sou · GPB372d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Beträffande antalet klienter som finns inom kriminalvård, dömda för våldsbrott riktat mot barn eller partner, registreras enbart brottsbenämningen i domen i centrala kriminalvårdsregistret. kan således inte redovisa antalet dömda för detta våld inom kriminalvårdens verksamhetsområde. En satsning på en förbättring i detta avseende skulle leda till en möjlighet att identifiera både våld riktat mot barn och våld mot partner. Ett förbättrat system skulle vara ett steg i riktningen för att tydliggöra Kriminalvårdens rehabilitering av förövare detta samhälls- och folkhälsoproblem. Vilken typ av våld det rör sig om kan bara utläsas på väg vilket innebär hinder i uppskattningen av storleken på denna klientgrupp. Aktuellt siffer- material efterfrågas inom hela samhällssektorn. Det pågående projektet ny struktur för kodning av brott redovisar sina förslag . bör möjligt införa nya kodningssystem. Inom ramen för programmet Våld i Nära Relation diskuteras mekanismerna bakom partnervåldet och behovet av att identifiera vissa nyckelvariabler för att minska detta våld. Forskning har visat att personer som tidigare använt våld är mera benägna än andra att använda våld på nytt och ett våldsbeteende riktat mot enbart familjemedlemmar tenderar att återkomma. Kriminalvården bör utveckla de använda riskbedömningsinstrumenten så att kun- skap kan erhållas om misshandel mot barn har förekommit tidigare. Resultatet av bedömningen kan användas för bl.a. behandling, utbildning och forskning beträffande detta våld. Kriminalvårdens platsplanerarorganisation har till uppgift att styra den dömde till lämplig anstaltsplats avseende vilka behand- lingsinsatser som är aktuella. I väntan på att ett behandlings- program om barns behov och utveckling samt konsekvenser av utsatthet blir antaget och kommer i bruk bör kriminalvårdens platsplanerarorganisation användas för att bättre styra dömda för våld mot barn till anstalter som har en program- verksamhet om våld och övergrepp av partner. 16 Kostnads- och andra effekter Utredningen har, i enlighet med direktiven att pröva offentliga åtaganden (dir 1994:23), att redovisa regionalpolitiska konse- kvenser (dir 1992:50), att redovisa konsekvenser ur jämställdhets- synpunkt (dir 1994:124) samt konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet (dir 1996:49). Under arbetet med utredningen har dessa direktiv löpande beaktats. Vi har funnit att i frågor om barnmisshandel finns inga påvisbara regionala skillnader, därför kan inte heller några regional- politiska konsekvenser av utredningens förslag redovisas. Vi har i våra enkäter, intervjuer, konferenser och referensgrupper inhämtat synpunkter från såväl storstad som landsbygd. Vi har funnit vissa skillnader mellan pojkar och flickor när det gäller utsatthet för misshandel och andra övergrepp. Detta har framförallt redovisats i kap. 4 Förekomsten av barnmisshandel. Hänsyn har tagits till detta i vårt förslag om framtida forsknings- behov. Övriga förslag gäller insatser som på olika sätt kommer alla flickor och pojkar tillgodo. De yrkesgrupper för vilka vi föreslår olika kompetenshöjande insatser för att bättre kunna möta, hjälpa och stödja barn som far illa eller riskerar att fara illa består i praktiken oftast av kvinnor, men naturligtvis riktar sig förslagen till såväl män som kvinnor inom de berörda yrkesgrupperna. En av de viktigaste långsiktiga målsättningarna med utredningen är att skapa bättre förutsättningar för att förhindra att barn miss- handlas, med andra ord att förebygga brott och därmed minska brottsligheten. Vissa av våra insatser och förslag bör kunna bidra till att öka uppmärksamheten på utsatta barn och därmed också påverka an- mälningsbenägenheten (det vill säga att minska mörkertalet) när det gäller barnmisshandel, vilket är ett första steg för att kunna Andra insatser och förslag kan få mer direkta