sou · GPB314d1 · 2002-01-01 00:00:00 — I det uppmärksammade s.k. Södertälje-fallet gjorde en delvis ny tolkning av uttrycket hjälplöst tillstånd. Rättsfallet är refererat i NJA 1997 s. 538. Tre unga män stod ursprungligen åtalade för våldtäkt för att de genom våld tilltvingat sig flera vaginala, orala samt anala samlag med en ung flicka. Åklagaren yrkade senare i tingsrätten alternativt ansvar för sexuellt utnyttjande under påstående att de otillbörligt hade utnyttjat att flickan, som varit kraftigt berusad, befunnit sig i vanmakt eller annat hjälplöst tillstånd, när hon sexuellt utnyttjats utan möjlighet för henne att freda sig eller kalla på hjälp. Övergreppen hade utförts i baksätet på en bil som fördes mellan olika platser och i ett badrum i en lägenhet dit flickan hade förts. För en handling – åtalspunkten 9 – som en av gärningsmännen slutligen utsatt henne för i bilen sedan de lämnat lägenheten, hade åklagaren åtalat för endast våldtäkt. Tingsrätten dömde männen för sexuellt utnyttjande i samtliga fall. Hovrätten frikände dem helt. Eftersom åklagaren inte förde frågan om ansvar för våldtäkt vidare vare sig till hovrätten eller , med undantag för den sista åtalspunkten för våldtäkt, var prövningen i högsta instans begränsad till frågan om gärningarna utgjorde sexuellt utnyttjande. 21 s. 190 f. 168 Sexualbrott mot vuxna menade att uttrycket vanmakt har en tämligen tydlig innebörd och hänvisade till vad förarbeten och doktrin uttalat; det åsyftar en nära nog fullständig oförmåga att handla, t.ex. på grund av medvetslöshet eller sömn. Uttrycket hjälplöst tillstånd är enligt Högsta domstolens mening språkligt sett mindre precist till sin innebörd och ger utrymme för skilda tolkningar. De fall som omnämns i förarbetena och doktrinen för att illustrera vad som innefattas i detta uttryck tyder emellertid enligt på att det bör tolkas snävt. Härefter räknar upp de fall som nämns där: att den angripne på grund av sjukdom eller kroppsskada är oförmögen att bjuda motstånd eller inte förmår uppfatta gärningens innebörd, eller att någon på grund av kraftig berusning eller narkotikapåverkan inte har förmågan att uppfatta att han eller hon utsätts för sexuella närmanden. Även sexuellt umgänge med någon som på grund av frivillig berusning eller annan drogpåverkan saknar hämningar har, påpekar , an- förts som en situation som kan vara att hänföra under nämnda lagrum. fortsätter sina skäl med att fastslå att de angivna fallen alltså är exempel och att de inte utgör en uttömmande uppräkning av alla de mångskiftande situationer som kan utgöra hjälplöst tillstånd enligt 6 kap. 3 § BrB. menar att de exempel som anges i förarbetena och doktrinen är tydliga och karakteristiska fall medan det på sedvanligt sätt överlämnats till domstolarna att avgöra i vilken utsträckningen bestämmelsen kan tillämpas också i andra situationer. går vidare och poängterar att bedömningen av huruvida ett offer befinner sig i ett hjälplöst tillstånd måste grundas på situationen i dess helhet; det kan finnas element som tillsammans skapar ett sådant tillstånd. Härefter prövar situationen i det aktuella fallet. konstaterar först att målsäganden var påtagligt berusad. Hon var dock inte så berusad att hon enbart på grund härav inte kunde motsätta sig samlag med de tilltalade. Hennes berusning påverkade dock hennes möjligheter att värdera situationen och att rationellt överväga möjligheterna att undkomma sexuella övergrepp. Vid sidan av berusningen fanns även andra omständigheter som påverkade hennes möjligheter att värja sig. beskriver det på följande sätt. Målsäganden befann sig tillsammans med fyra för henne okända män , vilka förde henne till en relativt isolerad plats. Där insisterade en man, sedan de tre övriga lämnat bilen, på att mot hennes vilja ha samlag med henne. Målsäganden uppfattade att hon saknade möjlighet att undkomma samlag och att hon, om hon inte gick med på Sexualbrott mot vuxna 169 det, riskerade att utsättas för något värre. Det