sou · GPB3101d3 · 2002-01-01 00:00:00 — Mot- satsvis gäller att den som har visat hänsyn enligt dessa lagar inte kan drabbas av skadeståndsansvar. Vid oenighet mellan parterna, får frågan om vilken hänsyn som krävs i det enskilda fallet ytterst avgöras av domstol. När det gäller oenighet om vilken hänsyn som skall visas i skogsbruket har vi förslag om att skall fatta beslut i dessa fall, se avsnitt 6.4. Skadeståndsansvaret enligt bestämmelsen omfattar såväl sakskada som personskada i enlighet med huvudregeln i 2 kap. 1 § skadestånds- lagen. Däremot omfattas inte ren förmögenhetsskada. 4 § När renar befinner sig inom betesområde vid tid då renskötsel är tillåten där, skall hund i trakten, som inte används i renskötseln, hållas i band eller instängd, om inte medger annat. Detsamma gäller när renar flyttas, om hundens ägare i förväg underrättats om tiden för flyttningen. Anträffas hund medan den jagar eller på annat sätt ofredar ren inom område där renskötsel då är tillåten, får hunden, om den inte låter sig fångas, dödas av den som äger eller vårdar ren. Den som på så sätt dödat hund är skyldig att möjligt anmäla det inträffade till polismyndigheten. Bestämmelsen är den samma som finns i 93 § rennäringslagen. I lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter finns en bestämmelse om att hund som visar benägenhet att bita människor eller djur inte får vara lös utomhus. Om får hålls på bete i trakten gäller samma sak hund som visar benägenhet att driva får. Av lagen följer också att om sådan hund påträffas lös där det finns tamdjur, så får dju- rens ägare döda hunden om den inte låter sig fångas. Den som dödar hunden skall underrätta polismyndigheten. Bestämmelsen i rennäringslagen och vårt förslag skiljer sig från den i tillsynslagen genom att den inte förutsätter att hunden visat benägen- het för ett visst beteende för att den inte skall få vara lös. Å andra sidan förutsätter inte tillsynslagen att det är frågan om ett pågående angrepp för att hunden skall få dödas. Vid diskussionerna kring den nuvarande rennäringslagen tillkomst fanns ett förslag om att skyldigheten att hålla hundar instängda eller i band endast skulle gälla hund som driver eller på annat sätt jagar ren. Beträffande detta och vissa andra förslag angående ofredande av renar konstaterade att de skulle innebära ett väsentligt försvagat skydd mot störningar i renskötseln, vilket med hänsyn till rennäringens framtid inte kunde tillstyrkas (SOU 1968:16, s. 239). Detta kommenterades inte närmare i propositionen och rennäringslagen kom att i denna del innehålla en bestämmelse som i stort sett motsva- rade den i renbeteslagen (prop. 1971:51 s. 208). Vi anser att det saknas skäl att nu göra en annorlunda bedömning. Det innebär att bestämmelsen för att undvika att hund ofredar ren av- viker på ett sådant sätt från den i tillsynslagen att det alltjämt finns skäl att behålla en speciell reglering. 5 § Har ren orsakat skada 1.under tiden juni – augusti på åker, äng eller trädgård som är belägen ovanför odlingsgränsen eller på renbetesfjällen eller maj – september på åker, äng eller trädgård som är belägen inom annat område där renskötsel får bedrivas , 2.på mark inom renskötselområdet under tid då renskötsel inte får bedrivas där eller 3.på mark utanför renskötselområdet, skall skadan ersättas av sameby inom vars byområde skadan har upp- kommit eller som vid tiden för skadans uppkomst haft renar i trakten, om det inte visas att skadan inte orsakats av byns renar. Är flera samebyar ersättningsskyldiga enligt första stycket, fördelas ansvaret lika mellan byarna inbördes. Kan det visas att renar från någon av byarna orsakat skadan, svarar den byn gentemot de övriga för hela skadan. Har skada orsakats av renar från flera samebyar och kan det inte utredas i vilken omfattning varje bys renar har del i skadan, fördelas ansvaret mellan byarna inbördes efter antalet renar från varje by som vid tiden för skadans uppkomst fanns i trakten och som inte stod under bevakning. 