effekter på den faktiska brottsligheten. En fråga är vilken typ av barnmisshandel som förslagen och åtgärderna kan få effekter på. Det är högst troligt att upplysning och information till föräldrar torde vara en åtgärd som har effekt på användandet av aga som uppfostringsmetod. Det finns naturligtvis andra typer av misshandel mot barn som inte har att göra med värderingar eller attityder. De grövre formerna av misshandel, till exempel, beror ibland snarare på allvarliga störningar och problem hos den förälder som utövar våldet. Upplysning och information har sannolikt en liten effekt i dessa fall. Ökad kunskap och ökad uppmärksamhet från exempelvis personal inom vuxenpsykiatrin, missbruksvården eller social- tjänsten kan däremot få effekter på denna typ av barnmisshandel. Kompetensutveckling av yrkesgrupper som arbetar med barn, utformandet av en nationell strategi för samverkan och information om samhällets möjligheter att ge stöd och hjälp, är insatser som kan verka brottsförebyggande. I och med att fler fall upptäcks får samhället möjligheter att vidta åtgärder eller förebyggande insatser för flera barn . En av de viktigaste brottsförebyggande konsekvenserna av de olika förslagen sammantaget är den breda satsningen från sam- hällets sida. Dessutom torde alltså satsningen på upplysning och information till föräldrar bidra till att minska användandet av våld mot barn, på grund av en ökad medvetenhet och kunskap hos föräldrar och andra vårdnadshavare. Även förskolan, skolan och fritidshemmet är viktiga i det brottsförebyggande arbetet, bl.a. genom att förmedla goda värderingar. Våra förslag om allmänna råd om anmälningsskyldigheten, kompetenshöjning samt uppföljning av barns delaktighet och inflytande i skolan torde ha brottsförebyggande effekter. Övergripande kan sägas att många av förslagen är inriktade på förebyggande insatser . Det är svårt att bedöma de ekonomiska konsekvenserna av sådana förslag. Men en ökad kompetens inom de olika verksamheterna samt ett lagstadgat ansvar att samarbeta kring barn som far illa torde på lång sikt innebära mänskliga, samhälleliga och ekonomiska vinster. Kompetensutveckling medför alltid kostnader, bl.a. för före- läsare, vikarier och kurslitteratur. Det går även att vända på resone- manget och hävda att inte utbilda sin personal kan generera kostnader, exempelvis att patienten – klienten – brukaren kan bli felbehandlad eller behandlad med mindre effektiva eller verk- ningsfulla metoder vilket i sin tur kan innebära att verksamhets- förbättringar uteblir, effektiviteten sjunker eller att arbetets kvalitet blir sämre. På flera huvudmän ställs krav att verksamheten skall ha viss kva- litet, som att vården skall vara god eller att insatser skall vara av god kvalitet. Inom tjänstesektorn innebär detta ofta att personalen bör ha viss grundutbildning och därefter fordras kontinuerlig kompetensutveckling för att personalens kunskaper skall både fördjupas och breddas. Kompetensutveckling är i princip de olika huvudmännens ansvar. Arbetsgivaren måste planera och prioritera personalens utbildning och ibland även prioritera satsningar mellan personalgrupper. kan särskilt statligt stöd utgå. Så har t.ex. varit fallet vid större förändringar av huvudmannaskapet. De förslag vi lägger om kompetensutveckling, menar vi i princip ryms inom respektive huvudmans ansvar att kunskapsutveckla sin personal och se till att personalen behåller och ökar sin kunskap inom yrkesområdet. Det har varit svårt för kommittén att bedöma om nya medel behöver tillskjutas för sådana insatser. Det är dock vår uppfattning att kostnaderna för de kompetenshöjande åtgärderna i allmänhet bör kunna rymmas inom de berörda myndigheternas befintliga budgetramar och att det huvudsakligen handlar om en uttalad inriktning på fort- och vidareutbildning. Det är vår övertygelse att förebyggande arbete, metodutveckling och kompetenshöjning ger ekonomiska vinster. I