sou · GPB3101d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Särskilt kan nämnas den allmänna hän- synsregeln i 31 §, som bl.a. kräver den anpassning av skogsskötseln som uppenbart påkallas av hänsyn till rennäringen; andra regler av betydelse är 20 § (om samråd före avverkning inom åretruntmarker) och 21 § (om tillstånd till avverkning inom åretruntmarker). I vart fall vid överträdelse av 31 § bör samebyn kunna kräva skadestånd för eko- nomisk förlust. I sammanhanget bör nämnas att markägare eller annan kan dömas till straff för vissa åtgärder som försvårar renskötseln, bl.a. genom att stänga av eller väsentligt försämra framkomligheten på flyttningsväg, ofreda renar, hindra renbetning och låta hund springa lös där renar uppehåller sig (se närmare 94 § p. 1–3 samt p. 9, jfr 93 § RNL). Å andra sidan kan medlem i sameby som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 17–20 §§ eller föreskrift som meddelas med stöd av 22 § straffas enligt 95 §, om inte gärningen är belagd med straff enligt . 2.6Upplåtelser av jakt- och fiskerätt m.m. Reglerna i 31–34 §§ inskränker samernas rätt att i sin tur upplåta rät- tigheter som ingår i renskötselrätten – t.ex. jakt- och fiskerätt. Varken sameby eller bymedlem får upplåta sådana rättigheter, frånsett att 1971:51 s. 130, 136, prop. 1992/93:32 s. 107 f. sameby får upplåta rätt till gratis husbehovsjakt och husbehovsfiske till tidigare bymedlem (31 §). I övrigt får nyttjanderätt på kronomark ovan- för odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition och på renbetesfjällen upplåtas bara om det kan ske utan avsevärd olägen- het för renskötseln (32 § 1 st.); här gäller alltså samma begränsning som vid faktiska åtgärder med marken (se ovan om 30 §). Innebär en nyttjanderättsupplåtelse bara mindre nackdelar från renskötselns syn- punkt är den tillåten. Ersättning för skada och olägenhet för renskötseln skall enligt 34 § 2 st. utgå om upplåtelsen avser naturtillgångar, medan i övrigt bestämmelser saknas om kompensation till samerna. – När det gäller upplåtelse av jakt och fiske, ställer paragrafen dessutom upp kra- vet att upplåtelsen är förenlig med god jaktvård eller fiskevård och kan ske utan besvärande intrång i samernas rätt till jakt och fiske enligt 25 §. Tydligen får man ta särskild hänsyn till denna rätt. Upplåtelse av hela fisket i visst vatten fordrar vidare samebyns samtycke. (Se 32 § 2 st.) Frågan om dessa upplåtelser på kronomark prövas av eller i vissa viktigare ärenden av fastighetsverket (33 § RNL, 2 § rennä- ringsförordningen, 1993:284). Beträffande upplåtelser enligt 32 § som inte avser tillgodogörande av naturtillgångar eller skogsavverkning föreskrivs särskilt i 34 § att den skall ske mot avgift, om inte särskilda skäl föreligger för avgiftsfrihet; avgiften fördelas med hälften till sa- mebyn och hälften till samefonden (6 § rennäringsförordningen). Reglerna om jakt- och fiskerättsupplåtelser på statens mark bygger på att staten har en markägares rätt till jakt och fiske på dessa områden och därför kan upplåta denna rätt till annan utan samernas medgivande. Denna uppfattning ligger till grund omdiskuterade rege- ringsbeslut om upplåtelse av småviltsjakt i fjällmarken. Beslutet har livligt kritiserats från samehåll.19 Bl.a. har man ifrågasatt om staten historiskt sett har någon sådan rätt och hänvisat till att fram till till- komsten av jaktlagen (1987:259) samerna synbarligen ansetts ha ensamrätt till jakt inom dessa fjällområden, liksom för övrigt också till fisket. – Utgår man däremot från statens uppfattning om jakt- och fis- kerätten lär beslutet i väsentliga delar ha varit förenligt med dåvarande regler om egendomsskydd i grundlagen; bestämmelsen i 2 kap. 18 § regeringsformen ändrades först . Det bör dock nämnas att Skogs- samerättsutredningen ansett gratisupplåtelser av jakt- och fiskerätt stå i 19 Se härom Beslutet om småviltjakten – En studie i myndighetsutövning. Rap- port utgiven av Sámediggi – 1994, med bidrag av en rad författare. strid med