åläggs ett förstahandsansvar för att samverkan kommer till stånd. Vad som sägs i kommentaren till 5 kap. 1 a § socialtjänstlagen gäller i tillämpliga delar även beträffande för- skolans, skolans och skolbarnsomsorgens skyldighet att samverka. 17.6Förslag till lag om ändring i polislagen (1984:387) Polisen skall samarbeta med åklagarmyndigheterna. Samarbete skall också äga rum med andra myndigheter och organisationer vilkas verksamhet berör polisverksamheten. Särskilt åligger det därvid polisen att fortlöpande samarbeta med myndigheterna inom social- tjänsten och underrätta dessa om förhållanden som bör föran- leda någon åtgärd av dem. Bestämmelser om skyldighet att anmäla till socialnämnden att ett barn kan behöva nämndens skydd eller stöd finns i 14 kap. 1 § social- tjänstlagen (2001:453). Andra myndigheter skall ge polisen stöd i dess arbete. Andra stycket är nytt. Stycket innehåller en hänvisning till social- tjänstlagens bestämmelse om anmälningsskyldighet. Syftet med det nya stycket är att öka kunskaperna om anmälningsskyldigheten inom polisen. Enligt paragrafens första stycke, som är oförändrat, har polisen en allmän skyldighet att underrätta myndigheterna inom social- tjänsten om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd av dem. Skälen till att en hänvisning till 14 kap. 1 § socialtjänstlagen ändå ansetts motiverad har redovisats i den allmänna motiveringen. 17.7Förslaget till lag om ändring i Vållande till kroppsskada eller sjukdom får, om brottet inte är grovt, åtalas av åklagare endast om målsäganden anger brottet till åtal och åtal är påkallat ur allmän synpunkt. Angivelse från målsäganden krävs dock inte om brottet riktar sig mot ett barn som är närstående till gärningsmannen. Paragrafen har kompletterats med en särskild bestämmelse om åtal vid brott som riktar sig mot barn som är närstående till gärnings- mannen. Sådana brott skall få åtalas av åklagare utan krav på att målsäganden anger brottet till åtal. Kravet på att åtal skall vara på- kallat ur allmän synpunkt kvarstår oförändrat. Med barn avses varje människa under . Med närstående avses i första hand gärningsmannens egna barn eller barn till någon som gärningsmannen har ett förhållande med. Begreppet omfattar emellertid även barn som på annat sätt är närstående till gärnings- mannen. Barnet kan t.ex. vara barnbarn, syskon eller styvsyskon till denne. Avsikten är att den särskilda åtalsbestämmelsen skall träda in i situationer där det finns en risk för att vårdnadshavaren avstår från att ange brottet till åtal på grund av att han eller hon själv är gärningsman, befinner sig i lojalitetsställning gentemot gärningsmannen eller liknande. Brott som avses i 1–3 §§ får inte åtalas av annan än målsägande. Har brottet riktat sig mot ett barn som är närstående till gärningsmannen får åklagare dock alltid åtala för brottet om åtal är påkallat ur allmän synpunkt. Om målsäganden anger brott enligt 1–3 §§ till åtal och åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt, får åklagare även åtala för 1.förtal och grovt förtal, 2.förolämpning mot någon i eller för hans eller hennes myndighetsutövning, 3.förolämpning mot någon med anspelning på hans eller hennes ras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung eller trosbekännelse, eller 4.förolämpning mot någon med anspelning på hans eller hennes homosexuella läggning. Har förtal riktats mot avliden, får åtal väckas av den avlidnes efterlevande make, bröstarvinge, fader, moder eller syskon samt, om åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt, av åklagare. Innebär brott som avses i 1–3 §§, att någon genom att förgripa sig på en främmande makts statsöverhuvud som vistas i eller på en främmande makts representant i har kränkt den främ- mande makten, får brottet åtalas av åklagare utan hinder av vad som föreskrivs i första stycket. Åtal får dock inte ske utan förordnande av regeringen eller den regeringen har bemyndigat därtill. Första stycket