kapitlet om samverkan föreslår vi att regeringen ger Social- styrelsen, och ett gemensamt upp- drag att utarbeta en nationell strategi för samverkan för barn som far illa eller riskerar att fara illa. Om regeringen beslutar om ett sådant uppdrag, behövs medel för genomförandet, utifrån ambi- tionsnivå. Ett alternativ är att respektive myndighet får i uppdrag att inom sin reguljära verksamhet prioritera ett sådant arbete. När detta arbete är avslutat och för att förankra en strategi om sam- verkan i lokala verksamheter, behövs sannolikt medel för utbild- ning och utveckling av lokal samverkan. Det är på detta stadium omöjligt att förutse eller bedöma vad en nationell strategi kan komma att innebära. Vi utgår från att i utarbetandet av den natio- nella strategin ingår finansiering av genomförandet. De förslag till lagändringar som lämnas innebär inte att social- nämndens eller någon annan huvudmans verksamhet påverkas på ett sådant sätt att det kan antas medföra några nämnvärda kostnadsökningar. Övriga förslag leder inte heller till större kostnader än att de får täckas med ordinarie medel. I kapitlet föreslår vi kompletteringar av utbildnings- målen för socionomer att omfatta kunskap om barns livs- betingelser och kunskap om utsatta barns situation och livsvillkor. Vi anser att dessa moment skall ingå i socialhögskolornas kurs- planer så att studenternas barnkompetens ökar. Dessa kursmoment bör därmed också ingå i skolornas ordinarie utbildningsbudget. De handläggare som hanterar komplicerade barnavårdsärenden bör ha en specialkompetens. Vi föreslår att ett program för sådan kompetensutveckling innefattas i arbete med nationellt stöd till kunskapsutveckling inom . Den kompetensutveckling eller vidareutbildning som blir resultatet, får i nästa steg anses ingå i kommunernas ansvar att ha anställda med lämplig utbildning för arbetet med utsatta barn. Vi föreslår även att i samverkan med andra huvudmän ges möjlighet att ansöka om medel för utveckling av arbetsmetoder och insatser för misshandlade och försummade barn och med deras familjer. Statliga medel föreslås utgå med 10 miljoner . Förskolan, skolan och fritidshemmet Vi har förslag om kunskapsutveckling inom förskolan, skolan och fritidshemmet för att dessa verksamheter bättre skall kunna upp- märksamma och stödja barn som utsatts för eller misstänkts vara utsatta för misshandel. disponerar ett anslag för utvecklingsarbete inom för- skola och skola. Vi anser att dessa medel bör kunna användas för kompetenshöjande insatser för berörd personal inom området barn som far illa eller riskerar att fara illa. Vi har också förslag om att uppdra åt att utfärda ett allmänt råd om anmälningsskyldigheten, granskning från Skol- verket, uppföljning internt i kommunen, komplettering av mål- beskrivningarna i examensordningen för lärarutbildningen. Att utarbeta rutiner och att utbilda kring dessa medför kostnader för hälso- och sjukvårdshuvudmännen. Vi anser att extra medel bör utgå för att täcka dessa. Frågan om beloppets storlek får behandlas vid de överläggningar som föreslås skall ske mellan regeringen och hälso- och sjukvårdshuvudmännen. Övriga förslag kan för hälso- och sjukvårdens vidkommande inte anses medföra annat än gängse kostnader. Vad gäller kostnaderna för ändrade högskoleutbildningar anser vi – i konsekvens med vad som sagts beträffande utbildningsmålen för socionomer, se avsnittet om ovan – att dessa bör rymmas inom högskolornas ordinarie budget. Vi föreslår att regeringen utreder frågan om möjligheterna att inrätta ett Nationellt riskbarncentrum. Hur ett eventuellt sådant centrum sedan skall finansieras bör utredningen redovisa. Vi föreslår också att frågan om möjligheten att öppna föräldra- stödsmottagningar skall utredas. Här har regeringen att bestämma vilken myndighet som skall göra detta. Förslaget föranleder inte några direkta kostnader. Vårt förslag till forskningsområden bör kunna finansieras