6 § Ersättning som sameby betalt enligt 5 § får den kräva åter av den som varit vållande till skadan. Bestämmelserna i 5 och 6 §§ överensstämmer med 90 och 91 §§ ren- näringslagen. Vi föreslår dock vissa språkliga förändringar. Bestämmelserna innebär att samebyn i vissa fall har strikt ansvar för skador som orsakats av ren. Strikt ansvar innebär att skadestånds- skyldighet inträder även om samebyn inte varit oaktsam vid skötseln av renarna. Motiveringen till det strikta ansvaret är de särskilda förhållanden som råder inom renskötseln. Renskötsel bedrivs så att renarna hålls i stora hjordar som inte övervakas kontinuerligt. Det har ansetts att denna driftsmetod, som är rationell ur rennäringens syn- punkt, inte får användas på bekostnad av utomstående, för skadegörelse genom renar utsatta personer (prop. 1971:51 s. 208). En liknande regel om strikt ansvar för skada genom djur som kommit in på annans mark finns i 47 § ägofredslagen (1933:269). Skälen för strikt ansvar har naturligtvis ansetts starkare för marker där renskötsel inte är tillåten när skadan inträffar. Där ersätts också flera typer av skador enligt denna bestämmelse än på året-runt-marker. Det strikta ansvaret omfattar inte bara odlad jord, dvs. åker, äng eller trädgård, utan alla markskador, således även t.ex. skador på skogsmark. Det strikta ansvaret är dock begränsat till markskador eftersom det an- setts att det är sådana skador som renar normalt brukar orsaka, dvs. markskador genom bete eller nedtrampning. 1971:51 s. 207) Samebyn kan undvika strikt ansvar om den visar att skadan inte orsakats av byns renar. Kan den sameby som är ansvarig visa att det inte är byns renar som orsakat en skada och det inte går att fastställa vem som i stället är ansvarig innebär detta att den skade- lidande blir utan ersättning. I förarbetena till rennäringslagen har denna situation ansetts bli sällan förekommande. Det har således ansetts allt för betungande att ålägga samebyn skadeståndsansvar trots att den kan visa att dess renar inte varit vållande. 1971:51 s. 275) Skadan skall ersättas av den sameby inom vars byområde skadan uppkommit eller som vid tiden för skadans uppkomst haft renar i trak- ten. Det står alltså den skadelidande fritt att välja vilken av dessa byar han vill kräva på skadestånd för hela skadan. Regeln är delvis moti- verad av att vissa delar av renskötselområdet inte har lagts ut för viss by. Den är också motiverad av den risk för rättsförlust för en skade- lidande som svårigheterna att utreda renarnas tillhörighet kan medföra. 1971:51 s. 207) För andra skadesituationer gäller allmänna rättsgrundsatser inom skadeståndsrätten, vilket bl.a. innebär att skadeståndsansvar inte inträ- der med mindre den som haft djuren i sin vård brustit i skälig tillsyn. Detta gäller t.ex. för trafikskador som vållats av renar. 1971:51 s. 207) Den ersättning samebyn betalt på grund av ansvar enligt 5 § får den kräva åter av den som varit vållande till skadan. I enlighet med den all- männa skadeståndsrättens huvudregel har alltså den strikt ansvarige regressrätt mot den som svarar på grund av eget vållande. Detta gäller sannolikt också gentemot den som i egenskap av arbetsgivare svarar för skada som arbetstagare vållar genom fel eller försummelse i tjänsten (3 kap. 1 § skadeståndslagen [1972:207] SkL). Troligen begränsas dock regressrätten gentemot arbetstagare av regeln i 4 kap. 1 § SkL, enligt vilken en arbetstagare själv blir ansvarig för skada han vållar i tjänsten endast om det föreligger synnerliga skäl med hänsyn till handlingens beskaffenhet, arbetstagarens ställning, den skadelidandes intresse och övriga omständigheter. 