grundlagen, eftersom man därigenom disponerar över samer- nas civilrättsligt grundade rättighet utan kompensation till samerna.20 Det bör framhållas att reglerna i 32–34 §§ inte gäller alla åretrunt- marker; sålunda berörs inte skogssamebyarnas åretruntmarker. Inget sägs heller om sådana upplåtelser av enskilda markägare som påverkar renskötselrätten. I och för sig lär sådana upplåtelser vara tillåtna. Om en upplåtelse inom åretruntmarkerna redan i sig medför avsevärd olä- genhet för renskötseln lär man dock få tillämpa förbudsregeln i 30 §. Även vid mindre olägenheter torde samerna kunna kräva skadestånd av markägaren eller nyttjanderättshavaren, eventuellt av båda. Förutsätt- ningarna för ansvar är dock oklara; man kan anta att markägaren svarar i vart fall om skadan varit förutsebar, medan nyttjanderättshavaren ensam blir ansvarig om skadan helt berott på hans sätt att bruka det upplåtna området. Slutligen är att märka att reglerna i 32–34 §§ inte omfattar vinter- betesmarkerna. Här finns inte något skydd mot upplåtelser som är till skada för renbetet eller för samernas rätt till jakt och fiske inom om- rådet. Det är osäkert om samerna kan kräva ersättning i sådana fall ens då upplåtaren är medveten om skadeverkningarna. Av betydelse för renskötselrätten är också de ganska invecklade regler- na om skadeståndsansvar för samerna som RNL innehåller. En sameby har enligt 90 § ett strikt ansvar – alltså ett ansvar oberoende av vållande – för skada orsakad av ren i vissa fall. Det gäller sålunda juni–augusti vid skada på åker, äng eller trädgård ovanför odlingsgrän- sen eller på renbetesfjällen samt maj–september på annan sådan mark inom åretruntmarkerna (1 st. 1 p. ), vidare vid skada på all mark inom renskötselområdet under tid då inte renskötsel får bedrivas där, och dessutom på all mark utanför renskötselområdet. Skadestånds- skyldig är sameby inom vars byområde skadan uppkommit eller som vid tiden för skadans uppkomst haft renar i trakten. Samebyn kan dock undgå ansvar genom att visa att skadan inte orsakats av byns renar. Om flera samebyar är ansvariga enligt dessa regler, svarar de solidariskt, varvid den slutliga ansvarigheten fördelas lika mellan dem såvida inte det visas att renar från någon av byarna orsakat skadan; kan det inte ut- redas i vilken omfattning varje bys renar medverkat, fördelas ansvarig- 20 Se Skogssamerättsutredning (1997) s. 79 f och 84, som hänvisar till regeln i 2 kap. 18 § 2 st regeringsformen om rätt till ersättning vid expropri- ation. Jfr även 1994 s. 531. heten i stället efter antalet renar från varje by som vid tiden för skadans uppkomst fanns i trakten och ej stod under bevakning. – Den ersättning en sameby utger enligt dessa regler har byn rätt att återkräva av någon som bevisligen är vållande till skadan. – I 92 § finns en särskild regel om rätten till skadestånd för dödad eller skadad ren, då ägaren är okänd; då tillfaller skadeståndet den sameby inom vars område renen befann sig. Vid sidan av dessa regler får antas att samebyn enligt allmänna ska- deståndsregler svarar för skador som vållas på marken uppsåtligen eller oaktsamt, i den mån inte åtgärden är tillåten enligt lagens regler i 15– 25 §§. Samebyn blir alltså ansvarig för bristande tillsyn av renarna. rätt till skadestånd vid intrång i renskötselrätten har berörts i det föregående (2.5, 2.6). 2.8Förhållandet till grundlagen och samernas urminnes hävd En väsentlig fråga blir som nämnt hur dessa lagregler förhåller sig till gällande grundlag, särskilt förbudet mot etnisk diskriminering (2 kap. 15 §) och egendomsskyddet (2 kap. 18 §). Av betydelse blir till en början i vilken utsträckning reglerna stämmer med den rätt som samer- na har på grund av urminnes hävd – alltså oberoende av . Vad som av ålder gällt om samernas rättigheter är delvis oklart. Ut- vecklingen under vissa perioder, bl.a. förra del, är otillräckligt belyst, och dessutom synes förhållandena som nämnt ha växlat i olika delar av landet; samernas befogenheter lär inte ha varit