prekära läge hon befann sig i fick anses ha utgjort ett hjälplöst tillstånd. fann att de fortsatta övergreppen skedde under liknande omständigheter och som en fortsättning på det första. Således uppfattade målsäganden att hon inte hade möjlighet att undkomma eller kalla på hjälp. Hon avstod från nämnvärt aktivt motstånd för att hindra svårare övergrepp. Även här befann hon sig därför i ett hjälplöst tillstånd. En ledamot av var skiljaktig och menade att endast en mera långtgående handlingsoförmåga kan uppfylla kravet på hjälplöst tillstånd. Han erinrade också om att bestämmelsen om sexuellt utnyttjande i 3 § inte är något sekundärt brott till våldtäkt eller sexuellt tvång i 1 resp. 2 §§ i den mening att när det brister i rekvisiten i en gärningsbeskrivning för de senare brotten, gärningen kan straffas som sexuellt utnyttjande. På motsvarande sätt menade han kan domstolen inte döma för våldtäkt om ett åtal är utformat med avseende på sexuellt utnyttjande. Brottet sexuellt utnyttjande är således sidoställt med våldtäkt. Den skiljaktige ledamoten konstaterade att målsäganden i det aktuella fallet visserligen varit berusad men att denna berusning inte varit sådan att den i sig kunde anses innebära att hon befann sig i ett sådant hjälplöst tillstånd som avses i 6 kap. 3 § BrB. Målsäganden hade visserligen befunnit sig tillsammans med fyra för henne okända män , vilka förde henne till relativt avskilda platser, och en lägenhet, varvid en del av männen ville få till stånd samlag med henne; hon befann sig alltså i en mycket utsatt situation och var uppenbarligen rädd. Men, slöt sig den skiljaktige ledamoten av utredningen till, hon hade inte blivit handlingsförlamad av rädsla och än mindre paralyserad av skräck. I anslutning härtill anmärkte han att målsäganden gjort visst motstånd och att de flesta samlag kommit till stånd först sedan gärningsmännen utövat visst våld mot henne. Mot denna bakgrund hade målsäganden, trots att hon alltså befunnit sig i en mycket svår situation som hon inte kunde bemästra, inte befunnit sig i ett hjälplöst tillstånd. Denne ledamot ansåg dock att det varit frågan om typfall av våldtäkt alternativt sexuellt tvång, som han alltså av hänsyn till åtalens utformning i inte kunde pröva. 170 Sexualbrott mot vuxna Betydelsen av Södertäljedomen är omdiskuterad.22 Den första tolkning man kan ge den är att utvecklar innebörden av uttrycket hjälplöst tillstånd. Det har fått ett vidare och ett något annorlunda innehåll. Den andra tolkningen är att domstolen skapade en ny brottskon- struktion. Domstolen prövade om samlagen hade genomförts mot måls- ägandens vilja. Domstolen lade bl.a. i vågskålen den omständliggheten att en av de tilltalade mot hennes vilja insisterat på att ha samlag med henne, vilken begäran hon av rädsla, hon fann sig inte ha annat val, underkastat sig. anför alltså som en omständighet som konstituerar målsägandens hjälplösa tillstånd att någon har samlag med henne mot hennes vilja. Det förhållandet (bl.a.) att hon har sexuellt umgänge mot sin vilja medför att hon befinner sig i en hjälplös situation, vilket tillstånd gärningsmännen utnyttjar genom att ha sexuellt umgänge med henne. Det blir ett slags cirkelresonemang. Visserligen rör denna bedömning det första övergreppet, men fann att de fortsatta övergreppen skett under liknande omständigheter och som en fortsättning på det första. Således uttalar domstolen att målsäganden även senare, på motsvarande sätt som vid det första samlaget, uppfattade att hon inte hade möjlighet att und- komma eller kalla på hjälp. Hon avstod från nämnvärt aktivt motstånd för att hindra svårare övergrepp. Även här befann hon sig därför i ett hjälplöst tillstånd (som sedan otillbörligt utnyttjats). Det förhållandet att någon tvingas till samlag liksom det för- hållandet att ett offer avstår från motstånd av rädsla att annars utsättas för något värre är normalt omständigheter som talar för att ett sexuellt övergrepp bör anses som våldtäkt. Det kan tyckas