7 § Den rätt till ersättning för att ren blivit dödad eller skadad som enligt vad särskilt är föreskrivet eller enligt allmänna skadeståndsregler kan tillkomma renens ägare skall i fall då ägaren är okänd tillfalla den sameby inom vars betesområde renen befann sig. Bestämmelsen överensstämmer med 92 § rennäringslagen. Bestämmelsen innebär att renägarens rätt till ersättning upphör i och med att ersättningen tillfaller samebyn (prop. 1971:51 s. 208). Om ren- ägaren senare blir känd kan han således inte kräva att från samebyn få ut den ersättning som enligt paragrafen tillfallit samebyn. Inskränkning eller upphörande av renskötselrätt 1 § Regeringen kan förordna om inskränkning eller upphävande av renskötselrätten för visst markområde, när området behövs för ändamål som avses i 2 kap. expropriationslagen (1972:719). Inskränkning kan avse eller vissa i renskötselrätten ingående befogenheter. 2 § Regeringen kan i förordnande enligt 1 § föreskriva åtgärder för att motverka skada eller olägenhet för renskötseln. 3 § Om inskränkning eller upphävande av renskötselrätt medför skada eller olägenhet för renskötseln eller för jakt och fiske med stöd av ren- skötselrätten, skall ersättning utgå. Ersättning för skada eller olägenhet som inte drabbar bestämd per- son tillfaller sameby som berörs av inskränkningen eller upphävandet. 4 § I fråga om inskränkning eller upphävande av renskötselrätt och ersättning med anledning därav gäller, utöver bestämmelserna i 1–3 §§, i tillämpliga delar bestämmelserna i expropriationslagen (1972:719) om expropriation av särskild rätt till fastighet. Bestämmelserna överensstämmer i princip med 26–29 §§ rennärings- lagen. Vi föreslår dock vissa språkliga justeringar. Vi föreslår bl.a. att begreppet inskränkning bör användas när det är fråga om ett begränsat upphävande av renskötselrätten. Den terminologin stämmer bättre med systematiken i t.ex. 2 kap. 18 § regeringsformen. Vidare ger ordalydel- sen inskränkning eller upphävande uttryck för att det i första hand bör prövas om det är tillräckligt att endast inskränka renskötselrätten istället för att upphäva den helt. Vi föreslår vidare att den ersättning som utgår i sin helhet skall till- falla samebyn. De är en följd av att vi föreslår att Samefonden bör av- vecklas. Våra överväganden i den delen framgår av avsnitt 8.4. Renskötselrätten är en sådan särskild rätt till fastighet som avses i 1 § expropriationslagen (prop. 1972:109 s. 268). Renskötselrätten är dock uttryckligen undantagen från expropriationslagens tillämpning (2 §). Renskötselrätt kan således inte bli föremål för expropriation (självständig rättighetsexpropriation) enligt expropriationslagen. I stället upphävs renskötselrätt med stöd av speciallagstiftning. Expropri- eras en fastighet inom renskötselområdet kan emellertid renskötsel- rätten exproprieras tillsammans med fastigheten (osjälvständig rättig- hetsexpropriation). För att renskötselrätten skall påverkas när en fastighet exproprieras krävs dock att det fattas ett särskilt beslut med den innebörden. 1992/93:32 s. 95) I samband med rennäringslagens tillkomst diskuterades om bestäm- melserna om renskötselrättens upphävande skulle utmönstras ur ren- näringslagen och expropriationslagen i stället göras tillämplig även på renskötselrätten. Av flera skäl behölls dock reglerna om upphävande i rennäringslagen. ändrades 26 § rennäringslagen. Då konstaterade departe- mentschefen att upphävande av renskötselrätten för något av expropria- tionsändamålen eller för annat ändamål av väsentlig betydelse från allmän synpunkt endast hade skett i ett fåtal fall. Vidare hade rensköt- selrätten aldrig upphävts med stöd av den bestämmelse som gjorde det möjligt att för andra allmänna ändamål upphäva renskötselrätten inom område som väsentligen var utan betydelse för renskötseln. 1992/93:32 s. 95) Mot denna bakgrund ändrades regeln om upphävande av renskötsel- rätten så att detta endast kan ske om något expropriationsändamål är för handen. Därigenom fick renskötselrätten samma skydd mot tvångs- visa ingripanden som andra särskilda rättigheter till fastighet. Trots detta finns reglerna om upphävande av renskötselrätten fortfarande i speciallagstiftning. Ett skäl till detta är att ersättningsbestämmelserna där ansetts bättre tillgodose samernas intressen än vad reglerna i expro- priationslagen ensamma skulle gjort (prop. 1992/93:32 s. 96). Möjligheten att upphäva renskötselrätten är avsedd att användas ytterst sällan. Åtgärden bör tillgripas först sedan överenskommelse med berörd sameby inte kunnat träffas. Vår uppfattning är att det saknas skäl att göra andra bedöm- ningar än de som vi redogjort för ovan. Vi föreslår således inga ändringar i sak av de aktuella bestämmelserna. 