sou · GPB395d4 · 2002-01-01 00:00:00 — Men samma slags lösning hade föreslagits en annan intervjuperson som inte alls hade några drogproblem eller andra sociala problem – och av den anledningen inte ville bo bland missbrukare. IP72: Jag vet inte varför, dom envisas med att försöka få in mig på olika Altbo-alternativ. Jag är inte ett dugg intresserad och (har) sagt, , att det passar mig inte, jag vill inte ha det och jag har inga drogproblem, jag har inga alkoholproblem och jag har inga sociala problem. Eller så att jag behöver någon tillsyn. Tillfällig logi erbjuds huvudsakligen i former avsedda för missbru- kare, men det ironiska är att varken de som har missbruksproblem eller de som inte har det brukar uppfatta att lösningen passar deras problem. Att av bli placerad på ett boende vars mål- grupp man inte identifierar sig med kan dessutom upplevas som ytterst kränkande. IP22: när jag inte hade nånstans att bo, då ringde – jo, faktiskt, jag ringde (ohörbart) Och blev det ju (namn på korttidsboende) och jourboende då, bland alla knarkare och alkoholister. Och det ... för- nedra mig att gå och sätta mig i det jävla ... Det skulle jag aldrig göra. Liksom ... jag vet inte. Nej, fy fan. IP70: Jag gick till socialen och sa jag behöver en lägenhet och dom placerade mig (på ett korttidsboende för kvinnor). // Jag trodde ald- rig att jag skulle hamna på det där stället i mitt liv. // Ett narkomanhem var det, inte för människor som jag. För att behålla sin självaktning hade många avböjt erbjudanden om placeringar på boenden som uppfattades som stigmatiserande. Jag är missbrukare, men liksom jag har större värdighet än att bo i en äcklig lägenhet (IP68). Flera bostadslösa intervjupersoner hade mött budskapet att de haft för lite problem eller ansökt för tidigt om ekonomiska bidrag eller hjälp till bostad. De kunde exempelvis inte få bistånd till bostad medan de (ännu) hade tak över huvudet – jag var inte berättigad, eftersom jag hade nånstans att bo (IP62) – eller innan de sökt och avvisats av tillräckligt många hyresvärdar. IP62: ... innan så sökte jag, när jag skulle gå isär med killen, men då fick jag svar nej, jag är inte i behov av någon lägenhet, utan jag och killen får pröva. Tänkte jag att nej, jag prövar ingenting, nej jag drar. Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare Först då denna kvinna faktiskt lämnat hemmet med sina barn erbjöds hon ett socialt kontrakt.11 En intervjuperson som var intagen på en psykiatrisk klinik fick efter en tids förbere- dande ansökningar och kontakter veta att han trots allt inte passade in i en boendeenhet han sökt till. Dom intervjuade mig ... (jag) berättade min, en del av min livshistoria, varför jag sitter här och så där ... Och tyckte dom att jag var för frisk för att platsa där (IP59). En tredje gick till för att fråga om bostad och fick veta att det fanns lägenheter som han skulle kunna söka. IP28: Men sen när jag talade med den damen som hade hand om dem, så sa hon bara Nej, det är inte aktuellt för dig, för du har ju inkomst. Och inga betalningsanmärkningar. Och så lade hon bara ner det. Det är bara att ligga i och gå runt till de olika bolagen, sa hon. På motsvarande sätt hade de som sökt psykiatrisk vård ibland avvi- sats för att de inte var tillräckligt sjuka. En man åkte till akuten och bad att få bli inlagd på det psykiatriska sjukhuset. Så kom jag dit och jag fick inte vara kvar (IP23), eftersom personalen inte tyckte att han behövde vara där. En annan man som hade alkoholproblem hade rekommenderats av sin kontaktperson i ett öppenvårdsteam att lägga in sig på samma sjukhus för avgiftning. Men varje gång han kom dit fick han frågan Vad gör du här? Du har ju ingen abstinens! (IP50). En intervjuperson drog slutsatsen att man måste vara väldigt utsatt, må väldigt dåligt och ha det väl- digt bekymmersamt innan man får hjälpen (IP75). En kvinna som både haft ångest och utsatts för våld hade avvisats när hon sökt hjälp. Argumentet var att hon borde kunna klara sig själv: IP42: Jag har aldrig ens varit inlagd på psyket, jag ... När jag var som mest misshandlad, när jag mådde som värst, så ansåg dom att nej, nej, du är stark, du klarar det. Jag fick inte ens vara på Kvinnojouren. Men hon hade också avvisats när hon sökt psykologkontakt (vid Ungdomsmottagningen) med hänvisning till att hon hade alltför stora problem, för svår barndom och för mycket trauma och såna , och så. Så dom tog inte emot mig. Hon sade att det kändes för jävligt: Var man än söker hjälp så får man den inte (IP42). 