via ordinarie forskningsanslag. Vi vill framhålla möjligheten att söka medel till forskning från forskningsmedel inom EU. I kapitlet föreslås att SCB genomför studier riktade till barn respektive föräldrar. Sådana studier genomförde SCB på kommitténs uppdrag. Dessa har varit av stor betydelse för utredningen. Kostnaderna för studierna uppgick med år 2000:s kostnadsläge till ca . Våra förslag bedöms inte leda till annat än för berörda verksam- heter helt normala kostnader. Utredningar vid barns död Kommittén lägger ett förslag om inrättande av s.k. dödsfallsutred- ningar. Verksamheten föreslås prövas och utvärderas därefter. föreslås vara huvudman under projekt- tiden och bör därför tillföras ett årligt anslag motsvarande en tjänst med diverse omkostnader. Tjänsten är en förutsättning för projektets genomförande. Projektets igångsättande kräver visst utredningsarbete bl.a. kring sekretesslagens bestämmelser. Det är svårt för oss att uppskatta en sådan insats men den bör kunna rymmas inom ordinarie utredningsverksamhet. Kriminalvårdens rehabilitering av förövare Vi föreslår att får i uppdrag att utarbeta ett behandlingsprogram för förövare av barnmisshandel. Införandet av ett sådant program bör följas av kompetensutveckling för berörda personal. Vi föreslår att erhåller medel för att täcka kostnader för utveckling av programmet. Kostnaden kan uppskattas till . 17.1Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen (2001:453) skall i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa samverka med samhällsorgan, organisationer och andra som berörs. Nämnden skall aktivt verka för att samverkan kommer till stånd. Paragrafen är ny. Genom bestämmelsen införs en skyldighet för socialnämnden att samverka med andra berörda i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa. Enligt de bestämmelser som gäller skall nämnden, såvitt nu är av intresse, samverka med andra samhällsorgan m.fl. i individärenden och i den uppsökande verksamheten (3 kap. 4 och 5 §§). Den nya bestämmelsen syftar till att slå fast att samverkan i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa därutöver även skall ske i övergripande frågor. Skälen för den utvidgade skyldigheten att samverka har utförligt redovisats i den allmänna motiveringen. Med barn avses varje människa under . Samverkan skall ske i frågor som rör barn som far illa eller riske- rar att fara illa. En vid formulering har valts för att markera att samverkan skall ske kring alla barn och ungdomar som på ett eller annat sätt kan vara i behov av insatser från socialnämndens sida, oavsett om ärendet rör barnmisshandel, ungdomar som missbrukar eller någon annan fråga. Med insatser avses i detta sammanhang även insatser på övergripande nivåer, t.ex. för att motverka miss- bruk och ungdomskriminalitet. I individärenden är det inte alltid klarlagt att barnet faktiskt far illa, ofta finns bara en grundad miss- tanke om missförhållanden. Samverkan skall naturligtvis ske ändå. Att samverka kring ett barn kan i sådana fall ses såväl som en hjälp i arbetet med att få en god helhetsbild av barnets situation som ett sätt för de olika inblandade verksamheterna att samordna eventu- ella insatser. Samverkan skall ske med samhällsorgan, organisationer och andra som berörs. Även här har en vid formulering valts. Skälet för detta är att behovet av samverkan kan variera beroende på nivån för samverkan, frågans art m.m. De vanligaste samarbetsparterna kan dock på alla nivåer förväntas bli skolan, förskolan, polisen samt hälso- och sjukvården. Kriminalvården och är exempel på andra tänkbara samarbetspartners. Frivilligorganisatio- nerna och andra organisationer kan ha viktig kunskap och erfaren- het att dela med sig av inom områden som missbruk, kriminalitet och övergrepp. I individärenden kan det finnas skäl att samverka med enskilda personer, t.ex. en släkting till det berörda barnet eller någon annan person som har god kännedom