helt desamma inom hela fjällområdet. I väsentliga delar har renskötselrätten samma innehåll enligt RNL som enligt den första renbeteslagen . Lagstiftaren avsåg visser- ligen vid tillkomsten av denna lag att man åtminstone till större delen skulle anknyta till äldre rätt, såsom den uppfattades . Lagen överförde emellertid i viktiga avseenden samernas rättigheter från individuella samer till vissa kollektiv – lappbyar, motsvarande nu- varande samebyar. Också i vissa andra hänseenden innebar lagstift- ningen tydligen en ändring i rättsläget – delvis till samernas fördel, delvis till deras nackdel. De inskränkningar som förekommit får bedö- mas mot bakgrunden av det svaga grundlagsskydd som samernas egen- domsrätt hade – närmast det allmänna skydd, som följde av § 16 regeringsform.21 När i skatte- fjällsdomen beträffande olika rättigheter uttalat att lagens reglering inte inneburit något grundlagsstridigt övergrepp22, innebär detta således inte att den skulle vara godtagbar med dagens synsätt. Vad angår rätten till renbete, framstod redan tidigare denna ensam- rätt som det viktigaste inslaget i samernas befogenheter. synes betesrätten ha gällt året om på all skogsmark i . Genom den avvittringsstadga som tillkom detta år kom däremot denna rätt att begränsas; nedanför den odlingsgräns som föreskrevs fick rätten som huvudregel utövas endast , såvitt gällde enskilda skogar. Rätten till bete kom för fjällsamernas del att ytterli- gare inskränkas genom renbeteslag.23 Enligt 3 § RNL omfattar som nämnt denna rätt nedanför odlingsgränsen bara kronomark och renbetesland där skogsrenskötsel av ålder bedrivs , somma- ren eller hösten. Genom lagstiftning kom vidare renbetet att organiseras i lappbyar och vissa mera bestämda gränser drogs upp för betet. Delvis innebar lagstiftningen ett förstärkt rättsskydd särskilt för det vinterbete som alltjämt var tillåtet. – Rörande renbetets närmare ut- övande kan nämnas, att enligt förarbetena till lag några kon- flikter med skogsbruket inte kunde påvisas; däremot förekom konflikter med bofasta jordbrukare på grund av skador som renbete särskilt på slåttermarker orsakade på växande gröda och hö.24 Vinterbetet ansågs dock inte innebära någon särskild olägenhet för den jordbrukande be- folkningen.25 Det är svårt att precisera vilken hänsyn samerna respekti- ve markägarna ansetts böra visa till andra parten . I vart fall har de sedvanor som förekommit begränsad betydelse med hänsyn till de ändrade brukningsmetoderna inom skogs- och jordbruket liksom inom renskötseln. I förhållande till samernas urminnes hävd kan man på detta vis kon- statera att åretruntmarkerna i vissa avseenden begränsats genom nuva- rande lagstiftning, medan det i övrigt inte går att påvisa några klara juridiska skillnader i fråga om rätten till renbete. Vad angår rätten till skog uppges i förarbetena till lag att samerna dittills utan utsyning till sitt behov tagit skog av vad slag som 21I skattefjällsdomen (s. 237) nämns också § 87 i samma regeringsform; denna blev dock aktuell bara då samernas rätt grundades på beslut av om s.k. inrymning. 22Se NJA 1981 s. 244. 23Utvecklingen beskrivs närmare av s. 67 ff. 24Se Förslag till Förordning angående de svenska Lapparne och de bofaste i samt till Förordning angående renmärken af den dertill utaf Kongl. Maj: t förordnade kommitté (1883) bl. a. s. 74, 90 ff. 1886:2 s. 36, 37 f. helst utan betalning, i första hand bränsle – i så fall torr och vindfälld skog, en och vide – men även virke till bostäder, visthus och tältstänger samt även till renhagar och annat stängsel. Enligt 8 § avvitt- ringsstadga var det bara fråga om en rätt till husbehov.26 Genom lag kom rätten att i någon mån begränsas och preciseras.27 Också beträffande jakt och fiske synes lagregleringen ha inneburit vissa begränsningar i samernas rättigheter. Mycket tyder sålunda på att samerna av ålder haft en ensamrätt till jakten och fisket, en ståndpunkt som staten alltjämt hävdade på 1940-talet28 men som nämnt numera frångått. I alla