sou · GPB3101d3 · 2002-01-01 00:00:00 — sou 2001 101 d3 12.1Förslaget till lag om renskötselrätt 1 § Den som är av samisk härkomst (same) får enligt bestämmel- serna i denna lag använda mark och vatten till underhåll för sig och sina renar. Rätten enligt första stycket (renskötselrätten) tillkommer den samis- ka befolkningen och grundas på urminnes hävd. Renskötselrätten är en särskild rätt till fast egendom. För förvaltningen av renskötselrätten skall det finnas samebyar. Renskötselrätten får utövas av den som är medlem i sameby. Bestämmelser om hur rennäring skall bedrivas och om rätt att efter tillstånd (koncession) bedriva renskötsel i vissa delar av finns i lagen (2002:xx) om bedrivande av rennäring. Första och andra stycket överensstämmer med 1 § första och andra stycket rennäringslagen. Det innehåller den grundläggande beskriv- ningen av vad renskötselrätten är. Tredje stycket har sin närmaste motsvarighet i 6 § rennäringslagen första stycket. Utgångspunkten för rennäringslagens regler om sameby har varit att reglera en viss näringsverksamhet, rennäringen. I vårt för- slag har tyngdpunkten i stället flyttats till att avse förvaltningen av renskötselrätten, dvs. att ordna vissa civilrättsliga förhållanden. Efter- som renskötselrätten även enligt rennäringslagen betraktas som en civil rättighet har således reglerna om sameby indirekt samma syfte. Av bestämmelsen framgår att organisationstvång gäller. Motivet för detta framgår av avsnitt 5.3.1. Sammanfattningsvis kan sägas att det beror på att vi uppfattar renskötselrätten som en kollektiv rättighet. Bestämmelsens tredje stycke innebär därmed att det är samebyn som företräder den samiska befolkningen i frågor kring renskötselrätten. Som konstaterats ovan innebär det i praktiken inte någon förändring jämfört med rennäringslagen. Vidare framgår av bestämmelsen att det är en viss organisations- form som är obligatorisk för förvaltningen av renskötselrätten. Våra ställningstagande beträffande detta framgår av avsnitt 5.3.2. Samman- fattningsvis kan sägas att ett organisationstvång medför att det krävs särskilda bestämmelser för hur organisationen skall bildas respektive upplösas. Den avviker därmed väsentligt från vanliga associationsfor- mer, bolag och föreningar, som är frivilliga. Vidare är vår avsikt att samebyn skall kunna ha både ekonomiska och ideella syften. De existerande associationsformerna är inte anpassade för detta. I avsnitt 7.4.4 föreslår vi bl.a. att koncessionsrenskötseln, dvs. den renskötsel som bedrivs efter tillstånd från i Torne- och älvdalar, inte skall vara bunden av organisationstvånget. Efter- som denna renskötsel således inte kommer att bedrivas inom en same- by, föreslår vi att det av bestämmelsen bör framgå att även denna form av renskötsel existerar. 2 § Renskötselrätten omfattar, enligt bestämmelserna i denna lag, rätt till renbete, rätt att uppföra hagar, stängsel, renvaktarstuga, slakteri eller andra anläggningar och mindre byggnader som behövs för renskötseln, rätt till virke för renskötselanläggningar, familjebostad, bränsle för husbehov och slöjdvirke, rätt att flytta renar, rätt till jakt och fiske. Bestämmelsen innehåller den grundläggande beskrivningen av inne- hållet i renskötselrätten. Tillsammans med bestämmelserna i 5–13 §§ motsvarar den 15–22 §§ rennäringslagen. Av domen i skattefjällsmålet (NJA 1981:1 s. 245f) framgår att utöver de i rennäringslagen uppräknade, innehåller renskötselrätten även vissa andra rättigheter, som grundas på urminnes hävd. Det gäller t.ex. rätt till slåtter, annat bete än renbete och grustäkt för husbehov. Precis som i motsvarande bestämmelser i rennäringslagen, innehåller inte vårt förslag någon uttrycklig beskrivning av dessa rättigheter. Det innebär naturligtvis inte att vi föreslår att dessa rättigheter inte längre ingår i renskötselrätten. Bedömningen i skattefjällsmålet kommer att ha samma betydelse i förhållande till vårt förslag, som i förhållande till rennäringslagen. 