har kompletterats med en ny andra mening. Denna innehåller en särskild bestämmelse om åtal vid brott enligt 1–3 §§ som riktar sig mot barn som är närstående till gärningsmannen. Sådana brott skall få åtalas av åklagare om åtal är påkallat ur allmän synpunkt, utan krav på att målsäganden anger brottet till åtal. En liknande ändring föreslås i 3 kap. 12 §. Vad som sägs i kom- mentaren till denna paragraf gäller i tillämpliga delar även beträf- fande nu aktuell bestämmelse. Såsom försvårande omständigheter vid bedömningen av straffvärdet skall, vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp, särskilt beaktas 1.om den tilltalade avsett att brottet skulle få betydligt allvarligare följder än det faktiskt fått, 2.om den tilltalade visat särskild hänsynslöshet, 3.om den tilltalade utnyttjat någon annans skyddslösa ställning eller särskilda svårigheter att värja sig, 4.om den tilltalade grovt utnyttjat sin ställning eller i övrigt miss- brukat ett särskilt förtroende, 5.om den tilltalade förmått någon annan att medverka till brottet genom allvarligt tvång, svek eller missbruk av dennes ungdom, oför- stånd eller beroende ställning, 6.om brottet utgjort ett led i en brottslig verksamhet som varit sär- skilt noggrant planlagd eller bedrivits i stor omfattning och i vilken den tilltalade spelat en betydande roll, 7.om ett motiv för brottet varit att kränka en person, en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer på grund av ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse eller annan liknande omständighet, eller 8.om brottet inneburit att ett barn kränkts av en närstående eller tidigare närstående person. Punkt 8 är ny. Enligt den nya punkten skall det beaktas som för- svårande vid bedömningen av straffvärdet om brottet inneburit att ett barn kränkts av en närstående eller tidigare närstående person. Med barn avses varje människa under . Barn har anledning att känna sig särskilt trygga i sin familj. När ett barn utsätts för brott av någon som ingår i familjen bör beaktas inte bara att offret är ett barn, vilket redan skall beaktas enligt gällande punkt 3., utan även det särskilt försvårande i att barnet berövas sin normala trygghet. Detsamma gäller när ett barn tvingas bevittna – se eller höra – våld i sin familj. Den nya punkt 8 tar sikte även på sådana fall. Normalt sett har barn en nära och för- troendefull relation även till andra närstående än de som ingår i familjen, t.ex. mor- och farföräldrar, mostrar och fastrar. Även dessa omfattas då av närståendebegreppet. Som närstående anses vidare den som lever eller har levt tillsammans med barnets förälder under äktenskapsliknande former eller som föräldern har en liknande relation till. Även dennes barn omfattas. Kränkningen skall inte ha varit alltför obetydlig. 17.8Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt Kriminalvården i anstalt skall planläggas och genomföras i nära sam- verkan mellan kriminalvårdens olika organ. I den mån ett förverkli- gande av vårdens syfte kräver insatser av andra samhälleliga organ, skall erforderlig samverkan ske med företrädare för sådant organ. Vid planläggningen av den intagnes behandling skall samråd äga rum med denne. I den utsträckning det lämpligen kan ske bör samråd ske även med hans närstående. Den intagne skall beredas tillfälle yttra sig om tillämnade åtgärder som rör honom särskilt, om ej synnerliga skäl talar däremot. Bestämmelser om skyldighet att anmäla till socialnämnden att ett barn kan behöva nämndens skydd eller stöd finns i 14 kap. 1 § social- tjänstlagen (2001:453). Tredje stycket är nytt. Stycket innehåller en hänvisning till social- tjänstlagens bestämmelse om anmälningsskyldighet. Syftet med det nya stycket är att öka kunskaperna om anmälningsskyldigheten inom kriminalvården. 