som att Högsta dom- stolen menat att ett skapande av en våldtäktssituation kan bedömas som ett hjälplöst tillstånd och på den grunden kunna föranleda ansvar för ett otillbörligt utnyttjande av situationen. Det kan därför göras gällande att det är närmast en ny brottskonstruktion som domstolen skapar. Domen kan slutligen ges den tredje tolkningen att målet egentligen handlade om en våldtäkt, där gärningsmännen p.g.a. främst deras hot tilltvingat sig samlag och samlagsliknande handlingar. För den bedömningen talar både domskälen och det förhållandet att domstolen dömer den ende av de tilltalade för vilken det fortfarande gjordes gällande att han gjort sig skyldig till våldtäkt i ett fall för detta brott utan längre motivering. Domen kan därför i viss utsträckning anses 22 Se bl.a. och i Juridisk 1997-98 s. 506 f. och s. 1 297 f. samt 1998-99 s. 523 f. Sexualbrott mot vuxna 171 vara ett s.k. in casu avgörande. Det är alltså ett avgörande i det enskilda fallet som man inte kan dra större principiella slutsatser av. Det finns brister i den nuvarande regleringen Oavsett vilken tolkning man vill ge Södertäljedomen kan man konsta- tera att både den domen och bl.a. den som kallats Rissnedomen23 har föranlett en häftig debatt i medierna. Södertäljedomen har refe- rerats. Om den s.k. Rissnedomen kan kort sägas följande. Ursprung- ligen stod sju pojkar i åldern åtalade för grovt sexuellt utnyttjande. Det påstods att de hade förmått en 14-årig flicka till olika former av sexuellt umgänge genom att utnyttja att hon på grund av kraftig berusning hade befunnit sig i vanmakt eller annat hjälplöst tillstånd. Både tingsrätten och hovrätten fällde två av de tilltalade för grovt sexuellt utnyttjande och en för medhjälp därtill. Kritiken har gällt att dessa fall borde har rubricerats som våldtäkt. Det har sagts att den rättsliga regleringen resulterar i att berusade flickor får skylla sig själva. Vad som varit gemensamt för dessa uppmärksammade fall är att unga kvinnor som har varit kraftigt berusade har utnyttjats sexuellt av flera gärningsmän. Som har framgått inledningsvis har det som huvud- regel inte ansetts aktuellt att döma för våldtäkt när en gärningsman utnyttjar en situation där offret redan är utslagen t.ex. på grund av att han eller hon frivilligt har berusat sig. Gärningsmannen har i stället kunnat dömas för sexuellt utnyttjande. Det förhållandet att offret är utslaget på grund av frivillig berusning utesluter emellertid inte att en gärningsman kan ådra sig ansvar för våldtäkt. Den som genom våld eller hot tilltvingar sig t.ex. ett samlag med en berusad person kan straffas för våldtäkt. Offrets berusning är egentligen inte avgörande för den rättsliga rubriceringen utan det är gärningsmannens handlande. Även om ett offer inte förmår göra motstånd kan gärningsmannen således göra sig skyldig till våldtäkt. Här kan man jämföra med de domar som visserligen de flesta rör barn men där bekräftar att även ett ringa fysiskt våld kan medföra ansvar för våldtäkt (se t.ex. NJA 1988 s. 40, 1993 s. 310 och 616). I praktiken tycks det dock som om det förhållandet att offret är berusat får en avgörande betydelse för rubriceringen. Det är inte otänkbart att den utvidgning som gav uttrycket hjälplöst tillstånd i Södertälje-fallet kan leda till att åklagarna och 23 dom i mål B 3935-00 . 172 Sexualbrott mot vuxna domstolarna i ännu högre utsträckning åberopar bestämmelsen i 6 kap. 3 § framför den i 6 kap. 1 §. Kommittén har mot denna bakgrund övervägt hur de personer, företrädesvis unga kvinnor, som är berusade lämpligen bör skyddas i lagstiftningen mot sexuella övergrepp. Kommittén har övervägt två alternativ. Hur kan lagstiftningen bäst skydda berusade offer ? Det första alternativet har varit att behålla den nuvarande ordningen intakt i sina huvuddrag. Det andra alternativet är att bryta ut en del av bestämmelsen i 3 § och föra den till 1 §. Det som är aktuellt är vissa av de fall som omfattas av vanmakt eller annat hjälplöst tillstånd, dvs. i