3 § Renskötselrätt gäller inom följande områden (renskötselområdet) 1. (året-runt-marker) i och läns lappmarker dels ovanför odlingsgränsen, dels nedanför denna gräns på mark där skogsrenskötsel av ålder bedrivs , sommaren eller hösten och marken antingen tillhör eller vid utgången av tillhörde staten (krono- mark) eller utgör renbetesland, inom de områden i och som vid utgången av tillhörde staten och var särskilt upplåtna till renbete, 2. – (vinterbetesmarkerna) i övriga delar av lappmarkerna nedanför odlingsgränsen, inom sådana trakter utanför lappmarkerna och renbetesfjällen där renskötsel av ålder bedrivs vissa tider av året. Med renbetesland förstås mark som vid avvittringen förklarats utgöra renbetesland eller av ålder använts som sådant land. Med ren- betesfjällen förstås de vid avvittringen för samerna avsatta renbetes- fjällen i och de områden som sedemera upplåtits till utvidgning av dessa fjäll. Bestämmelsen motsvarar 3 § rennäringslagen. Vi föreslår dock att ren- skötselområdet skall vara de områden där renskötselrätt gäller i stället för där renskötsel får bedrivas. Det är en konsekvens av vårt syfte att göra den civila rättigheten renskötselrätt så tydlig som möjligt. Det innebär inte att vi avser att åstadkomma någon förändring av innehållet i renskötselrätten. Därutöver föreslår vi endast smärre redaktionella ändringar. Motive- ringen till varför bestämmelsen i sak kvarstår i princip oförändrad framgår av avsnitt 5.2.2. 4 § Året-runt-marker skall fördelas mellan samebyarna i särskilda byområden. Byområde kan omfatta även vinterbetesmarker. Del av byområde kan vara gemensam för samebyar om det före- ligger särskilda skäl. Byområdet och övriga områden som samebyn använder för ren- skötsel utgör samebyns betesområde. Bestämmelser om indelning i byområde m.m. finns i 2 kap. Den bestämmelse i vårt förslag som motsvarar 6 § första stycket ren- näringslagen har vi placerat i 1 kap. 1 § tredje stycket i förslaget. Se närmare avsnitt 5.3. Första stycket i vårt förslag motsvarar 6 § andra stycket rennärings- lagen. Vi föreslår dock att man i lagtexten använder begreppen året- runt-marker och vinterbetesmarker i stället för att hänvisa till de lagrum där dessa definieras. Andra stycket i förslaget motsvarar 6 § tredje stycket rennärings- lagen. Vissa språkliga ändringar föreslås dock. Tredje stycket i för- slaget motsvarar 8 § rennäringslagen. 5 § Samebyns betesområde får användas för renbete. Bestämmelser om högsta renantal och inskränkningar i betesrätten på grund av hänsyn till miljön finns i lagen (2002:xx) om bedrivande av rennäring. 6 § Lavbevuxna träd får fällas inom samebyns betesområde om det är oundgängligen nödvändigt för att skaffa foder till renarna. I första hand skall torra eller oväxtliga träd fällas. Avverkning skall om möjligt ske efter anvisning av markens ägare eller brukare. Anläggningar, bränsle och slöjdvirke m.m. 7 § Arbetshage eller annat stängsel för renarna, renslakteri eller annan anläggning som behövs för renskötseln får utföras inom samebyns betesområde. Renvaktarstuga, kåta, förvaringsbod eller annan mindre byggnad som behövs för renskötseln får uppföras på utmark inom byns betes- område. Är anläggning som anges i första stycket avsedd för stadigvarande bruk skall den förläggas till plats som anvisas av markens ägare. Det- samma gäller i fråga om byggnad som anges i andra stycket, om den skall uppföras för stadigvarande bruk nedanför odlingsgränsen eller utanför renbetesfjällen på mark som varken är sådan kronomark som står eller vid utgången av stod under statens omedelbara dis- position eller mark som vid avvittring utlagts till allmänningsskog. Uppstår tvist om anvisad plats bestämmer platsen. 