17.9Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 2 § (femte stycket) _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ För uppgift som omfattas av sekretess enligt 7 kap. 1–6 och 34 §§, 8 kap. 8 § första stycket, 9 eller 15 § eller 9 kap. 4 eller 7 §, 8 § första eller andra stycket eller 9 § andra stycket gäller vad som föreskrivs i fjärde stycket endast såvitt angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Dock hindrar sekretess enligt 7 kap. 1, 4 eller 34 § inte att uppgift som angår misstanke om brott enligt 3, 4, 5 eller 6 kap. mot någon som inte har fyllt lämnas till åklagarmyndighet eller polismyndighet. _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Ändringen består i att möjligheten enligt femte stycket att lämna uppgift till åklagar- eller polismyndighet om misstanke om brott mot någon som inte har fyllt utvidgats. Sådan uppgift får enligt den nya lydelsen lämnas även vid misstanke om brott enligt 5 kap. . Bakgrunden till detta är att åklagare givits en utökad möjlighet att åtala brott enligt 5 kap. . Reservation och särskilda yttranden Reservation av () Kommittén föreslår att regeringen skall utreda sanktionsmöjlig- heter enbart för anställda i enskild regi. Jag anser att det borde inrättas ett användbart sanktionsinstrument för samtliga examine- rade inom barnverksamhet. Jag anser därmed att kommittén borde haft en bredare ansats i sitt förslag till regeringen än det nu fram- lagda. Jag anser att kommittén borde föreslagit inrättande av ett upp- följningsansvar i för de familjer som varit föremål för utredning. En barnavårdsutredning är ett stort ingrepp i män- niskors liv och skapar ofta stora spänningar som tar tid att bearbeta även efter det att utredningen avslutats. Efter när livet, förhoppningsvis, återgått till det normala borde ha en skyldighet att ta förnyad kontakt och erbjuda familjen uppföljningssamtal för att reda ut eventuella kvarstående frågor kring utredningen. Kapitel 13 och 15. Barnmisshandel i straffrätten /behandling av förövare av barnmisshandel Kommittén har tidigare lagt ett delbetänkande angående delar av rättsväsendet och deras hantering av barnmisshandelsärenden. behandlar kommittén barnmisshandel i straffrätten och behandling av förövare. Kommittén har dock valt att inte särskilt granska domstolarnas hantering av mål om barnmisshandel, vilket jag be- Reservation och särskilda yttranden En analys av alla delar av rättsväsendet borde genomförts då kommittén i betänkande säger att kunskap om barn i landets domstolar måste förbättras. Trots detta föreslog regeringen att försvaga barnkompenskravet i domstol. Min upp- fattning är att kommittén borde förslagit att de som dömer i barnmisshandelsmål skall besitta särskild kompetens vad gäller barn. Kommittén väljer att inte kritisera de låga nivåer på straffskalan som tillämpas i domar om barnmisshandel. Enligt min uppfattning bör de svenska straffskalorna för barnmisshandel höjas. Dagens låga straffnivåer fungerar inte avskräckande och försvårar dessutom meningsfulla rehabiliteringsinsatser som är nödvändiga för att förövaren skall komma till insikt om sitt brott och minska antalet återfall. Kommitténs majoritet ställer sig trots detta bakom dagens låga straffnivåer. Mot detta ställningstagande reserverar jag mig. Utredningar vid barns död Det är mycket viktigt att samhället drar erfarenheter av dödsfall bland barn för att i görligaste mån bidra till att liknade fall inte inträffar igen. Det är ett tiotal barn som får sätta livet till p.g.a. av att den som är ansvarig för deras trygghet och säkerhet blir deras baneman. För det första anser jag att man borde föreslagit dödsorsaks- utredningar i stället för dödsfallsutredningar. Fördelen med detta är att man har en sammanhållen utredning från det att dödsfallet konstateras till det att samtliga orsaker klarlagts kring detsamma och erfarenheter sammanställts. För det andra anser jag att kommittén borde föreslagit inrättande av en självständig myndighet som har till uppgift att hantera denna typ av utredningar. Inte minst objektivitetsskäl talar för detta. Regeringen har dessutom uttryckt synpunkter