sou · GPB315d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Såväl myndigheter som frivilligorganisationer bör genom regionala och lokala samverkansorgan (FOS, ) kunna förbättra samverkan i syfte att skapa fungerande nätverk. En återkommande synpunkt från några länsstyrelser är, att eftersom militära förband läggs ned får det militära försvaret mindre möjligheter att kunna stödja det civila samhället med personal och materiel vid katastrofer. Därför är det viktigt att frivilliga ges vidgade uppgifter även i fred. Ett flertal länsstyrelser anser att frivilligorganisationerna i de flesta fall har god kompetens inom sina områden, kompetens som vid ett mer omfattande krisläge skulle kunna komplettera den vardagliga insatsberedskapen och kanske även ersätta modern teknik om den fallerar. Organisationer som Frivilliga Automobil- kårernas , Frivilliga Flygkåren, Frivilliga Motorcykel- kårernas , Frivilliga radioorganisationen, Svenska , Svenska Röda Korset eller anses kunna bistå både länsstyrelser och kom- muner. Det kan vara flygverksamhet, sjukvård, sambandstjänst, insatser med hund eller transporter. En förutsättning är, enligt många länsstyrelser, att organisa- tionerna ges en inriktning och utbildning så att de kan verka i såväl fred som krig. Som exempel kan nämnas att i län (som är ett kärnkraftslän) har ständig beredskap för ledning och samordning för en särskild händelse. Ett flertal frivillig- organisationer är därför knutna till myndigheten och erfaren- heterna har visat sig mycket goda. Organisationerna medverkar vid övningar och bistår med bl.a. information, samband, transporter, spaning, indikering, omhändertagande och utspisning. Några länsstyrelser anser vidare att frivilligorganisationer även bör kunna verka såväl med förebyggande åtgärder som med räddningsinsatser. I det förebyggande arbetet bör flertalet frivillig- organisationer kunna samverka på bättre sätt för att i olika former arbeta för ett ökat säkerhetsmedvetande hos allmänheten och för ett tryggare och säkrare samhälle. Ett exempel är att de flesta frivilligorganisationer skulle kunna anordna studiecirklar för att öka allmänhetens säkerhetsmedvetande, och därmed indirekt verka för ett tryggare och säkrare samhälle. För utnyttjande av orga- nisationerna i räddningstjänsten krävs också att berörda utbildade personer snabbt kan kallas in. menar att det är på den lokala nivån som det största användningsområdet för frivilliga finns. För att få en uppfattning om behovet krävs att en omfattande analys av behoven görs av kommuner och landsting tillsammans. Om man inte tydliggör behoven på detta sätt kommer det aldrig att finnas förutsättningar för frivilligorganisationerna att komma med i den process som sker i samhället inför särskilda händelser, och där övning och utbildning i olika former är viktiga komponenter. Behovsstyrningen måste komma nerifrån, inte uppifrån som ofta anses vara fallet . Utredningen kan konstatera att den frivilliga försvarsverksamheten på regional nivå som helhet, enligt vad många länsstyrelser anger, är av stor betydelse för samhällsberedskapen i såväl fred som krig. Många organisationer och myndigheter klarar inte av att bemanna organisationen med egen personal fullt ut vid en större händelse med ett kort, intensivt förlopp eller en långt utdragen verksamhet. Enligt utredningens mening ankommer det, som flertalet läns- styrelser antyder i sina underlag till utredningen, inte bara på de frivilliga försvarsorganisationerna att marknadsföra sina kompe- tenser, resurser och möjligheter att på olika sätt stödja samhället i fred och krig. Som statligt förvaltningsorgan i fred och högsta totalförsvars- myndighet på regional nivå är det i hög grad länsstyrelsernas ansvar att beakta de frivilliga försvarsorganisationerna i den beredskaps- planering som sker på regional nivå. Länsstyrelserna måste också förbättra sin förmåga att dels ta reda på vilka kompetenser och resurser frivilligorganisationerna kan bistå samhället med i fred och