8 § Om det behövs virke till en anläggning eller en byggnad som avses i 7 § får skog avverkas på den del av samebyns betesområde som hör till lappmarkerna, renbetesfjällen eller de områden i och som vid utgången av tillhörde staten och var särskilt upplåtna till renbete. Bränsle och slöjdvirke får tas för eget behov inom den i första stycket angivna delen av betesområdet. Växande barrträd får avverkas endast efter anvisning av markens ägare eller brukare, om denne inte medger något annat. På sådan mark utanför lappmarkerna och renbetesfjällen som hör till en samebys betesområde får för ändamål som anges i första och andra stycket endast tas torra träd, vindfällen, skogsavfall, tall- och grantjur eller, för tillfälligt behov, lövträd som växer på utmark. 9 § Till uppförande eller ombyggnad av familjebostad får skog av- verkas inom byns betesområde på kronomark som står eller vid utgång- en av stod under statens omedelbara disposition eller mark som vid avvittring utlagts till allmänningsskog. Avverkning får ske endast efter anvisning av markägare. 10 § Bränsle får för eget behov tas inom annan samebys betesområde vid renskiljning eller annan verksamhet som har samband med renarnas skötsel. 11 § Ersättning behöver inte lämnas för skog som med stöd av ren- skötselrätt avverkas på kronomark som står eller vid utgången av stod under statens omedelbara disposition eller mark som vid avvittring utlagts till allmänningsskog. Detsamma gäller växande löv- träd som avverkas på annan mark inom lappmarkerna, på renbetes- fjällen samt inom de områden i och som vid utgången av tillhörde staten och var särskilt upplåtna till renbete. Ersättning skall i andra fall än som avses i första stycket lämnas för rotvärdet av växande träd som avverkas. Kan överenskommelse inte uppnås om ersättning, utser på begäran av part någon att söka förlika parterna. Bestämmelser om den hänsyn till skogsbruket samt till natur- och kulturmiljövården som skall tas inom rennäringen finns i lagen (2002:xx) om bedrivande av rennäring. 12 § och vatten får nyttjas för att flytta renar mellan skilda delar av byns betesområde. 13 § Jakt och fiske får bedrivas på utmark inom de delar av byns betesområde som hör till renbetesfjällen och lappmarkerna, när ren- skötsel är tillåten där. Jakt och fiske för husbehov får bedrivas på den i första stycket angivna delen av annan samebys betesområde vid renskiljning eller annan verksamhet som har samband med renarnas skötsel. Uppehåller sig björn, varg, järv eller lo bevisligen i trakten, får jakt efter sådant djur företagas även inom annan samebys område på mark som anges i första stycket, i den mån regeringen eller myndighet, som regeringen bestämmer, tillåter det. Inom de områden i och som vid utgången av tillhörde staten och var särskilt upplåtna till renbete får fiske till husbehov bedrivas. Inom samma område får jakt på rovdjur bedri- vas i den mån regeringen eller myndighet, som regeringen bestämmer, tillåter det. För jakt och fiske med stöd av renskötselrätten gäller även jaktlagen (1987:259) och fiskelagen (1993:787) samt föreskrifter utfärdade med stöd av dessa lagar. Bestämmelserna i 2 och 5–13 §§ motsvarar i princip 15–22 §§ ren- näringslagen. Vissa delar av rennäringslagens bestämmelser har dock överförts till vårt förslag till lag om bedrivande av rennäring. Det beror på att de, enligt vår bedömning, snarare reglerar hur rennäringen får bedrivas för att inte kommer i konflikt med miljön och andra allmänna intressen än rent civilrättsliga förhållanden. I vårt förslag har bestämmelserna som närmare beskriver vad ren- skötselrätten innebär utformats så att en enskild medlem inte direkt på grund av dessa kan kräva att få nyttja en viss rättighet. Motivet för detta framgår av avsnitt 5.5.3. Bakgrunden är att vi föreslår att fler samer än skall ha möjlighet att bli medlemmar i samebyn. De naturresurser som nyttjas med stöd av renskötselrätten är dock begrän- sade. Det innebär att samebymedlemmarna inte individuellt kan nyttja dem som de vill, eftersom resurserna då skulle riskera att utarmas. En bärande tanke i vårt förslag är att det är samebyn som skall ha ansvaret för förvaltningen av renskötselrätten. Bestämmelserna om rättigheterna som ingår i renskötselrätten måste därmed formuleras så att det blir möjligt