på effektiviteten i befintliga tillsynsuppdrag. De svåra avvägningarna gentemot sekretesslagstiftningen i dessa utredningar hade, enligt min mening, också underlättats av en fristående myndighet. Reservation och särskilda yttranden Kommittén konstaterar att det saknas kunskap inom detta område både inom forskningen och ute på fältet. Skall ta ett stort kunskapssteg framåt i detta hänseende krävs extraordinära insatser från alla håll. Jag är tveksam till kommitténs slutsats att den breda kompetenshöjning som måste till, i huvudsak kan göras inom respektive områdes nuvarande anslag. Barnmisshandel sker till största delen inom familjen, det vill säga av föräldrar. Skall barnmisshandeln minska är påverkan på föräldrar, deras levnadssituation och uppfostringsmetoder som är den enskilt viktigaste insatsen som krävs. Kommittén har i allt för liten del diskuterat och angett förslag till inriktning på hur man kan under- lätta och stödja föräldrarna i att bära sitt föräldraansvar. I kapitel 3 Definition, radas alla upp som har hjälp av en definition av barnmisshandel, men föräldrar finns inte med. Detta är ett exempel på hur samhällsfokuseringen allt för starkt präglat kommitténs arbete, vilket jag anser olyckligt. Kommitténs majoritet ställer sig helt okritisk till den svenska välfärdsmodellen. Trots att flera av kommitténs egna forsknings- resultat tyder på att med en trång ekonomisk situation och liten möjlighet att styra sin vardag, ger frustrerade föräldrar. Dessa faktorer ökar risken för barn att utsättas för misshandel. Jag anser att samhällets insatser måste mer koncentreras på självhjälpsinsatser, så att föräldrarna kan få kraft att förändra sina förhållanden. Målsättningen måste vara att de allra flesta barn och föräldrar kan fortsätta sina liv tillsammans. I bilaga 4, sidan 3 beskrivs detta såsom Samhällets målsättning kan inte begränsas till att skydda barn från svåra skador eller våldsam död utan måste innefatta att ge barn i svåra familjesituationer hjälp till en familje- situation som kan gagna fortsatt allsidig utveckling. Slutligen är jag kritisk mot den följsamhet till departementens uppfattning som präglat kommitténs arbete. Denna följsamhet har begränsat kommitténs möjlighet att föreslå förbättringar av barns och familjers villkor i samhället. Reservation och särskilda yttranden Särskilt yttrande av () En av viktigaste uppgifter är att se till att barn och ungdomar, som befinner sig i en utsatt situation, får den vård och det skydd som de behöver. För att kunna utreda den unge i syfte att kunna ge honom det skydd och stöd som han behöver, måste socialnämnden därför ha möjlighet att få uppgifter från andra myndigheter och befattningshavare om den unges situation och hans behov av hjälp. Det är därför angeläget att socialnämnden på ett tidigt stadium får information om att en underårig som far illa eller på annat sätt bedöms behöva någon insats från social- nämndens sida. Det är mot denna bakgrund bestämmelsen om anmälnings- skyldigheten i 71 § socialtjänstlagen (1980:620, SoL, from. 14 kap. 1 § SoL), ska läsas. Denna anmälningsskyldig- het bryter den annars rådande sekretessen mellan myndigheter. Att det finns yrkesverksamma som trots sin anmälnings- skyldighet inte fullgör denna har uppmärksammats i olika under- sökningar som närmare redovisas i betänkandet. Att det behövs utökade möjligheter för samhället att reagera när anmälnings- skyldigheten inte fullgörs är också något som förts fram. Bl.a. har såväl som i skrivelser till regeringen påpekat detta och gett olika förslag på påföljder vid underlåtenhet att fullgöra anmälningsskyldigheten enligt 71 § SoL. Jag instämmer helt i betänkandets uppfattning att svårigheter att få yrkesverksamma att anmäla när barn far illa måste bekämpas på bred front, t.ex. genom information, utbildning, tydliga rutiner, förbättrad samverkan mellan myndigheter osv. Det är första hand genom sådana åtgärder som de yrkesverksamma inom olika