om bar- nets förhållanden. Den nya bestämmelsen avses inte vara sekretessbrytande enligt bestämmelsen i 14 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100). åläggs ett förstahandsansvar för att samverkan kommer till stånd. Detta ligger i linje med vad som redan gäller i fråga om samverkan enligt 3 kap. 4 och 5 §§ (jfr prop. 1979/80:1, Del A s. 353 f.). Motsvarande bestämmelser, men utan förstahandsansvar, tas in i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), lagen (1998:531) om yrkes- verksamhet på hälso- och sjukvårdens område och i skollagen (1985:1100). Polisen har redan en lagstadgad skyldighet att sam- verka, se 3 § polislagen (1984:387). Var och en som får kännedom om något som kan innebära att social- nämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd bör anmäla detta till nämnden. Myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom hälso- och sjukvården, och kriminal- vården är skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära att social- nämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd. Detta gäller även dem som är anställda hos sådana myndigheter. Sådan anmäl- ningsskyldighet gäller också dem som är verksamma inom yrkesmäs- sigt bedriven enskild verksamhet som berör barn och ungdom eller annan yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet inom hälso- och sjukvården eller på område. För familjerådgivning gäller i stället vad som sägs i tredje stycket. De som är verksamma inom familjerådgivning är skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får känne- dom om att ett barn utnyttjas sexuellt eller misshandlas i hemmet. Myndigheter, befattningshavare och yrkesverksamma som anges i andra stycket är skyldiga att lämna socialnämnden alla uppgifter som kan vara av betydelse för utredning av ett barns behov av skydd eller stöd. Om anmälan från gäller bestämmelserna i 3 § lagen (1993:335) om . Paragrafen har ändrats på så sätt att såväl uppmaningen till allmän- heten att anmäla som anmälningsskyldigheten knutits till ett barns behov av skydd och stöd. står det enbart skydd i lagtexten. Enligt förarbetena är emellertid ett vidare tillämpningsområde av- sett (se t.ex. SoU 1979/80:44 s. 113). Syftet med ändringen är att förtydliga gällande rätt genom att låta avsikten komma till bättre uttryck i lagtexten. Paragrafen har vidare ändrats genom att anmälningsskyldigheten utvidgats till att omfatta även kriminalvården och dess anställda. 17.2Förslaget till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) Målet för hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Vården skall ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. När åtgärder rör barn skall sär- skilt beaktas vad hänsynen till barnens bästa kräver. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård skall ges företräde till vården. Paragrafens andra stycke har kompletterats med en ny andra mening. Härigenom förs ett uttryckligt barnperspektiv in i lagen. Bestämmelsen har sin grund i artikel 3 om bar- nets bästa. Den har utformats med motsvarande bestämmelse i socialtjänstlagen (2001:453) som förebild. Hälso- och sjukvården skall vid alla åtgärder som rör barn beakta vad hänsynen till barnets bästa kräver. Bestämmelsen skall ses som en övergripande princip, vilken skall utgöra grunden för allt arbete som rör barn inom hälso- och sjukvården. Barnets bästa skall alltid beaktas men behöver inte vara utslagsgivande. Det kan finnas intressen som väger tyngre än barnets. Det kan också finnas lagbestämmelser, t.ex. i eller sekretesslagen (1980:100), som innebär att hälso- och sjukvården är förhindrad att välja den åtgärd som framstår som den bästa för barnet. Bestämmelser om barnets bästa tas in även i tandvårdslagen (1985:125) och i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Patienter skall ges individuellt anpassad information om sitt hälsotill- stånd och om de metoder för undersökning, vård och