för medlemmarna i samebyn att genom gemensamma beslut fördela resurserna mellan sig så att de nyttjas på ett långsiktigt hållbart sätt. Vårt förslag innehåller inte någon motsvarighet till 17 § andra stycket rennäringslagen. Enligt den bestämmelsen kan same som yrkes- mässigt arbetar med slöjd men inte är medlem i sameby få tillstånd av att ta slöjdvirke. Länsstyrelserna har uppgett att endast ett fåtal sådana tillstånd utfärdats och att det inte funnits något nämnvärt intresse för dem. Vi föreslår att det skall bli möjligt för flera samer att bli medlemmar i sameby. Vidare tycks inte bestämmelsen på något nämnvärt sätt på- verkat förhållandena för de samer den var avsedd att hjälpa. Samman- taget finner vi därför att det saknas skäl att ha motsvarande bestäm- melse i vårt förslag. Indelning i byområden m.m. 1 § Indelning i byområden skall göras så att varje byområde blir var- aktigt lämpat för sitt ändamål med hänsyn till betestillgång, behov av nödvändiga årstidsbeten och övriga omständigheter. Förslaget motsvarar i stort sett 7 § andra stycket rennäringslagen. Våra överväganden beträffande bestämmelsen framgår av avsnitt 5.2.2. Med hänsyn till hur viktigt det är för renskötseln att ha tillgång till olika typer av bete under olika delar av året föreslår vi att det skall framgå direkt av lagtexten. Förslaget skall dock inte uppfattas så att det alltid måste finnas alla typer av årstidsbeten inom ett byområde. Av 1 kap. 4 § framgår att ett byområde inte alltid behöver omfatta vinter- betesmarker. 2 § beslutar om indelning i byområden. Innan fattar beslut skall sammanträde hållas med berör- da samebyar. Sammanträde behövs inte, om samebyarna kommit över- ens i ärendet och den föreslagna indelningen inte strider mot 1 §. I den utsträckning som är nödvändigt med hänsyn till indelningens art och förhållandena i övrigt skall utreda vilka som i egen- skap av ägare till fastighet kan komma att beröras av beslutet. Dessa skall beredas tillfälle att yttra sig över den föreslagna indelningen innan beslut fattas. Första stycket i förslaget motsvarar 7 § första stycket rennäringslagen. Vi föreslår att skall besluta om indelning i byområden och att detta som huvudregel bör ske vid sammanträde mellan berörda samebyar. Våra övervägande i denna del framgår av avsnitt 5.2.2. I bestämmelsen föreslår vi att beslutsprocessen skall innebära att berörda fastighetsägare bereds tillfälle att yttra sig i den utsträckning det kan anses befogat. Frågan är om det även innebär att fastighets- ägare skall anses ha rätt att överklaga beslut om indelning i byområden. har det inte ansetts vara fallet. Vi anser inte att det förhållandet bör förändras. Enligt vår uppfattning kan fastighetsägaren inte anses vara berörd av beslutet på det sättet att det skulle anses föreligga en rätt att överklaga. Syftet med bestämmelsen om att fastighetsägare bör ha möjlighet att yttra sig är i stället att de skall kunna få nödvändig infor- mation om förändringar i nyttjandet av renskötselrätten på fastigheten samt ha möjlighet att tillföra information om fastigheten som kan ha betydelse för lämplighetsbedömningen. Beslutsunderlaget bör därmed kunna bli fylligare. En sådan möjlighet bör enligt vår uppfattning också underlätta samarbetet mellan olika brukare, samebyn och markägarna, av samma mark. Vi har övervägt frågan om bör kunna besluta att en sameby skall betala ersättning till annan sameby i samband med beslut om indelning i byområde. Vi föreslår dock inte några sådana regler. Våra motiv för detta framgår av avsnitt 5.2.2. I fastighetsbildningslagen finns bestämmelser om att ett fastighets- bildningsbeslut kan innehålla beslut om rivning eller flyttning av bygg- nader. En viktig förutsättning för sådana beslut är att möjligheterna att få en ändamålsenlig fastighetsindelning därigenom väsentligt under- lättas. Vidare får fastighetsreglering inte innebära att mark tillsammans med byggnad överförs till annan fastighet. Det gäller dock inte t.ex. om överföringen