pro- fessioner ska fås att fullgöra sin skyldighet. Det finns dock skäl att överväga om det i vissa fall ändå inte är nödvändigt med särskilda sanktioner vid underlåtenhet att anmäla vid uppenbara fall. Det har tidigare funnits laglig möjlighet att ålägga disciplinansvar för hälso- och sjukvårdspersonal som låter bli att anmäla till socialnämnden enligt 71 § SoL. När lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonal m.fl. upphörde att gälla upphörde också möjligheten att ålägga disciplinansvar vid underlåtenhet att anmäla enligt 71 § SoL. Jag anser att det finns skäl att återinföra denna möjlighet. Enligt min uppfattning intar hälso- och sjukvårdspersonalen en speciell ställning av flera skäl. Skyldigheten att göra en anmälan är Reservation och särskilda yttranden kopplad till deras yrkesroll. Undersökningar har visat att de för- äldrar som misshandlar sina barn ofta gör det vid upprepade till- fällen, ibland . Varje misstanke om att ett barn utsätts för misshandel utgör därmed i sig en anledning att se allvarligt på barnets situation. Har det våld som misstänks ha förekommit dessutom varit så grovt att skadorna kräver medicinsk vård är situationen än mer alarmerande, särskilt om barnet är litet. Hälso- och sjukvårdspersonalen är dessutom ofta ensam om att kunna upptäcka de allra svåraste fallen av barnmisshandel. Ett barn som utsatts för misshandel i hemmet kan hållas hemma från skolan eller förskolan i syfte att undgå upptäckt av skador. I svårare fall måste emellertid hälso- och sjukvården ofta kontaktas, t.ex. vid olika typer av frakturer. För det misshandlade barnet kan det vara livsavgörande att personal på akutmottagningar, vårdcentraler, barnavårdscentraler etc. fullgör sin anmälningsskyldighet till social- nämnden så att nämnden kan utreda barnets behov av skydd och stöd. Hälso- och sjukvårdspersonal har också den bästa kompetensen när det gäller att bedöma hur skadorna kan ha uppstått. Om omständigheterna ger anledning att misstänka att skadorna upp- kommit till följd av misshandel, ska en anmälan alltid göras till socialnämnden. Att föräldrarnas förklaring till skador stämmer illa överens med de faktiska skadorna, att deras berättelse är mot- sägelsefull och att vård inte söks i nära anslutning till skadan är exempel på sådana omständigheter som kan utgöra skäl till att misstänka barnmisshandel. Jag anser därför att tillämpningsområdet för disciplinpåföljd enligt 5 kap. lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område, LYHS, bör utvidgas att även omfatta under- låtenhet att anmäla enligt 71 § SoL. Alla fall där någon låter bli att anmäla är emellertid inte lika allvarliga. Om en förseelse framstår som mindre allvarlig eller ursäktlig finns det möjlighet att avstå från att ålägga disciplinpåföljd (5 kap. 3 § LYHS). Det får överlåtas på rättstill- lämpningen att närmare lösa de gränsdragningsproblem som kan uppkomma. Reservation och särskilda yttranden Särskilt yttrande av () Detta är en synnerligen viktig och angelägen utredning. Jag hade hoppats att den skulle innebära ett genombrott när det gällde att i samhället konsekvent ställa sig på barnets sida. Så är ju inte alltid fallet, trots att skrivit under FN:s konvention om barnets rättigheter. Ofta sägs och skrivs vackra ord, men när det kommer till kritan får barnet dra det kortaste strået. Genomgående i kommitténs text känner man att nu är det allvar, nu gäller det verkligen skydd och stöd för barn som far illa eller riskerar att fara illa. Till vår utredning hör också ett mycket lovvärt utåtriktat material, föräldraboken bl.a. Vad som får mig att skriva yttrandet är min reaktion, när vi kommer till kapitlet Kostnadseffekter. Då tappar utredningen styrfart, och det blir plötsligt svårt att ta kommitténs skarpa synpunkter och förslag på allvar. Jag väljer ändå att skriva särskilt yttrande, och ej reservation, eftersom jag så gott som alltigenom delar kommitténs syn på ämnet och förslag till åtgärder.