krig, dels tydliggöra för frivilligorganisationerna vilka behov de kan fylla. Detta gäller, som framhålls ovan, även för centrala myn- digheter. Länsstyrelserna har i många fall mycket små personal- resurser inom beredskapsområdet. Det är ett problem som skulle kunna hanteras genom att länsstyrelserna tillförs såväl ekonomiska som personella resurser. undersökte sjukvårdshuvud- männens intresse för medverkan av medlemmar från de frivilliga försvarsorganisationerna. Alla sjukvårdshuvudmän, med ett par undantag, är enligt undersökningen positiva till att kunna få hjälp från frivilligorganisationerna vid väpnat angrepp. Några landsting anger att det är positivt med frivilliga, men att det inte finns något direkt behov av dem, varken i fred eller i krig. Övervägande del av huvudmännen anser att insatser från frivilliga skall göras inom specialfunktioner och som hjälpredor, men inte i direkt sjuk- vårdsarbete. Resultaten från undersökning stäm- mer väl överens med den uppfattning som redovisat vid möte med utredningen. Beträffande svåra påfrestningar i fred är sjukvårdshuvudmännen däremot mycket tveksamma p.g.a. de svårigheter som finns att snabbt mobilisera frivilliga. Ett par landsting är helt mot- ståndare till frivilliga vid svåra påfrestningar i fred. Den hjälp man i första hand vill ha i fred skall i stället komma från närliggande landsting och Försvarsmakten, främst hemvärnet. De flesta landsting kan inte ange hur många frivilliga som finns i krigsorganisation. De frivilliga som finns inom landstingen kommer från Frivilliga radioorganisa- tionen, Svenska Röda Korset och . Landstingen anser det också vara svårt att ange behov av frivilliga när de själva inte fått sin egen krigsuppgift fastställd. Många landsting har ännu inte tagit ställning till kommande sambandssystem. Det uppges vara en orsak till att man t.ex. ifråga- sätter Frivilliga radioorganisationens möjligheter att uppfylla even- tuella åtaganden liksom möjligheten att rekrytera lämplig personal som kan ingå i arbetslag. Även beträffande ambulansförarna från råder det stor osäkerhet om det finns möjligheter att uppfylla angivna behov. De flesta sjukvårdshuvudmännen anger att de vill ha bilkårister endast i den mån de behövs, utan att närmare precisera behoven. På flera håll anges svårigheter som visar på ambulansorganisa- tionernas ovilja att acceptera frivilliga. Landstingen uppger också svårigheter med att erbjuda bilkåristerna övningstillfällen. organisation med civilsamariter är vilande. Däremot pågår en intressant verksamhet med mobila akut- vårdsenheter. Personalen från Svenska Röda Korset anses av flera tillfrågade vara den grupp som det går lättast att ta till sig i sjukvårdsorganisationen. De frivilliga är emellertid i de flesta fall inte övade och i många fall är de inte heller kända inom sjukvårdsverksamheterna. För- utom de kategorier frivilliga som redan finns, skulle sjukvårds- huvudmännen kunna ha nytta av saneringsbiträden, sjukhusvärdar (för krig) och sjukvårdssamariter (stödpersonal på lägre biträdes- nivå). Personal från Frivilliga anser man sig också ha nytta av. Det framtida behovet av frivilliga inom landstingen är mycket oklart. Behoven förefaller vara något större och tydligare när det gäller krigsorganisationen. De flesta sjukvårdshuvudmännen ser ändock de frivilligas engagemang och motivation som positivt. Lokal samverkan mellan kommunernas räddningstjänster och övriga förvaltningar och frivilligorganisationernas lokala repre- sentanter blir allt viktigare. Det håller nu på att etableras sådan samverkan på många håll i med olika lösningar. Enligt Överstyrelsen för civil beredskap finns det någon form av samverkansråd i omkring 45 kommuner. Ungefär lika många kommuner uppger till att de avser att bilda sådana samverkansråd. Det är, enligt utred- ningens uppfattning, viktigt att kommunledningen är medveten om vilka frivilliga resurser i stort som finns tillgängliga inom den egna kommunen och i angränsande kommuner. Det är mindre viktigt att