första hand de som innebär att offret på grund av berusning eller andra liknande tillstånd inte har förmåga att värja sig. Oavsett alternativ kan det övervägas om det brott som motsvarar bestämmelsen i 3 § om sexuellt utnyttjande bör ges en strängare straffskala. Kommittén har kommit fram till att det andra alternativet är att föredra. Vad som först och främst talar för det är att ansvar för våldtäkt redan enligt den gällande ordningen kan bli tillämpligt för den som har försatt någon i vanmakt eller annat sådant tillstånd. Det är visserligen ytterst ovanligt att försättande i vanmakt eller annat sådant tillstånd åberopas i mål om våldtäkt. I praktiken är det troligen förenat med betydande svårigheter att bevisa att en gärningsman har försatt offret i det aktuella tillståndet. Lagstiftaren har dock ansett att ett försättande i vanmakt är lika straffvärt som ett (annat) utövande av våld. Det finns således ingen anledning att ifrågasätta att bestämmelsen om våldtäkt skall omfatta den situationen. Eftersom den som försätter någon annan i vanmakt eller annat sådant tillstånd och sedan utnyttjar detta tillstånd för att genomföra en sexuell handling kan straffas för våldtäkt bör också den som otillbörligt utnyttjar ett redan rådande sådant tillstånd för att på motsvarande sätt genomföra en sexuell handling kunna straffas för våldtäkt. Det förhållandet att våld traditionellt ansetts omfatta att endast försätta någon i vanmakt eller annat sådant tillstånd är inte ett tillräckligt skäl att upprätthålla den rådande skillnaden. Det kan vidare göras gällande att den kränkning som en berusad eller sovande kvinna utsätts för när någon otillbörligt genomför ett sexuellt umgänge med henne är lika stark som den som hon åsamkas vid ett påtvingat samlag. Gärningar som bedöms som sexuellt utnytt- Sexualbrott mot vuxna 173 jande enligt 3 § leder emellertid till lägre straff än gärningar som bedöms som våldtäkt enligt 1 §. I kommitténs praxisundersökning fanns det åtta domar från tingsrätt som avser sexuellt utnyttjande. I samtliga fall hade en gärningsman utnyttjat att en kvinna hade sovit och/eller hade varit kraftigt påverkad av alkohol, dvs. att offret hade befunnit sig i ett (annat) hjälplöst tillstånd. Fängelsestraffen i de fall det varit fråga om samlag eller ett därmed liknande sexuellt umgänge varierade ; för ett sexuellt utnyttjande var det genomsnittliga straffet fängelse . Dessa straff är inte anmärkningsvärt låga mot den bakgrund att det föreskrivna straffet för normalgraden av sexuellt utnyttjande är fängelse högst . Det lägsta straffet är därmed fängelse , i enlighet med bestämmelsen i 26 kap. 1 § BrB. Det föreskrivna straffet för sexuellt utnyttjande kan dock jämföras med att straffet för normalgraden av våldtäkt är fängelse och högst . Enligt praxisundersökningen är medelvärdet för straffet för en våldtäkt och . Förvisso kan en kvinna som blir utsatt för ett sexuellt övergrepp i vaket tillstånd markera sitt ogillande och har därmed i teorin möjlighet att bjuda motstånd. En kvinna som blir utnyttjad när hon t.ex. är berusad har ingen chans att värja sig eller ens förmedla sin vilja. Det förekommer dessutom fall där kvinnor som utsatts för sexuellt utnyttjande omvittnat att de är särskilt illa berörda över att de inte vet riktigt vad som har hänt och vad gärningsmannen har gjort med dem. Detta torde medföra särskilda svårigheter att bearbeta övergreppet. Kommittén ifrågasätter således om den gällande skillnaden när det gäller de olika brotten i straffvärde är objektivt motiverad. Det kan vidare göras gällande att skillnaden i straffvärde för de skilda gärningarna med hänsyn till det innehåll kravet på tvång har fått i praktiken är för stort. Det tvång som förutsätts för våldtäkt är i praktiken inte sällan begränsat till ett fasthållande. Kvinnor som utsätts för ett sexuellt utnyttjande blir lurade eller utnyttjade när de befinner sig i en särskilt utsatt situation. Våld bedöms i straffrätten visserligen generellt som mer straffvärt än ett förledande eller utnyttjande. Så länge våldet inte är allvarligt – eller åtminstone består bara av ett fasthållande – kan dock argumenteras att straffvärdet mellan gärningar- na bör bedömas mer lika. För denna bedömning talar också de skadestånd som offer för våld- täkt respektive sexuellt utnyttjande tillerkänns. I två domar på sexuellt utnyttjande som ingått i kommitténs praxisundersökning har tingsrätten dömt ut ett skadestånd motsvarande det som utgår till våldtäktsoffer. 