händelser torde samerna ha haft rätt att sälja sina pro- dukter och att upplåta rättigheten till annan utan att denna rättighet ha- de någon särskild anknytning till renbetet. I förarbetena till lagstiftning framhölls att denna rätt till jakt och fiske inom lagstiftning- en varit snarare förutsatt än uttryckligen erkänd. I lagen överfördes upplåtelserätten till , närmast på grund av svårigheten för de nyorganiserade lappbyarna att förhandla och besluta i dessa frågor. Härvid ansåg man tydligen rättens omfattning bestämmas av villkoren för renskötselns bedrivande.29 Genom att jakt- och fiskerätten kom att knytas till renskötseln, kom vidare sådana samer som inte var rensköta- re och inte tillhörde lappby att falla utanför denna reglering; bl.a. gäll- de detta de s.k. fiskesamerna, som enligt lag och senare lag- stiftning gått miste om den rätt som i varje fall åtskilliga av dem haft av ålder.30 I varje fall i dessa avseenden synes RNL:s reglering avvika från den rätt till jakt och fiske som samerna alltjämt har på grund av urminnes hävd.31 Här bortses ändå från de inskränkningar i samernas rätt som jakt- och fiskeupplåtelserna enligt renskötselförordningen innebär. Upplåtelser av sådan omfattning har självfallet inte förekommit i äldre tid. Rörande övriga inslag i renbetesrätten – rätt till husbehovstäkt, till slåtter och till annat bete än renbete – synes nuvarande rättsläge i stort 26Se ovan angivna betänkande 1883 s. 84, 85; jfr även NJA 1981 s. 244. 27Jfr Särskilda utskottets utlåtande s. 29 f. 28Se NJA 1942 s. 336. Inte heller i skattefjällsmålet gjorde staten gällande att den som markägare hade jakt- och fiskerätten, jfr NJA 1981 s. 233. Jfr vidare Beslutet om småviltsjakten s. 48 samt NJA 1981 s. 206 och (närmast rörande skattefjällen) s. 234 f, 236 f. 29Särskilda utskottets utlåtande s. 31 f. 30Se SOU 1990:91 s. 178 ff, 184 ff. lagstiftning innebar inga föränd- ringar i fråga om fiskesamernas ställning, fast förhållandet påtalats av same- rättskommittén (jfr prop. 1992/93:32 s. 179 f). 31Se övergångsreglerna till jaktlagen (1987:259) p. 4 och prop. 1986/87:58 s. 94samt övergångsreglerna till fiskelagen (1993:787) p. sett motsvara vad som gällt av ålder. Någon rätt till kommersiell täkt, till vattenkraft eller till mineralen har såvitt känt aldrig tillkommit samerna på grund av hävd.32 Renskötselrätten kan alltså enligt urminnes hävd antas omfatta ungefär de rättigheter som har angetts; som framgått är det delvis svårt att beskriva vad rätten närmare bestämt inneburit. Vid en jämförelse med nuvarande lagstiftning framträder vissa skillnader. Det är tydligt att samerna genom lag och senare berövats vissa rättigheter som de haft av ålder, dock utan att detta framstått som klart grundlagsstridigt när förändringarna skedde. I för- hållande till grundlagens nuvarande egendomsskydd är det särskilt lag- reglerna om jakt- och fiskerättsupplåtelser som framstår som ett pro- blem. Som nämnt har i varje fall gratisupplåtelserna enligt 34 § RNL sagts vara grundlagsstridiga. I övrigt har påtalats det förhållandet, att inte samerna själva utan en statlig myndighet får förfoga över jakt- och fiskerättigheterna på ett sätt som berör samernas rätt. Man lär vara överens om att det ursprungliga skälet för detta – lappbyarnas svårig- heter att administrera upplåtelserna – inte länge är hållbart. För att bedöma frågan om upplåtelseregeln ändå är grundlagsenlig får man ta hänsyn inte bara till regeln om egendomsskydd i 2 kap. 18 § regerings- formen utan också till bestämmelsen i 2 kap. 15 §, att lag eller annan föreskrift ej får innebära att någon medborgare missgynnas därför att han med hänsyn till etniskt ursprung tillhör minoritet. Här får också observeras regler om egendomsskydd (art. 1 i första tilläggsprotokollet) och förbud mot diskriminering (art. 14 i kon- ventionen). I skattefjällsdomen prövade upplåtelsereglernas grundlagsenlighet, särskilt med hänsyn till regeringsformens diskrimi- neringsförbud, och fann dem inte strida mot förbudet. Enligt