i detalj försöka planera de exakta behoven för olika tänkbara situationer, eftersom dessa av naturliga skäl är mycket svåra att förutse. I kommunernas beredskapsplanering deltar regionala och lokala FOS numera i viss utsträckning på flera håll. Den frivilliga avtals- personal som utbildas och placeras i kommunala beredskaps- organisationer, när den anställda personalen inte räcker till, kan rekryteras via t.ex. ett lokalt FOS där organisationerna samverkar. Centrala FOS arbetar nu med att starta och aktivera lokala FOS. sker en utveckling inom FOS mot att mer bilda nätverk än specifika organisationsformer. Kommunerna har hunnit olika långt och tillämpat olika metoder, när det gäller att ta i anspråk frivilliga i lokala föreningar/organisationer. Detta beror bl.a. på att behovet av frivilliga ser olika ut i landets kommuner. Lösningarna ser därför olika ut runt om i landet. I det följande redovisas några exempel på samverkan mellan kommuner och frivilliga. I kommun har de frivilliga försvarsorganisationerna Frivilliga , Frivilliga Motorcykel- kårernas , Frivilliga radioorganisationen, Riksförbun- det lottakårer, Svenska Blå Stjärnan, , och undertecknat en överenskommelse med kommun om åtagande för kommuntjänst. Överenskommelsen avser organisationernas medverkan i den kommunala verksamheten vid fredskriser/fredskatastrofer, svåra påfrestningar på samhället i fred och under höjd beredskap och i krig. Organisationernas medverkan kan antingen baseras på att medlemmar tecknar individuella avtal eller att organisationerna åtar sig medverkan i s.k. allmänt omhändertagande. Ersättning för medverkan i kommuntjänst (inklusive utbildning och övning) är också reglerad i överenskommelsen. Kommunens försäkringar gäller i tillämpliga delar för medverkande från organisationerna vid tjänstgöring, utbildning/repetitionsutbildning och övning. En förutsättning för att en medlem i en frivillig försvarsorga- nisation skall kunna teckna avtal och placeras i kommunens beredskapsorganisation är att medlemmen genomgått en utbildning i kommuntjänst. Utbildningen har tagits fram och fastställts av kommunen efter samråd med organisationerna. I kommun sköts kontakterna med frivillig- organisationerna och deras medlemmar på ett mindre formellt sätt. Det finns bl.a. färre avtal och mer av överenskommelser under hand. De hemskyddsombud som kommunen behöver, rekryteras, utbildas och övas av kommunen själv, vilket är tämligen unikt. Varje ombud som genomfört utbildningen tecknar en överenskommelse med kommunen om tjänstgöring vid höjd beredskap. Då utses också de lämpligaste till gruppchefer och kommer då att tas ut med civilplikt. Lottor som varit krigsplacerade inom lottornas egen barnomsorgsorganisation har ändrat sin placering till kommundelarnas omsorgsverksamhet under höjd beredskap. En del medlemmar i olika frivilligorganisationer, t.ex. hund- förare, bilförare, signalister, har förklarat sig villiga att biträda vid olyckshändelser och svåra påfrestningar på samhället i fred. De finns förtecknade i speciella larmlistor vid SOS larmcentral. I Upp- sala kommun finns också 14 krisgrupper. Dessa grupper har till uppgift att ge psykosocialt stöd vid akuta situationer när många människor berörs. I dessa grupper ingår läkare, präster/diakoner, socialarbetare och vårdpersonal samt personal från de frivilliga försvarsorganisationerna, t.ex. Svenska Röda Korset, hemskyddet från , lottorna och även hemvärnet. Inga avtal eller överenskommelser tecknas. Arbetsgivarna har givit sitt medgivande till att dessa personer får lämna sina arbeten vid larm utan att avdrag görs från lönen. Om det blir larm utanför ordinarie arbetstid, får respektive myndighet eller organisation betala eventuella ersättningar. Kommunen bekostar utbildning och övning av krisgrupperna. I har kommunkansliet, räddningstjänsten, , socialförvaltningen och frivilligorganisationerna inom kommunen tillsammans med skap tagit fram ett förslag till projekt/försöksverksamhet med frivilliga insatsgrupper. Dessa