174 Sexualbrott mot vuxna SOU 2001:14 Detta har uttryckligen motiverats med att kränkningen varit lika allvarlig som vid en våldtäkt. Detta resonemang stämmer överens med praxis. För en våldtäkt enligt 6 kap. 1 § första stycket BrB begången mot en vuxen person har myndighetens praxis varit att gärningsmannen som huvudregel skall betala i skadestånd som ersättning för integritetskränkningen.24 Samma belopp har gällt vid sexuellt utnyttjande. Sålunda har myndigheten bedömt att kränkningen vid ett sexuellt utnyttjande är lika allvarlig som vid en våldtäkt.25 De flesta skäl talar således enligt kommittén för att de som befinner sig i vissa hjälplösa tillstånd skall skyddas av bestämmelsen i 1 §. Det finns dock skäl som talar för att den nuvarande ordningen behålls. De som inte har förmågan att skydda eller värja sig erbjuds ett särskilt straffrättsligt skydd. Det är mer logiskt och stringent att behålla denna uppdelning. För denna lösning talar också systematiken i i stort. Ett våldsutövande anses i straffrätten generellt som allvarligare och mer straffvärt än utnyttjande, bedrägeri och annat. Om man anser att sexuellt utnyttjande inte leder till straff som motsvarar gärningarnas verkliga straffvärde kan man höja straffskalan i 3 §. Vidare kan man befara är att en nyordning av det skissade slaget skulle medföra nya gränsdragningssvårigheter. Om samtliga situationer av utnyttjande av ett offer som inte har någon förmåga att värja sig samlas i en bestämmelse, på motsvarande sätt som i gällande rätt, spelar det mindre roll vilket tillstånd som åberopas. Som ett ytterligare skäl mot en förändring kan anges att uttalat att även om sexuellt utnyttjande ur straffvärdesynpunkt kan anses jämförligt med våldtäkt, sådana situationer inte skall regleras i 1 § utan i just 3 §.26 Kommittén förordar vid en samlad bedömning en reglering som innebär att de som befinner sig i vissa hjälplösa tillstånd skall skyddas av bestämmelsen i 1 §. Det är således inte tillräckligt att skärpa straff- skalan i en bestämmelse om sexuellt utnyttjande. 24Förutom ersättning för integritetskränkningen har normalt också som ersättning för sveda och värk, dvs. fysiskt och psykiskt lidande under den akuta sjukdomstiden, tillerkänts offret vid våldtäkt. 25Se bl.a. ; kränkningsersätt- ning har i två av tre fall för våldtäkt och i tre av fyra fall av sexuellt utnyttjande uppgått till . Det skall dock anmärkas att sedan denna uppgift inhämtats beslutade att höja normalbeloppet för kränkning vid våldtäkt mot vuxen i normalfallet till , vilket därmed också i enlighet med tidigare praxis bör gälla för sexuellt utnyttjande. 26Se bl.a. JuU1986/87:3 och bet. 1991/92:JuU7. Sexualbrott mot vuxna 175 vara mindre förenligt med systematiken i 6 kapitlet; alla bestämmelser kan inte ges samma straffskala. Uttrycken vanmakt och hjälplöst tillstånd bör bytas ut Uttrycket vanmakt har en specifik betydelse inom straffrätten. Det kan dock konstateras att det åberopas relativt sällan i praxis. Det tycks snarare som om domstolarna regelmässigt använder andra sådana tillstånd eller hjälplöst tillstånd och sedan beskriver vilken typ av tillstånd det varit frågan om i det aktuella fallet. Detta bekräftas av kommitténs praxisundersökning. I domar som avser sexuellt utnyttjan- de åberopas uttrycket vanmakt inte alls av domstolarna. Uttrycket vanmakt är vidare ålderdomligt. Härtill kommer att det språkligt också har andra betydelser än den straffrättsliga. Det finns därför