domstolen kunde inte några meningsfulla jämförelser göras med vad som gällde för medborgare i allmänhet som hade likartade jakt- och fiskerättighe- ter; vidare byggde RNL:s reglering på en avvägning mellan delvis mot- stridiga intressen, och det saknades varje stöd för att denna avvägning skulle ha påverkats av någon nedvärderande inställning till samerna som folkgrupp. Sedan skattefjällsdomen har emellertid förhållandena ändrats i vissa hänseenden. gör staten som nämnt gällande att jakt- och fiske- rätten på kronomark i fjällen tillkommer staten såsom markägare, vilket inte åberopades i skattefjällsmålet. Å andra sidan har egendomsskyddet – även skyddet för renskötselrätten – förstärkts genom ändringar i 2 kap. 18 § regeringsformen; ingrepp i en sådan rättighet som 32 Jfr om det sagda NJA 1981 s. 244 ff (dock närmast om skattefjällen). samernas jakt- och fiskerätt är nu bara tillåtna när det krävs för att till- godose angelägna allmänna intressen och mot ersättning. Vidare har införlivats med svensk lag: enligt 2 kap. 23 § regeringsformen får lag eller annan föreskrift inte meddelas i strid med åtaganden på grund av konventionen. I stora drag innebär dock detta ett skydd för den enskilde motsvarande vad regeringsformen numera ger.33 – Till detta kommer att senare rättshistoriska undersök- ningar visat att samernas ställning inom delar av fjällområdet varit be- tydligt starkare än som framkom i skattefjällsmålet (se 2.2 ovan). Det är möjligt att dessa omständigheter påverkar prejudikatvärdet av skattefjällsdomen i denna del och att även motiven till de omstridda paragraferna i har fått minskad genomslagskraft. Att märka är att alla dessa lagregler, liksom regeringsbeslutet om upplåtelse av små- viltsjakt, tillkom innan egendomsskyddet stärktes. Renskötselrättens ställning är alltså i vissa avseenden oklar och kontroversiell. I vart fall är det tydligt, att RNL inte blir avgörande för vad samernas grundlagsskyddade rätt till marken innebär. Bl.a. får det väsentlig betydelse vad som kan komma fram genom pågående historiska forskningar på området, både angående äganderätten till fjällmarken och rörande de rättigheter som ingå i renskötselrätten. 33 Märk dock regeln i art. 1 i första tilläggsprotokollet att varje fysisk och juridisk person skall ha rätt till respekt för sin egendom, en bestämmelse utan motsvarighet i regeringsformen. Renen, renbetet och rennäringen 123 3 Renen, renbetet och rennäringen I detta kapitel ges en bakgrundsbeskrivning om renen, renbetesmarken och rennäringen. Använda källor är främst artiklar ur Nordiska minis- terrådets skrift Reindrift i , 1999; SCB m.fl. Svensk rennäring, 1999; samt Svensk-Norska Renbetes- kommissions betänkande, 2001. Renskötsel bedrivs i 51 samebyar från i norr till i söder (se bilaga 5). Av samebyarna är 33 stycken fjällsamebyar vilka har sina åretruntmarker ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen och sina vinterbetesmarker nedanför odlingsgränsen eller utanför ren- betesfjällen. Tio av samebyarna är skogssamebyar som har sina året- runtmarker ovanför lappmarksgränsen och sina vinterbetesmarker ned- anför denna gräns. Åtta av samebyarna är koncessionssamebyar vars gränser och fortsatta renskötsel fastställs av i Norrbot- tens län. Inom samebyarna finns ett varierande antal renskötselföretag och varje företag består i sin tur av en eller flera renägare. Totalt fanns ungefär 900 renskötselföretag. Antalet renägare var cirka 4 700 varav 3 700 var samiska renägare och 1 000 renägare var fastighetsägare i koncessionsområdet. Antalet renar i vinterhjorden var cirka 220 000. Renantalet har dock kännetecknats av att det varierat mellan 160 000 och 300 000 i 20- till 30-årsintervall. Renskötseln är beroende av stora betesarealer. Renskötseln bedrivs genom att renskötaren utifrån renens naturliga vandringsmönster och beteskrav väljer betesområden genom att ta hänsyn till faktorer som påverkar renens bete, t.ex. vegetation, terräng, väderförhållanden och störningar, för att skapa så goda förutsättningar som möjligt för renarna att beta. För renens vandringar eller flyttningar mellan olika betesmarker ut- nyttjas flyttleder som använts sedan gammalt. I anslutning till lederna kan finnas mindre betesområden, rastbeten där renarna kan beta och vila under flyttningen. Den tillväxt av renhjorden som betet ger tas tillvara genom slakt. 