i betydande mån underlättar möjligheterna att få en ända- målsenlig fastighetsindelning. Enligt vår bedömning skulle denna typ av regler ha liten praktisk betydelse när det gäller indelning i byområ- den. Det bör anses ingå i den allmänna lämplighetsbedömningen att varje byområde innehåller lämpliga platser för nödvändiga anläggning- ar. Det är således en naturlig följd av en förändring av byområdenas gränser att anläggningar kan komma att byta ägare eller behöva tas bort. 3 § Betestid på vinterbetesmark kan förlängas av efter samråd med , om det behövs på grund av ogynnsamma väderleks- eller betesförhållanden eller av annat särskilt skäl. 4 § Om rätt att efter särskilt tillstånd driva renskötsel (koncessions- renskötsel) inom vissa områden nedanför lappmarks- gränsen finns bestämmelser i lagen (2002:xx) om bedrivande av ren- skötsel. Bestämmelserna motsvarar 4–5 §§ rennäringslagen. Motiveringen till varför dessa bestämmelser kvarstår i princip oförändrade framgår beträffande 3 § av avsnitt 5.2.2 och beträffande 4 § av avsnitt 7.4.4. Förhållandet mellan renskötselrätt och andra rättigheter till samma mark 1 § Vad som sägs om ägare i denna lag gäller också innehavare av annan särskild rätt till fast egendom än renskötselrätt. 2 § Markägare och innehavare av renskötselrätt skall visa hänsyn till varandras rätt att bruka marken och såvitt möjligt undvika att hindra varandras markanvändning. I skogsvårdslagen (1979:429) finns regler om den särskilda hänsyn som skall tas till renskötseln vid skogsbruk. I lagen (2002:xx) om be- drivande av rennäring finns regler om den särskilda hänsyn som skall tas till andra intressen vid bedrivande av rennäring. Den som brister i hänsyn enligt första eller andra stycket skall ersätta uppkommen person- och sakskada. 3 § Vad som anges i 2 § hindrar inte att mark används i enlighet med en detaljplan eller för företag vars tillåtlighet skall prövas i särskild ordning. Bestämmelserna i 3 kap 1–2 §§ lag om renskötselrätt klargör att det för- utom renskötselrätt finns andra rättigheter till marken inom renskötsel- området, äganderätt och andra särskilda rättigheter till marken. Bestäm- melsen i 3 kap 2 § lag om renskötselrätt reglerar förhållandet mellan å ena sidan dem som brukar marken med stöd av renskötselrätt och å andra sidan markägare och andra som brukar mark med stöd av olika rättigheter till fast egendom. Med särskilda rättigheter i 3 kap 1 § avses exempelvis arrende, nyttjanderätter av olika slag; exempelvis rätt att jaga och fiska, servitut m.m. Även den som har undersökningstillstånd eller koncession enligt minerallagen eller torvlagen eller annars får tillfälligt använda annans mark t.ex. med stöd av 28 kap eller annars på grund av myndighets beslut får använda mark inom renskötselområdet får lik- ställas med den som har särskild rätt till fastighet. De rättigheter som finns till marken inom renskötselområdet är olika omfattande. Äganderätten omfattar exempelvis fler befogenheter än renskötselrätten. Avsikten med den nya ömsesidiga bestämmelsen är att tydligare än klargöra att alla som brukar marken oavsett om detta sker med stöd av renskötselrätt, äganderätt eller annan särskild rätt till fast egendom, har rätt till samma skydd för sina rättigheter. Detta uttrycks genom att det anges att samtliga som har rätt att bruka marken inom renskötsel- området skall visa hänsyn för varandras rätt att bruka marken och såvitt möjligt undvika att hindra varandras markanvändning. I de regler som finns i rennäringslagen anges att den som bru- kar mark inte får vidta åtgärd som innebär avsevärd olägenhet för renskötseln (30 § rennäringslagen) och att vid renskötsel skall hänsyn tas till andra intressen och renar såvitt möjligt hindras från att komma utanför samebyns betesområde eller annars vålla skada eller olägen- het (65 § rennäringslagen). Genom vårt förslag har vi reglerat både markägarens och samebyns skyldighet att i sitt bruk av marken visa hänsyn och undvika att orsaka andra hinder