11 Ett andrahandskontrakt med särskilda villkor där är hyresvärd. Avsikten är ofta att hyresgästen skall få överta kontraktet om allt går bra eller längre. Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare Den intervjuade förvaltaren fungerar som förmyndare åt en psy- kiskt sjuk kvinna med missbruksproblem som sedan hennes barn omhändertagits tvingats bo på korttidsboenden . Hon ansågs på en gång för frisk för psykiatrisk sjukvård och för sjuk för behandlingshem. F1: Jag tänkte nu får jag agera när hon är inne på (psykiatriskt sjuk- hus) och försöka få till stånd någonting. Hon behöver hjälp. Den tje- jen ska inte ut på korttidsboende igen. // Så att vi gjorde en ansö- kan för hennes räkning då, i och med att jag hade pratat med henne om någon form av behandlingshem. Så vi åkte ner till (behandlingshem). Men dom tyckte att hon var för sjuk // (Det) är ju ett behandlings- hem som är för psykiskt funktionshindrade missbrukare så att dom tar ju riktigt tunga ärenden. Men hon var för tung. // Och liksom, då vi gick in, du skulle ha sett den tjejen när vi gick in där. Vi bara pratade // så sa hon nu ska ni vara tysta, nu måste jag koncentrera mig, för nu ska jag, nu ska jag börja ett nytt liv, säger hon då, och sen så är hon inte välkommen. // Så han (läkaren) skrev ut henne rakt ut på gatan till ingenting och hon blev inhyst i den här baracken igen då. När boende- och vårdenheter har specifika målgrupper kan det också leda till problem för par, som vill bo på samma ställe. Den kvinna som det berättas om i citatet ovan hade till- baka en pojkvän och de ville gärna bo tillsammans. Men eftersom de inte hade riktigt samma typ av problem kunde de inte accepte- rats på samma kategoriboenden. Där kvinnan hade kunnat bo pas- sade inte pojkvännen in – och då blir det ju det här att smussla in honom i lägenheten. // Då har han fått smyga sig in för att vara hos henne (F1). En följd av erfarenheten av avvisningar med hänvisning till att problemen varit för små var för flera av intervjupersonerna att de inte ville söka hjälp på nytt: Det var meningen att jag skulle in nu igen, men jag ville inte det (IP50). IP23: Jag blev utkörd därifrån, nu sist jag var där ... Så jag vill ju inte tillbaka dit, jag vill inte ha med den personalen att göra där. Läkarna var otrevliga /.../ Jag hade kunnat få hjälp där om jag hade fått stanna kvar där, det hade jag kunnat fått. En kanske värre ironi är att somliga bostadslösa tycker sig se ett mönster, så att de inte får hjälp när de själva begär det men sedan tvärtom tvingas till samma insats eller institution när de är motvil- liga. Den senast citerade mannen hade varit tvångsintagen på det Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare psykiatriska sjukhuset tidigare, medan kvinnan som inte lyckats få psykologsamtal när hon själv velat berättade att hon nu blivit dömd till just det; att jag typ ska bearbeta mina trau- matiska upplevelser där, men ... Jag har inte alls lust att snacka om det, men jag är ju tvungen, eftersom det står i domen (IP42). De intervjuade hemlösa hade inte sällan varit oeniga med sina handläggare om vilken hjälp som behövdes. De avböjde ibland erbjudanden som de trodde skulle förvärra deras situation, vilket handläggaren kan ha uppfattat som att de inte var motiverade att förändra sin situation (se Billinger 2000). Å andra sidan verkade chanserna att få ett visst bistånd begränsade när personerna själva specificerade vad