2000/2001 slaktades knappt 50 000 renar, men slakten har varit det dubbla. Den del av tillväxten som är möjlig att slakta påverkas också av det antal renar som rivs av rovdjur. Rov- djursutredningen (SOU 1999:146) bedömde att mellan 20 000 och 30 000 renar rivs av rovdjur. 124 Renen, renbetet och rennäringen påverka renhjordens tillväxt eller avkastning genom att förändra det renantal som finns på en viss betesareal och genom att förändra hjord- strukturen dvs. renhjordens köns- och ålderssammansättning. Figur 3.1 Antalet renar i Källa: SCB m.fl. Svensk rennäring,1999; samt . Renen är ett hjortdjur som lever i flockar i de nordliga delarna av Eu- ropa, och . Renen är anpassad till att leva i en miljö som präglas av stora skillnader mellan sommar och vinter. Det finns olika underarter av ren men det är bara den eurasiska tundrarenen som har domesticerats av människan. Renen är liksom andra hjortdjur en idisslare. Det innebär att den har en särskild förmåga att med mikroorganismers hjälp smälta eller bryta ner växter som den betar. Nackdelen är att den har svårt att klara snab- ba byten av föda eller perioder av svält. Renen strövar omkring när den betar och söker selektivt späda växtdelar i vegetationen. Renens ned- brytning av gröna växter är störst när växterna är späda och lättsmälta. ökar födans hastighet genom mag-tarmkanalen. Samman- taget innebär detta att renens förmåga att tillgodogöra sig näring under den korta sommaren är god. Jämfört med andra idisslare har renen en unik förmåga att bryta ner och tillgodogöra sig energiinnehållet i lavar. Frånvaro av lav i betet måste kompenseras med större mängder av andra växter, men deras näringsmässigt sämre kvalitet begränsar renens totala konsumtionsförmåga. Även om renen har tillgång till ett gott lavbete Renen, renbetet och rennäringen 125 innehåller inte lav tillräckligt mycket protein för renen. Det innebär att den, för att klara vintern behöver utnyttja det förråd av protein i musk- lerna som den byggt upp . Renar har fysiologiskt stor säsongsbundenhet både vad gäller till- växt och näringshushållning. Renens födointag är två till så stort som . bygger renen upp fettdepåer och muskler. De unga renarna utnyttjar energi och protein för att växa och vajorna för att ta hand om sina kalvar. Det innebär att tillväxt, mjölkproduktion till kalven och uppbyggnad av egna kropps- reserver av fett och protein sker . Övriga tider är renen inställd på liten eller ingen produktion. Det mins- kar renens aptit och därmed stressen att finna föda. Betesintaget kan på grund av yttre omständigheter vara så lågt att renen tvingas förbruka kroppsreserver av fett och protein för att klara sin överlevnad. Bar- marksbetet har därför större betydelse för renhjordens tillväxt eller av- kastning än vinterbetet, förutsatt att vinterbetet täcker renens minimi- behov för överlevnad. En renkalv väger när den föds och ökar i vikt till . Hondjuren, vajorna är fullvuxna och har då en levande vikt av . Vikten varierar över året och vajorna förlorar ofta av sin vikt . Vuxna handjur, sarvar kan väga upp till levande vikt före brunstperioden. Under brunsten tappar sarvarna i vikt och de behöver en period av betesro efter brunsten för att överleva en besvärlig vinter. Renens bete varierar både över året och från region till region beroende på klimat och vegetation. För att fylla sina behov behöver renarna beta selektivt och växla mellan olika betestyper, vilket för med sig att ren- skötseln kräver stora betesarealer. Betesmarkerna har skilda egenskaper som gör dem värdefulla för renskötseln vid olika tider . är områden med späda gröna växter betydelsefulla.