anledning att byta ut det. Sammanfattningsvis betyder vanmakt i den betydelse det har i 6 kapitlet att offret lider en praktiskt taget fullständig brist på kroppslig kontroll. Den som sålunda befinner sig i vanmakt och den som befinner sig i ett hjälplöst tillstånd har det gemensamt att han eller hon inte har förmåga att värja sig. Kommittén menar att denna beskrivning bör ersätta uttrycken vanmakt och hjälplöst tillstånd. Användningen av uttrycken vanmakt och hjälplöst tillstånd i andra bestämmelser får ses över i ett annat sammanhang. Offer som befinner sig i en hotfull situation Som kommittén har redogjort för bör den dömas för våldtäkt som med våld eller hot genomför en allvarligt kränkande sexuell handling. Som också tidigare påpekat avser hot både direkta och indirekta hot. Utnyttjandet av en hotfull situation kan under vissa förutsättningar föranleda ansvar för våldtäkt. Redan enligt gällande rätt anses en gärningsman som har tilltvingat sig ett sexuellt umgänge genom att utnyttja en situation som har framstått som hotande från offrets synpunkt ha gjort sig skyldig till våldtäkt om hotet har framstått som en trängande fara.27 Det kan konstateras att hot, och i än högre grad outtalade hot, relativt sällan anges som det medel med vilket en åtalad påstås ha tilltvingat sig ett sexuellt umgänge. Detta framkommer inte minst i praxisundersökningen. Det kan emellertid bero på att kravet på våld inte är så strängt; det är således tillräckligt med ett förhållandevis lind- 1983/84:105 s. 19. 176 Sexualbrott mot vuxna rigt våld för att ansvar för våldtäkt skall kunna komma ifråga. Och det kan vara enklare att visa att en gärningsman fysiskt betvingat offrets rörelsefrihet genom att t.ex. tvinga isär hennes ben än att han genom hot genomdrivit det sexuella tvånget. Kommittén anser dock att det tydligare måste framgå av lagtexten att den som utnyttjar en hotfull situation kan dömas för våldtäkt, om övriga förutsättningar är uppfyllda. I materiellt avseende innebär det således ingen avgörande skillnad mot vad som gäller. Det bör vara tillräckligt att en gärningsman som för att tilltvinga sig ett samlag utnyttjar en för målsäganden hotfull situation som skapats på grund av t.ex. ett av honom tidigare utövat våld. En kvinna som lever med en man som ständigt utsätter henne för misshandel, förolämpningar och andra förödmjukande kränkningar är utsatt för ett latent våld. Inte sällan kan en sådan kvinna känna sig tvingad att uppträda eller handla på ett visst sätt för att undvika misshandel och andra övergrepp. Detsamma gäller givetvis den som i ett homosexuellt förhållande utsätts för ständiga övergrepp. Den som under sådana betingelser inte har något annat val än att gå med på t.ex. ett oralt samlag bör kunna anses ha befunnit sig i en hotfull situation. En hotfull situation kan vidare föreligga t.ex. när en gärningsman uppträder på ett sådant sätt att offret hyser allvarlig fruktan för sin säkerhet. Följande exempel kan lämnas. En bekant på besök hemma hos kvinnan låser plötsligt dörren, gör sexuella närmanden och förändrar karaktär till att bli aggressiv och onåbar. En ung kvinna följer med en man hem efter ett restaurangbesök där det oanmält dyker upp två män till varvid alla plötsligt gör närmanden mot henne. En hotfull situation kan sålunda föreligga när det så att säga ligger outtalade hot i luften. Om den utsatta underkastar sig ett sexuellt övergrepp på grund av rädsla behöver gärningsmannen inte använda våld eller mer uttryckliga hot, han kan i stället utnyttja den rädsla han framkallat hos offret. Den rädsla offret känner kan jämföras med ett hjälplöst tillstånd i den mening att han eller hon inte förmår värja sig eller bjuda motstånd. Som exempel kan anges det att en man tar sig in i en bostad för att göra inbrott. När han får se att där finns en ensam kvinna beordrar han henne att klä av sig. Hon – paralyserad av skräck – säger inget, gör som han säger och underkastar sig ett sexuellt övergrepp i form av samlag.