de behövde. Man skulle därför kunna anta att det gått bättre om de haft hjälp av en myndighetsperson som agerat som medspelare och vid behov som mellanhand genom att remittera dem, ringa och tala för dem eller skriva vederbörliga intyg för att styrka deras behov av bistånd. Men då kan nya hinder dyka upp. När intervjupersonerna berättade om situationer där handläggare eller kontaktpersoner aktivt understött deras begäran, eller där de själva blivit övertygade om att en föreslagen hjälpform också var den lämpligaste för dem, kunde andra faktorer förhindra att detta bistånd verkligen förmedlades. I det läget blev det avgörande vilket inflytande den myndighetsperson de hade kontakt med faktiskt hade, dels inom den egna organisationen, dels gentemot omvärlden. I inledningen diskuterades att vissa intervjupersoner skilde mel- lan de myndighetspersoner de hade kontakt med och själva myn- digheten, som beslutade i deras ärenden. Handläggaren uppfattas då som en budbärare utan egentlig makt (2001, s. 27). En sådan bild kan ge intrycket att handläggarna vill väl och är sympatiskt inställda men antingen inte förmår påverka besluten eller inte vill stå för dem. Enligt (1988) är klientsamtalet på en socialbyrå en situa- tion präglad av ömsesidig vanmakt. Även om vi inte är helt ense med honom om detta finns det i materialet gott om beskrivningar av myndighetspersoner som försöker men inte förmår genomdriva vad både de själva och patienten eller klienten vill. Två situationer skall därvidlag skiljas från varandra. Den ena är när handläggaren Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare inte kan påverka den egna myndigheten, eller en institution inom samma myndighet men med egen beslutskompetens. Så var fallet i de ovan citerade exemplen där personer hänvisats till skyddade boenden eller sjukhus som sedan ändå inte tagit emot dem. Men det kan också handla om att myndighetspersoner hänvisar till det omöjliga i en begäran, eller att en handläggare utreder en anmälan eller en ansökan men beslutet fattas senare av en annan instans eller tjänsteman. Den andra situationen är när en myndighet inte lyckas påverka en annan myndighet, som när nonchalerar ett läkarintyg eller bostadsföretagen inte låter sig påverkas av soci- alarbetare. Inget inflytande inom den egna myndigheten En nämnd kan enligt kommunallagen (6 kap. 33 § första stycket) uppdra åt ett utskott, åt en ledamot eller ersättare eller åt en anställd hos kommunen eller att besluta på nämndens vägnar i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden dvs. dele- gera beslutanderätt.12 Inom får beslut om ansökan om tvångsvård enligt LVU eller LVM inte delegeras, medan många biståndsärenden avgörs i utskott eller genom s.k. tjänstemannabe- slut. Ett beslut som är fattat på delegation är i alla avseenden att anse som ett beslut fattat av nämnden, vilken dock när som helst kan återkalla delegationen. Beslut om försörjningsstöd utöver norm eller bidrag till skulder kan vara delegerade till olika nivåer i olika kommuner och socialförvaltningar, bland annat beroende på organisationen och de anställdas utbildning och erfarenhet. När en intervjuperson framhöll att hans socialsekreterare var väldigt bra på många sätt och att han kanske hade velat hjälpa till mer om han hade kunnat, men det kunde han inte (IP61) var orsaken sannolikt att han inte hade tillräckligt inflytande inom sin egen organisationsenhet. Men en kanske vanligare typ av avvisande är att hänvisa till andra enheters principer, till exempel reglerna för tillträde till ett skyddat boende, som socialsekreterarna säger att de inte kan påverka – som de inte kan erbjuda någon annan boendeform. Jag förklarade ju för honom liksom att 12 Enligt 6 kap. 34 § KL får man däremot inte delegera beslutanderätten i ärenden som avser verksamhetens mål, inriktning, omfattning eller kvalitet eller myndighetsutövning mot enskilda, om de är av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt. Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare jag ville träffa mina barn och det här och ... Men han liksom: och dom här reglerna då (IP61). Samma intervjuperson beskrev personalen på ett kommunalt bostadsföretag som trevliga och öppna och lätta att prata med. Han var övertygad om att det var ett bra bolag; kan dom hjälpa till alltså så gör dom det. Det tror jag! (IP61). Men deras regler var nu en gång sådana att han inte kunde accepteras. Även om de myndighetspersoner eller företagsrepresentanter som intervjupersonerna mött sagt sig ha förståelse för deras behov av bostad tycks de alltså sakna möjlighet att påverka den regel- struktur de åberopar. En kvinna () beskriver sin socialsekrete- rare som väldigt förstående och bra om än jäktad och glömsk. Men det hjälper henne inte, eftersom det är gruppen som bestämmer. Men sådana gruppbeslut är givetvis i sin tur starkt beroende av handläggarens förslag och redogörelse för klientens berättelse och begäran (se 1994, s. 153 f.), vilket inte alltid framgår eller uttalas. Ett potentiellt resultat är att trevliga myn- dighetspersoner hålls skadeslösa för vad som anges som omöjligt enligt rådande regelsystem. Ett annat är tvärtom misstro mot hur handläggaren förmedlat ens ansökan: IP63: Hade hon tyckt om mig, så hade jag säkert fått en splitter, stor ny TV, om hon hade pratat med chefen. Jag hade fått min mikro med, det hade jag ... Hon behöver en, hade hon sagt, för barna, dom behöver värma maten! Då hade hon sagt så här, det kan hon. Inget inflytande över omvärlden Handläggarna kan vara förstående och medspelande men ändå inte kunna påverka en annan myndighet, som i nedanstående fall när och frivården inte lyckas förmå skatte- och kro- nofogdemyndigheterna att avstå från att ingripa: IP27: Jag skulle vilja ha tillbaka min stuga alltså, som dom tog alltså, för där trivs jag jävligt bra. Och skyddskonsulenten och allihopa, dom hjälpte ... dom försökte hjälpa mig som fan. Hon blev, det knäckte henne, min skyddskonsulent alltså, att dom var så jävla bara noncha- lanta, ena. Och jag fick ju lån av det sociala då, för att köpa loss mina syskon då, och det har jag betalat tillbaka, det lånet. Och allting blev bara för jag måste ha nånstans att bo. Annars så vet ju dom det att då blir jag ju bara dyr i stället. Vi kan inte ta hänsyn till det, säger dom bara, Kronofogden. Och det var inte mina böter heller, utan det var ju Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare böter på bilar som jag har sålt i väg, som inte jag har skrivit över på de andra. Och så skönstaxerade dom mig också på skattemyndigheterna. Så det känns ju jävligt jobbigt. Eftersom det inte var ... OK, en liten del var väl kanske mina, men det hade inte vart värre än att kunna ta en avbetalningsplan med dom då. Att en frivillig organisation hänvisar individen till en myndighet eller någon form av institution som sedan säger nej, eftersom pro- blem och behov där bedöms annorlunda, är en vanlig erfarenhet. Den nedan citerade intervjupersonen ville inte ha någon kontakt med sociala myndigheter sedan han känt sig avvisad av socialjouren, trots att en anställd vid en frivilligorganisation ordnat tid för honom och informerat om hans situation. IP3: Jag fick en utskällning från början så då var det ju ingen idé att fortsätta att prata med dom /.../ han var ju så ovettig den assistenten som var nere på den här jouren /.../ Och sen talade dom om att det fanns inga uteliggare – där ljög jag ju direkt, sa dom. Ja och sen så gick han ju bara på så och då sa jag till honom: Vi har väl inget mer att prata med varandra om, och så gick jag ju. Han hade ju sin mening klar innan jag sa nåt – och då fanns det ju ingen anledning att fortsätta nånting. Ett annat exempel på hur en välvilligt inställd medspelare miss- lyckas med att påverka en annan myndighet är en berättelse om hur en läkare försökte påverka en bidragsbedömning genom ett intyg om behov av telefon för en kvinna, vars son led av svår astma. IP63: ... så jag ansökte