i en och samma bestämmelse. Den grad av hänsyn som skall visas och det hinder som man skall undvika att orsaka annan i dennes markanvändning uttrycks på samma sätt antingen det rör sig om markägarens bruk eller samebyns bruk. Syftet med den nya bestäm- melsen är att skärpa kravet på ömsesidig hänsyn jämfört med vad som gäller enligt den nuvarande bestämmelsen i 30 § rennäringslagen. Hänsyn skall visas på ett sådant sätt att de hinder som orsakas andra i deras markanvändning blir så små som möjligt. Å andra sidan innebär uttrycket såvitt möjligt att hänsyn inte behöver visas i sådan omfatt- ning den egna markanvändningen inte kan fortgå på ett rimligt vis. Det blir följaktligen fråga om en avvägning. Det egna bruket av marken skall utformas så att andra som också har rätt till marken också kan bruka den. Det egna bruket måste alltid vägas mot andras rätt och möj- lighet att bruka samma mark. Situationen med konkurrerande rättigheter till samma mark är inte unik för renskötselområdet. Ledning för tolkningen av den nya regeln om ömsesidig hänsyn kan hämtas från den reglering som redan finns av andra konkurrerande rättigheter till fast egendom. När det gäller regleringen av servitut föreskrivs i jordabalken att den som har servitut (rätt för ägaren av en fastighet att i visst avseende nyttja en annan fastighet) vid utövningen av servitutet skall förfara så att den tjänande fastigheten icke betungas mer än nödvändigt. Har servitutshavaren väg, byggnad eller annan anläggning åligger det honom att hålla den i sådant skick att skada eller olägenhet icke vållas onödigtvis (14 kap. 7 § jordabalken). Har den som har servitut i annan fastighet överskridit sin rätt eller ägaren av någondera fastigheten (den som har servitutet eller den som belastas av servitutet) åsidosatt sin skyldighet, åligger det honom att återställa vad som rubbats eller full- göra vad som eftersatts och att ersätta skada (14 kap. 6 och 7 §§ jorda- balken). Av denna reglering framgår att den fastighet som belastas av ett servitut måste tåla visst intrång i sin äganderätt. Den som har servitutet måste också ta hänsyn så att ägaren till fastigheten inte betungas mer än Vidare får varken innehavaren av servitutet eller ägaren till den fastighet som belastas av servitutet åsidosätta sin skyldighet gent- emot motparten. Gör någon av dem det måste ersättning för skada betalas. Överfört på renskötselområdet måste ägare till mark inom ren- skötselområdet tåla visst intrång till följd av att samebyarna brukar marken med stöd av renskötselrätten för renbete, jakt och fiske. Same- byarna å sin sida måste visa hänsyn vid sitt bruk av marken så att ägaren inte betungas av samebyns bruk av marken mer än nödvändigt. En annan jämförelse kan göras med vad som gäller för rättsför- hållandet mellan grannar. Fastighetsägare som lever i varandras närhet är ömsesidigt skyldiga att iaktta vissa begränsningar i sitt nyttjande av fastigheterna så att inte störningar över en godtagbar nivå uppstår för grannen i samband med det egna nyttjandet. I 3 kap. 1 § jordabalken uttrycks detta på så sätt att, var och en vid nyttjande av sin eller annans fasta egendom skall ta skälig hänsyn till omgivningen. På samma sätt måste utövare av renskötselrätt iaktta vissa begräns- ningar i sin rätt att använda marken för bl.a. renbete, jakt och fiske så att inte störningar över en viss godtagbar nivå uppstår för markägaren i dennes rätt att använda marken. Markägaren måste å sin sida iaktta vissa begränsningar i sin användning av marken så att inte störningar över en viss godtagbar nivå drabbar den som har renskötselrätt i dennes rätt att nyttja marken. Hänvisningen till skogsvårdslagen och lagen om bedrivande av ren- näring innebär att närmare anvisningar om den hänsyn som skall visas i utövandet av skogsbruk och rennäring finns i dessa lagar. Den som av vårdslöshet eller uppsåtligen brister i hänsyn enligt första stycket, eller enligt vad som anges i dessa lagar, drabbas av skadeståndsansvar.