5 kap. Upplåtelse av mark och vatten 1 § Sameby eller medlem i sameby får inte upplåta rättighet som ingår i renskötselrätten. Sameby får dock åt den som har varit medlem i byn upplåta rätt att utan avgift till sitt husbehov jaga eller fiska på byns område enligt 1 kap. 13 §. Bestämmelsen överensstämmer med 31 § rennäringslagen. Enligt vårt förslag skall same som kan härleda sitt ursprung från samebyn kunna bli medlem. Enligt samebyns beslut får medlemmarna därmed tillgång till jakt och fiske på samma villkor som övriga med- Mot den bakgrunden framstår det som onödigt att ha kvar andra stycket. Vi har dock låtit möjligheten vara kvar för att inte i onödan begränsa samebyns handlingsmöjligheter. 2 § På sådan kronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition och på renbetesfjällen får nyttjanderätt upplåtas endast om upplåtelsen inte försämrar förutsättningarna för att inom det berörda området bedriva samisk markanvändning med stöd av renskötselrätten. Avser upplåtelsen rätt till jakt och fiske krävs dessutom att upp- låtelsen är förenlig med god viltvård eller fiskevård. Innan upplåtelse av nyttjanderätt får ske skall berörd sameby höras. Upplåtelse av hela fisket i visst vatten få ske endast om sameby medger det. Utgångspunkten för bedömningen av när upplåtelse av nyttjanderätt får ske är att den statliga marken ovanför odlingsgränsen och på renbetes- fjällen i första hand är avsedd för samebyarnas bruk av marken med stöd av renskötselrätten. Det bruk som avses är användning av marken för renskötsel, jakt och fiske och annan markanvändning som same- byarna kan komma att bedriva med stöd av renskötselrätten inom de nya öppna samebyar som vi föreslår (se avsnitt 5.4.2). Om en upplåtelse av en nyttjanderätt försämrar förutsättningarna för att bedriva renskötsel, jakt, fiske eller annan markanvändning som sker med stöd av renskötselrätten inom det område som upplåtelsen om- fattar, skall upplåtelse inte medges. Detta innebär att samebyarnas mark- användning med stöd av renskötselrätten har företräde framför annan markanvändning på kronomarken ovanför odlingsgränsen och på ren- betesfjällen. Om en upplåtelse innebär små hinder för en samebys markanvändning får den dock medges. Vid bedömningen av om en upplåtelse kommer att innebära att för- utsättningarna för den samiska markanvändningen försämras bör stor vikt fästas vid samebyns yttrande i ärendet. I sista hand får frågan om en upplåtelse får ske med hänsyn till ren- skötselrätten avgöras av förvaltningsdomstol dit beslut kan överklagas av samebyn. 3 § Fråga om upplåtelse enligt 2 § prövas av regeringen eller myn- dighet som regeringen bestämmer. 4 § Upplåtelse enligt 2 §, som inte avser tillgodogörande av naturtill- gångar eller skogsavverkning, skall ske mot avgift, om inte särskilda skäl föreligger för avgiftsfrihet. Avgiften tillfaller sameby som berörs av upplåtelsen. Avser upplåtelsen tillgodogörande av naturtillgångar, skall staten utge ersättning för den skada eller olägenhet för renskötseln som upp- låtelsen medför. Ersättning för skada eller olägenhet som inte drabbar bestämd person tillfaller sameby som berörs av skadan eller olägen- heten. Vid avgiftsfri upplåtelse enligt första stycket skall staten ersätta samebyn för bortfallet av avgift. Bestämmelserna i 3 och 4 §§ motsvarar 33 och 34 §§ rennäringslagen. Vi föreslår dock att avgifter och ersättningar enbart skall tillfalla same- byn och inte delas med Samefonden. Våra överväganden i denna del framgår av avsnitt 8.4.3. Avgift för jakt och fiske som upplåts på kronomark ovanför odlings- gränsen och på renbetesfjällen skall enligt första stycket tillfalla den sameby som berörs av upplåtelsen. Avgiften är att se som en kompen- sation för den jakt och det fiske som bortfaller för samebyn till följd av upplåtelsen. Om särskilda skäl föreligger för avgiftsfrihet kan jakt och fiske upplåtas utan avgift. Även i dessa fall skall enligt det nya tredje stycket, staten utge kompensation för den jakt och fiske upplåtelsen omfattar, till den sameby som berörs av den avgiftsfria upplåtelsen. Tredje stycket i 4 § saknar motsvarighet i rennäringslagen. Våra överväganden i denna del framgår av avsnitt 6.6. 