om telefon, och han (barnläkaren) skrev ut intyg /.../ Nej, jag fick avslag fast hon (socialsekreteraren) fick intyget. Och han ringde upp henne /.../ så var hon tydligen tyken mot han, var hon. För han sa ena om du sköter ditt jobb så sköter jag mitt jobb! Jag är läkare och det är inte du. För jag hörde typ i telefon. Möjligen är det först när ena parten öppet kritiserar den andra som klienten kan skilja mellan olika myndigheter och myndighetsperso- ner. I detta fall kände intervjupersonen att hon genom läkarens insats ändå fått stöd av någon, trots att han inte lyckades ändra socialsekreterarens avslagsbeslut. En man med plats på ett korttidsboende betonade att social- tjänsten visserligen stöttat honom ekonomiskt och sett till att han haft tak över huvudet. Men han ansåg inte att det var någon lämplig miljö för hans barn – jag har ju delad vårdnad på Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare mina barn så jag skulle kunna ha dom om jag ville då. Han hade tjatat och klagat men då säger dom så här: vi kan inte för vi har inga lägenheter och dom skyller på att det är X-byrån som har makten (IP72). En annan intervjuperson hade slutat söka hjälp med bostad genom ; jag har ju bett, men dom har ju sagt att det inte går, så jag har inte försökt mer (IP60). Han hade varit bostadslös men inte lyckats komma tillbaka på bostadsmarknaden på grund av registrerade skulder hos kronofogden. På hade man sagt att dom kan inte göra så mycket. Dom säger vi är inga lägenhetsförmed- lare (IP60). Detta är tydligen ett vanligt svar när bostadslösa vill ha social- tjänstens hjälp att ordna bostäder. I sin uppsats om bemötande av bostadslösa tar Ring (1998) sin utgångspunkt just i denna avvisande fras. I , där huvuddelen av vår empiri inhämtats, är svaret särskilt ironiskt, eftersom det inte finns någon bostadsförmedling i kommunen.13 Det bostadssökande klienter kan erbjudas är i bästa fall att få börja på det nedersta steget i den boendetrappa de bostadslösa förväntas vandra uppför för att till slut få en egen bostad (se vidare 2001a). IP60: Det enda dom sa – men då måste man ha referensboende , om man ska söka på den vägen som – att dom står för kontrak- tet första året, då. Så dom får se att hyran blir betald och hur man sköter sig och så. Men då måste man ha ett referensboende. Och det är ju då det här skyddade boendet, ska det bli, det ska bli mitt referens- boende då, inför en egen lägenhet. Hänvisningen till andra myndigheters eller företags rigida regel- system och deras ovilja att rucka på dem riskerar dock att skymma den egna myndighetens eventuella oförmåga eller ovilja att tänja på sina principer så att den enskilda klientens behov kan tillgodoses. Därmed blir situationen låst och ingen ansvarig. 13 Inte heller har de allmännyttiga bostadsföretagen några egna kösystem. Ledaren i Hyresgäster i Väster nr 5/2001 berättar med referens till en insändare i om en bostadssökande som försökt att sätta upp sig i en bostadskö hos något bostadsbolag utan att lyckas. Inte heller fick man lov att anmäla sitt intresse. hade vederbörande försökt utan resultat. Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare Bidragssökande försöker enligt Cedersund (1992, s. 65 ff.) inför socialsekreteraren ge en sammanhängande berättelse som förklarar det uppkomna ekonomiska problemet på ett sätt som framställer dem själva som oskyldiga. Att kunna beskrivas som ett offer för olyckliga omständigheter eller andra människors felbehandling har dessutom enligt (1994) visat sig vara näst intill en förut- sättning för att beviljas bidrag. Den som explicit eller implicit anklagas för problemet kan vara en tidigare samboende, ett hälso- tillstånd eller en dålig barndom.14 Men ett sådant sätt att bygga upp en historia och förklara den nuvarande situationen är ingalunda typiskt bara för klienter eller hjälpsökande, som argumenterar för att de är värda det sökta biståndet eller vill upprätthålla någon form av självrespekt. Det karaktäriserar