behandling som finns. Om informationen inte kan lämnas till patienten skall den i stället lämnas till en närstående till patienten. Informationen får dock inte lämnas till patienten eller någon närstående om det finns hinder för detta i 7 kap. 3 eller 6 § sekretesslagen (1980:100) eller i 2 kap. 8 § andra stycket eller 9 § första stycket lagen (1998:531) om yrkesverk- samhet på hälso- och sjukvårdens område. Bestämmelser om skyldighet att anmäla till socialnämnden att ett barn kan behöva nämndens skydd eller stöd finns i 14 kap. 1 § social- tjänstlagen (2001:453). Tredje stycket är nytt. Det innehåller en hänvisning till socialtjänst- lagens bestämmelse om anmälningsskyldighet. Stycket syftar till att öka kunskaperna inom hälso- och sjukvården om anmälningsskyldigheten. Hälso- och sjukvården skall i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa samverka med samhällsorgan, organisationer och andra som berörs. Paragrafen är ny. Den ålägger hälso- och sjukvården att samverka med andra berörda i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa. Samverkan skall ske såväl på individnivå som på över- gripande nivåer. Motsvarande bestämmelser tas in i socialtjänstlagen (2001:453), lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område och i skollagen (1985:1100). Bestämmelsen i socialtjänst- lagen (5 kap. 1 a §) avviker emellertid från de övriga genom att socialnämndens åläggs ett förstahandsansvar för att samverkan kommer till stånd. Vad som sägs i kommentaren till 5 kap. 1 a § socialtjänstlagen gäller i tillämpliga delar även beträffande hälso- och sjukvårdens skyldighet att samverka. 17.3Förslaget till lag om ändring i tandvårdslagen (1985:125) Målet för tandvården är en god tandhälsa och en tandvård på lika villkor för hela befolkningen. När åtgärder rör barn skall särskilt beaktas vad hänsynen till bar- nets bästa kräver. Andra stycket är nytt. Bestämmelser om barnets bästa förs in även i hälso- och sjuk- vårdslagen (1982:763) och i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Vad som sägs i kommentaren till 2 § hälso- och sjukvårdslagen äger motsvarande tillämpning i fråga om tandvården. Tandvården skall bedrivas så att den uppfyller kravet på en god tand- vård. Detta innebär att den skall 1.vara av god kvalitet och lägga särskild vikt vid förebyggande åtgärder, 2.tillgodose patientens behov av trygghet i vården och behand- lingen, 3.vara lätt tillgänglig, 4.bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet, 5.främja goda kontakter mellan patienten och tandvårdspersona- Vården och behandlingen skall så långt det är möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Patienten skall upplysas om sitt tandhälsotillstånd och om de behandlingsmetoder som står till buds. Bestämmelser om skyldighet att anmäla till socialnämnden att ett barn kan behöva nämndens skydd eller stöd finns i 14 kap. 1 § social- tjänstlagen (2001:453). Fjärde stycket är nytt. Stycket innehåller en hänvisning till social- tjänstlagens bestämmelse om anmälningsskyldighet. Syftet med det nya stycket är att öka kunskaperna inom tandvården om anmäl- ningsskyldigheten. 17.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen skall utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. En pati- ent skall ges sakkunnig och omsorgsfull hälso- och sjukvård som upp- fyller dessa krav. Vården skall så långt som möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Patienten skall visas omtanke och respekt. När åtgärder rör barn skall särskilt beaktas vad hänsynen till bar- nets bästa kräver. Barnets inställning skall klarläggas så långt det är möjligt. Hänsyn skall tas till barnets vilja med beaktande av dess ålder och mognad. Andra stycket, som är nytt, innebär att ett uttryckligt barnper- spektiv förs in i lagen. Bestämmelsen har sin grund i barnkonven- tionens artiklar om barnets bästa (artikel 3) respektive barnets rätt att komma till tals (artikel 12).