har till huvuduppgift att komplettera kommunens egna resurser vid särskilda händelser inom verksam- hetsområdena information, omhändertagande, transporter, sam- band, stabsarbete och utspisning (se kapitel 5). Personal till kontaktgruppen och resursenheterna rekryteras bland frivilligorganisationernas medlemmar. Utgångspunkten vid rekrytering är den utbildning och kompetens som varje medlem erhållit i sin egen organisation. Förutom egen utbildning skall alla i insatsgruppen genomgå en uppdragsbaserad utbildning i form av allmän kännedom om kommunens organisation och verksamhet samt resursenhetens förväntade arbetsuppgifter. Uppdragsutbildningen kommer att upprepas med jämna mellan- rum – – och vid omfattande nyrekrytering. För varje person som ingår i den frivilliga insatsgruppen kommer det att finnas en skriftlig överenskommelse (inte avtal) som tar upp för- säkringsskydd, ersättning vid utbildning, övning och insatser samt skyldigheter för den enskilde. Insatsgruppens medlemmar knyts upp utan bindande beredskapsavtal. De deltar i insatsgrupperna under förutsättning att de är tillgängliga. En grundförutsättning för den frivilliga insatsgruppens uppgifter och organisation är att det alltid är kommunen som avgör tidpunkt och omfattning för insatsgruppens arbete. Företrädare för Örn- sköldsviks kommun uppger till utredningen att modellen är ett sätt att utnyttja ideella, frivilliga och andra resurser i kommunen på ett så effektivt sätt som möjligt. Försöksverksamhet med FIG-grupper bedrivs även i , men då i form av en modell för samverkan mellan staden och frivilligorganisationer. Inriktningen är att kommunen i sin led- ningsorganisation skall ha en fältenhet som kan sändas ut till skadeplatser, och där kunna svara för bl.a. rapportering och sam- verkan med andra aktörer. I fältenheten ingår medlemmar från frivilligorganisationer, som också skall kunna avropa resursperso- ner från sina frivilligorganisationer för olika typer av uppdrag i samband med händelsen i fråga. I kommun prövas FIG-konceptet utifrån förutsättningarna i en liten kommun. Ett arbete har påbörjats med att bygga upp en organisation till stöd för kommunen vid en särskild händelse. Frivilligorganisationerna i Håboområdet har ett upptagnings- område som är betydligt större än själva kommunen. Därmed kommer rekryteringen av frivilligpersonal delvis att ske även i angränsande kommuner, och kanske även över länsgränsen. har valt att ge uppdrag till de frivillig- resurser man anser sig ha nytta av, nämligen treåriga överens- kommelser med civilförsvarsföreningen i och avtal med enskilda radioamatörer. I det första fallet fattar kommunstyrelsen beslut om treåriga överenskommelser där det stadgas att kommunen betalar till Kristian- stads civilförsvarsförening. Pengarna skall gå till verksamhet, administration och rekrytering samt grundutbildning av hem- skyddsombud. I överenskommelsen anges också föreningens medverkan i kommunens beredskapsorganisation, förutsättningar för uppdraget och att det skall omfatta både ett allmänt uppdrag och årliga uppdrag. inom treårsperioden skriver kommunen och civilförsvarsföreningen sedan mer specifika överenskommelser om uppdrag med tydligt angivna mål och syften, minimikrav och former för återrapportering. När det gäller radioamatörerna tecknar avtal om frivillig tjänstgöring inom totalförsvaret med varje enskild radioamatör. Utredningen anser, efter diskussioner med företrädare för ett antal kommuner, att de frivilliga försvarsorganisationerna skulle kunna utnyttjas på nivå i betydligt större utsträckning än vad som görs . För att kommunledningarna skall kunna hantera de frivilliga försvarsorganisationerna måste det skapas lokalt anpassade samverkansformer, där de frivilliga försvarsorganisa- tionerna har samordnat sig. Därmed kan kommuner och andra aktörer inom samhällsberedskapen på ett effektivt sätt ta i anspråk de frivilligas engagemang och kompetens. Det är därför angeläget att statsmakterna stödjer kommunerna i deras arbete med att utveckla lokala samverkansråd. Det finns här erfarenheter att hämta från den försöksverksamhet som bedriver med fredstida insatsgrupper (FIG) i och . Utredningen anser vidare att länsstyrelserna bör ges en tydligare samordnande roll för frivillig försvarsverksamhet. Detta behandlas vidare i kapitel 5 och 12. 