också myndigheter som måste rättfärdiga sina egna beslut i förhållande till såväl professionella normer som organisa- tionens mål och lagstiftningen (1994, 1998). Den ofta inten- siva, ibland subtila konkurrensen om ansvarsfrihet är därför ett centralt inslag i klientsamtal såväl som terapi (se t.ex. Scheff 1968, 1997). Av avsnitt 3 kommer att framgå att myndigheters agerande och regelsystem direkt eller indirekt ofta anges som en (åtminstone bidragande) orsak till hemlösheten, men de bostadslösa tog också på sig en stor del av skulden till att deras liv tagit olyckliga vänd- ningar, exempelvis om de hade missbruksproblem. Däremot till- skrev de intervjuade uteliggarna i allmänhet kommunledningen ansvar för bostadsförsörjningen och antog att dessa också hade makt och kompetens att lösa hemlöshetsproblemet, framför allt genom att tvinga de kommunägda bostadsföretagen att upplåta lediga lägenheter till bostadslösa, bygga fler smålägenheter och genom att låta bostadslösa bo i kommunens egna hus (se vidare 2000a). Beträffande ansvaret för att lösa individuella bostadsproblem för dem som var exkluderade från den reguljära bostadsmarknaden lade intervjupersonerna ofta detta specifikt på . Påfallande är att ingen av dem som skrivits ut till gatan eller ett korttidsbo- ende efter avtjänat fängelsestraff ansåg att kriminalvården som institution borde ha ordnat något annat. Fängelset har ju inte med 14 Att däremot direkt anklaga den myndighet som man söker hjälp hos kan leda till motsatta reaktioner, dvs. ökad risk för avslag och mindre chans till bistånd (1994). Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare det att göra, det är ju det sociala som ska ta hand om dig. Och har dom inte ordnat något när du kommer ut, så står du där på bar backe (IP1). Visserligen insåg man att det kunde vara praktiskt svårt för att hålla kontakt: Jag menar sitter man i , så är det inte alltid dom har tid att komma från soc. i , men det skulle funnits nån på varje fängelse som lik- som tog tag i den biten – ja inte kriminalvårds-, utan typ socialsek- reterare (IP9). Hänvisar till andra myndigheter Behov av ökad samordning och samverkan mellan olika myndig- heter och deras enheter samt frivilliga organisationer understryks i snart sagt alla sammanhang där myndigheter är involverade. En krass tolkning är att varje myndighet eller enhet anser sig ha för lite inflytande över hur andra myndigheter och organisationsenheter agerar. En socialarbetare som ställer drogfrihet eller arbetssökande som villkor för bistånd till boende vill naturligtvis att andra instan- ser och institutioner lojalt bidrar till att understryka kravet genom att vägra plats till den som intagit droger eller inte sökt arbete. En sådan bristande samordning är dock knappast ett problem för kli- enten. Den som är missnöjd med en myndighets eller enhets beslut men kan uppnå ett bättre beslut hos en annan vill naturligtvis ha kvar den möjligheten. Problemet är snarare när ingen myndighet alls känner ansvar för människor i nöd. m.fl. (2001, s. 4 f.) beskriver exempelvis ett fall där mobila teamet för hemlösa i för en klients räkning söker kontakt med läkare, men där den ena efter den andra finner argument för att inte ta emot honom som patient. Den intervjuade förvaltaren (F1) beskrev en situation när ingen myndighet velat ta ansvar för att en uteliggare fick vård i en akut situation. F1: Och ringde ju dom från jourboende och sa att nu måste ni göra något, han stör våran verksamhet, han sover här utanför och våra gubbar får skulden. Och från Stadsmissio- nen ringde dom nu får ni faktiskt se till att han får vård. Han ligger under våran trapp . Någon måste göra något. // Men polisen gör inget, sa dom. Dom bara kommer och tittar på honom och ja, nu får du gå härifrån. Då ringde jag till den öppenpsykiatriska mottag- ning där han var och dom sa vi har avskrivit Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare ärendet, så vi kan inte göra någon vårdintygsbedömning.