5 § På sådana året-runt-marker nedanför odlingsgränsen som anting- en tillhör eller vid utgången av 1992 tillhörde staten skall staten för nyttjanderättsupplåtelser som inte avser skogsavverkning utge ersätt- ning till sameby som berörs av upplåtelsen. Ersättningen skall beräknas enligt de grunder som gäller vid bestäm- mande av avgift och annan ersättning som enligt 4 § skall utgå för upp- låtelser ovanför odlingsgränsen. Ersättningen fastställs av regeringen eller myndighet som regering- en bestämmer. Bestämmelsen är ny. Den innebär att skogssamebyarna i så stor utsträck- ning som möjligt skall bli jämställda med fjällsamebyarna när det gäller möjligheten att få ersättning för det intrång i renskötselrätten som upplåtelser innebär. Våra närmare överväganden i denna del fram- går av avsnitt 6.7. 1 § En sameby har till ändamål att för medlemmarnas gemensamma bästa förvalta renskötselrätten inom sitt byområde samt de övriga områden samebyn nyttjar. Förvaltningen får inte ske i strid med ren- skötselns intressen inom samebyn. En sameby kan även ha andra ända- mål enligt vad som framgår av stadgarna. En samebys verksamhet får bedrivas i ett av byn helägt dotterföre- tag. Bestämmelsen motsvarar närmast 9 § rennäringslagen. I vårt förslag framgår dock renskötselrättens civilrättsliga karaktär tydligare än av den äldre bestämmelsen. Samebyns ändamål är att förvalta renskötselrätten. Detta ändamål är gemensamt för alla samebyar och är avgörande för om en verksamhet måste bedrivas i form av sameby. Det utesluter dock inte att en enskild sameby i stadgarna kan besluta att även ha andra ändamål. Sådana kompletterande ändamål får dock inte strida mot det lagstadgade ända- målet att förvalta renskötselrätten. I 9 § rennäringslagen finns ett förbud för samebyn att driva annan ekonomisk verksamhet än renskötsel. Enligt vårt förslag skall det för- budet inte finnas kvar längre. Det bör vara möjligt för samebyn att bedriva andra typer av verksamhet än renskötsel. Nya verksamheter kan bidra till att kvinnor får en mera framträdande roll än i dagens samebyar, som är mansdominerade. Våra närmare överväganden beträffande same- byns verksamhet framgår av avsnitt 5.4.2. Syftet med vårt förslag är att samebyarna i så stor utsträckning som möjligt själva skall besluta om hur förvaltningen av renskötselrätten skall ordnas. Regeringen och har uttalat att det är viktigt att renskötselrätten förvaltas så att förutsättningarna för att driva renskötsel behålls. Vi anser att det är så viktigt att det bör framgå av lagtexten. Därför föreslår vi att samebyns lagstadgade ändamål kom- pletteras med en bestämmelse om att samebyns förvaltning inte får strida mot renskötseln intressen. Renskötsel bedrivs av enskilda näringsidkare inom samebyn. Bestäm- melsen innebär ett skydd för deras verksamhet. En enskild renägare kan inte, om han är missnöjd med samebyns förvaltning, bedriva sin ren- skötsel utanför samebyn. Samebyn måste ta hänsyn till detta vid sin förvaltning. Det innebär dock inte att medlemmarna kan protestera mot varje förändring i sin verksamhet som följer av samebyns beslut. Det bör t.ex. vara möjligt för samebyn att besluta att renägarna skall minska sitt renantal till en viss nivå. Det viktiga vid bedömningen är att sådana beslut inte får vara otillbörligt till nackdel eller fördel för någon enskild medlem eller hota renskötseln i samebyn. Bestämmelsen om att samebyns verksamhet får bedrivas i ett av byn helägt dotterföretag motsvarar 1 kap. 1 § andra stycket lagen om eko- nomiska föreningar. Den infördes i lagen om ekonomiska föreningar för att det ansågs oklart om detta var möjligt (prop. 1996/97:163 s. 20 ff). För att undvika tveksamhet kring vad som gäller för samebyn föreslår vi att samma bestämmelse skall gälla. 