2.5.3Internationellt utvecklingssamarbete i närområdet I propositionen (1996/97:4) Totalförsvar i förnyelse samt i utskotts- betänkandet (1996/96:FöU01) försvarspolitik mot sekel- skiftet, uttrycker regering och riksdag önskemål att de frivilliga försvarsorganisationerna engagerar sig gentemot länderna i öst, framför allt de tre baltiska staterna. Vidare anges att både civila och militära myndigheter skall stödja detta arbete. I det följande redovisas exempel på internationellt arbete i närområdet som bedrivs av centrala myndigheter och organisationer. har i sina kontakter med de baltiska länderna konstaterat, att det i respektive land endast finns ett fåtal organisationer, utöver hemvärnen, som kan betraktas som frivilligorganisationer. Hemvärnen har däremot en mycket stark ställning i de baltiska länderna. De frivilligorganisationer som finns har mycket knappa resurser och staten tillhandahåller i de flesta fall inget finansiellt stöd. Många av de baltiska frivilligorganisationerna har ännu inte någon plats i totalförsvaret. De söker nu förebilder i andra länders system inför en återuppbyggnad och en omstrukturering av sina organisationer. Man har också på nationell nivå i respektive land börjat diskutera frivilligrörelsernas plats i försvaret och de sam- manhängande rättsliga och finansiella aspekterna. svarar för att hämta in organisationernas önskemål om projekt i , och vilket tidigare ombesörjdes av Statens rädd- ningsverk. Försvarsmakten har motsvarande uppdrag. Överstyrel- sen för civil beredskap genomför en inventering i av vad funktionsansvariga myndigheter, länsstyrelser, kommuner och frivilliga försvarsorganisationer kan bidra med för resurser i internationell verksamhet. Inventeringen beräknas vara avslutad . genomförde tillsammans med Frivilliga Flygkåren, , Svenska Blå Stjärnan, , och en behovsinventering av den frivilliga stödverksamheten . Den utmynnade i ett regeringsbeslut med en tilldelning på för vissa stödprojekt riktade till de baltiska länderna. Regeringen beslutade om ytterligare tilldelning med . Statens räddningsverks roll har varit att inhämta och granska frivilliga försvarsorganisationers projektansökningar, sammanställa dessa och lämna ett samlat yttrande till regeringen inför beslut om medelstilldelning. Denna roll har övertagits av . Försvarsmakten har genom regeringsbeslut fördelat respektive till frivilliga försvarsorganisationers verksamhet i de baltiska länderna. Orga- nisationer som har tilldelats dessa medel är bl.a. , , , Svenska , Frivilliga Flyg- kåren och . , , tillsatte en arbetsgrupp , Ag . De kontakter som arbets- gruppen och frivilligorganisationerna har med de baltiska länderna syftar till att inventera vilka behov av stöd länderna har när det gäller frivilligverksamheten. Arbetsgruppen heter numer Ag Int och drivs av centrala FOS. I gruppen ingår representanter från de frivilligorganisationer som ingår i FOS och representanter från Försvarsmakten och . Från Ag Int anser man att det nu är respektive lands uppgift att tänka igenom vilken hjälp man vill ha och att därefter söka kontakt med de svenska frivilligorganisationerna och efter- fråga stöd i någon form. Ett visst utbyte har redan inletts i av , , Frivilliga Flygkåren, , Svenska Blå Stjärnan och . Konkreta stödinsatser är t.ex. ledarskapsutbildning och allmän militär utbildning för kvinnor från i och utbildning i issäkerhet i regi av i samarbete med Svenska Livräddningssäll- skapet. Till har Frivilliga , och bl.a. genomfört transporter av materiel från över- skottslager och utbildning i ledarskap. Vissa kontakter har tagits av , Frivilliga Flygkåren, Frivilliga radioorganisationen och Frivilliga skytterörelsen. Ett utbyte sker också mellan hemvärnet i och Zemmessardze, det lettiska hemvärnet, som skickar kursdeltagare till hemvärnets stridsskola. har bl.a. startat utbildning för kvinnorna inom Zemmessardze. utbildning samarbetar också med hemvärnet, om bl.a. ledarskaps- utbildning, med uppdelningen att hemvärnet utbildar personer på hemvärnets stridsskola i och utbildning arbetar på plats i . Något mer omfattande samarbete med har inte på- börjats. Till en del beror detta på att litauerna ännu inte framfört tydliga önskemål. , Frivilliga Flygkåren, Frivilliga radioorganisationen och riges lottakårer har dock påbörjat ett visst utbyte. Även hemvärnet har vissa kontakter med , det litauiska hemvärnet. Frivilliga radioorganisationen har genomfört sambandsutbildning med officerare ur . Det finns också planer på att starta regel- bunden radiotrafik för att träna signalister. Svenska sambandsbefäl har vidare deltagit i SKAT-sambandsövning . Reservofficersförbunden bedriver också en aktiv verksamhet i samtliga tre länder och utvecklar nätverk med ländernas respektive motsvarande reservofficersorganisationer. Ett syfte är att bidra till att bygga upp reservofficersverksamhet utifrån demokratiska värderingar. Vidare sker utbildningar i bl.a. folkrätt och ledarskap. SVEROF och har på uppdrag av Försvarsmakten också inlett samarbete med Detta arbete sker genom SWEROF9, de två svenska reserv- officersförbundens internationella samarbetsorganisation. Förutom organisationerna i SWEROF arbetar flera andra frivilligorganisationer aktivt i . Det gäller bl.a. Frivilliga (utbildning av motorcykel- ordonnanser till den polska scoutrörelsen), Svenska Blå Stjärnan och (samarbete om barnsäkerhet och djurskydd inom det polska lantbruket) och (trafiksäkerhet i skolor). Vissa organisationer arbetar också i , bl.a. Svenska Blå Stjärnan, , Civilförsvarsför- bund och . Det finns, enligt utredningens uppfattning, en viss tveksamhet från fri- villigorganisationer som verkar i de baltiska länderna att också göra det i . Man upplever här en potentiell konfliktsituation i stödverksamheten. De svenska frivilliga försvarsorganisationerna har inte för avsikt att försöka påverka berörda länder att bygga upp en frivilligrörelse som en kopia av den svenska modellen. Syftet med utvecklings- samarbetet är i stället att erbjuda de relativt fåtaliga frivillig- organisationerna i de tre baltiska länderna, och stöd och hjälp med att försöka medvetandegöra betydelsen av en frivilligrörelse som en del i ett folkförsvar och som demokratistöd. En viktig uppgift för en sådan frivilligrörelse är att informera allmänheten om säkerhetspolitiken och försvaret och vad frivilliga skulle kunna göra som en del av ett totalförsvar. Inom frivilligrörelsen saknar man en sammanhållen bedöm- ning från regeringens sida av vilket försvarsrelaterat stöd som är särskilt angeläget. En sådan bedömning borde ligga till grund för de frivilliga försvarsorganisationernas programverksamhet. Det fanns tidigare önskemål från de frivilliga försvarsorganisationerna att låta få en tydligare och aktivare samordningsroll för den civila frivilligverksamheten, motsvarande den roll som Högkvarteret har för den militära 9 SWEROF skall inte förväxlas med SVEROF, den nya organisation som bildades när Kust- artilleriets och Svenska Arméns och Flygvapnets Reservofficersfö- rbund gick samman. Detta har påbörjats genom bildandet av Ag Int. Ag Int anser också att samordningen mellan de centrala statliga aktörerna i bör utvecklas och förbättras. Det finns enligt utredningens bedömning ett stort behov av att samordna den internationella stödverksamheten mellan de frivilliga försvarsorganisationerna. Det borde finnas förutsättningar att samordna utbildningar och kurser inom mer övergripande om- råden, t.ex. folkrätt, ledarskap och totalförsvarsupplysning. Det är också viktigt att organisationerna själva ser och tar vara på möjlig- heterna till samarbete och samverkan. Svenska Blå Stjärnan och är ett exempel på det.