1996/97:163 s. 41 anges att lagändringen medför att i den ekonomiska föreningens stadgar bör anges (något krav uppställs inte) att förening- en har till ändamål att främja medlemmarnas ekonomiska intressen genom att det i föreningen eller i ett helägt dotterföretag bedrivs ifråga- varande kooperativa verksamhet. Motsvarande bör gälla för samebyn. 2 § En sameby skall registreras. Sedan samebyn har registrerats kan den förvärva rättigheter och ikläda sig skyldigheter samt föra talan inför domstolar och andra myn- digheter. Bestämmelsen motsvarar 10 § första stycket rennäringslagen. Det inne- bär att samebyn måste registreras för att var en juridisk person. Det samma gäller för ekonomiska föreningar enligt lagen om ekonomiska föreningar. I 30 § finns bestämmelser om registrering. Enligt vårt för- slag är registreringsmyndighet. I vårt förslag saknas en motsvarighet till 10 § andra stycket ren- näringslagen. Det beror på att samebyns uppgift att företräda medlem- marna i frågor som rör renskötselrätten följer direkt av vårt förslags 3§ För en samebys förpliktelser svarar endast samebyns tillgångar. I tillgångarna inräknas insatser och avgifter som har förfallit till betal- ning, även om de ännu inte har betalts. Enligt rennäringslagen är de renskötande medlemmarna sekundärt betal- ningsansvariga för samebyns skulder. Det innebär att styrelsen, om samebyn inte kan betala en klar och förfallen skuld, är skyldig att kräva in motsvarande belopp från de renskötande medlemmarna. Vad var och en skall betala beräknas utifrån det renantal han representerar samt hur mycket arbete han har bidragit med till samebyns renskötsel. Vårt förslag innebär att det personliga betalningsansvaret avskaffas. Samebyn bör, precis som en ekonomisk förening, svara för sina förplik- telser enbart med samebyns egna medel. Det innebär att samebyn, precis som en ekonomisk förening, måste bygga upp ett eget kapital. Våra närmare överväganden i denna del framgår av avsnitt 5.4.3. Förslagets lydelse motsvarar 1 kap. 3 § lagen om ekonomiska före- ningar. 4 § Bestämmelserna i 1 kap. 4–6 §§ lagen (1987:667) om ekono- miska föreningar skall gälla även för sameby. Vad som i bestämmel- serna sägs om moderförening skall gälla modersameby. Bestämmelsen saknar motsvarighet i rennäringslagen. Bestämmelserna i lagen om ekonomiska föreningar ger en definition av koncernbegreppet. Definitionen är anpassad till EG:s sjunde bolags- direktiv. Definitionen av koncernbegreppet har betydelse främst för redovisningsreglerna men har även föreningsrättslig betydelse, t.ex. för vad som är utdelningsbar vinst enligt den aktuella koncernbalansräk- ningen, 10 kap. 2 § lagen om ekonomiska föreningar, och styrelsens och VD:s upplysningsplikt gentemot föreningsstämman, 7 kap. 11 § lagen om ekonomiska föreningar. framstår behovet av att bilda koncerner kanske inte som så stort för samebyarna. Vi föreslår dock att förbudet för samebyn att bedriva annan verksamhet än renskötsel skall tas bort. Det vore därför olämpligt att begränsa samebyarnas möjlighet att organisera sin verk- samhet i olika strukturer på något annat sätt än vad som gäller för ekonomiska föreningar. Bildande av en sameby 5 § Sameby bildas vid sammanträde genom att deltagarna antar stad- gar och utser styrelse. Sammanträde enligt första stycket skall hållas av . Till sammanträdet skall kalla samtliga medlemmar i samebyn som tidigare förvaltat renskötselrätten inom byområdet. 6 § Kan sameby inte bildas vid sammanträde enligt 5 § skall Same- tinget hålla nytt sammanträde. skall i ortstidning kungöra att nytt sammanträde för bildande av sameby skall äga rum.