sou · GPB352d3 · 2002-01-01 00:00:00 — –kontinuitet och förändring Offentlig barnomsorg av hög kvalitet utgör ett av kärnområdena i den svenska välfärdspolitiken. En analys av den offentliga barn- omsorgen säger därmed en hel del om den svenska välfärds- modellen. Trots det har barnomsorgssektorn och barnomsorgs- politiken, med undantag för genusforskningen, ofta förbisetts i forskning om olika välfärdsstater. Givet 1990-talets situation – med hög arbetslöshet, åtstramningar i de offentliga finanserna, globali- sering och ett uppsving för nyliberala idéer – är det rimligt att tänka sig att en omstrukturering av den svenska barnomsorgsmodellen har ägt rum. Syftet med detta kapitel är att beskriva och analysera om och i så fall hur den svenska barnomsorgen, som en viktig del av den svenska välfärdsmodellen, förändrats . Barnomsorgspolitiken befinner sig i skärningspunkten mellan en rad olika politikområden såsom arbetsmarknads-, jämställdhets-, utbildnings-, familje- och socialpolitik. Barnomsorgen ska bidra till att uppfylla såväl mer övergripande samhällspolitiska målsättningar som målsättningar direkt relaterade till barnomsorgsverksamheten i sig. Barnomsorgspolitiken har setts som ett politiskt verktyg för att öka sysselsättningen, jämställdheten mellan könen och jämlikheten mellan olika samhällsgrupper. är naturligtvis målsättningen för verksamheten att ge barnen omsorg, trygghet och pedagogisk stimulans (1993; Szebehely 1998; 1999). Sysselsättnings- och jämställdhetsmålen kommer framförallt till uttryck i idealet om tvåförsörjarfamiljen. Till skillnad från många andra välfärdsstater institutionaliserade under 1960- och 1 Vi vill tacka , , , , och deltagarna på seminarium för initierade kommentarer och synpunkter. 1970-talen en politik som lade grunden för en tvåförsörjarmodell snarare än en manlig enförsörjarmodell. En ny syn på könen som jämlika både vad gäller förvärvsarbete och ansvar för barn och hem slog igenom i lagstiftningen (om än inte alltid i praktiken). I tvåförsörjarmodellen utgör individen snarare än familjen eller det gifta paret den grundläggande enheten. Denna modell bygger på tre politiska fundament: särbeskattningen, föräldraförsäkringen och barnomsorgen (1996; 2001). En viktig princip i den svenska välfärdsmodellen är således att alla vuxna ska ha möjlighet att försörja sig själva. Offentlig barnomsorg utgör en del av den sociala infrastruktur som ska göra detta möjligt. I litteratur om nedskärningar och omstruktureringar av välfärds- staten betonas att finansiella åtstramningar bara är en sida av saken. Förutom den finansiella sidan bör analyser av omvandling innehålla undersökningar av politiska och strukturella förändringar (Pierson 1996:157). I enlighet med detta bygger vår analys på en kombina- tion av kvantitativa och kvalitativa data. Vi undersöker barn- omsorgssektorns omvandling i relation till fem kriterier som, i jämförande välfärdsstatsforskning, brukar associeras med den svenska välfärdsmodellen. Dessa är 1) generös offentlig finansie- ring, 2) universalism, 3) hög kvalitet på de offentliga tjänsterna, 4) begränsat spelrum för den privata sektorn och 5) jämlikhet (se t.ex. 1987; 1990; 1999; Pierson 1996; 1999). Frågan är om vi kan finna genomgripande förändringar i dessa kriterier som tyder på att den svenska barnomsorgsmodellen är under omvandling. Vi bör hålla i minnet att omvandling inte behöver vara detsamma som nedmontering. Som denna analys kommer att visa är det i fallet barnomsorgen snarare frågan om både omvandling, nedskärningar och expansion. Med det första kriteriet, offentlig finansiering, vill vi helt enkelt ge ett kvantitativt mått på huruvida resurserna till barnomsorgen minskat eller ökat . Frågan om den svenska barnomsorgen är univer- sell handlar om vilka som är berättigade till förskoleplats, och hur stor andel av förskolebarnen som är inkluderade i barnomsorgs- systemet. Det tredje kriteriet gäller barnomsorgens kvalitet och är det som är svårast att uttala sig om beroende på mätsvårigheter och brist på undersökningar. För det fjärde diskuterar vi vad privata inslag i barnomsorgssektorn faktiskt betyder och om de privata inslagen ökat eller ej. Vårt femte kriterium gäller jämlikheten mellan såväl olika grupper i samhället som mellan kommuner. om och hur dessa kriterier förändrats ger oss en bild av den svenska barnomsorgsmodellen och en indikation på åt vilket håll den svenska välfärdsstaten är på väg. Avslutningsvis sätter vi in den svenska barnomsorgsmodellen i ett internationellt perspektiv och därefter sammanfattar vi våra resultat. 5.1.1Vad innefattas i det svenska barnomsorgssystemet? Det råder en viss begreppsförvirring när det gäller olika typer av barnomsorg och vi gör därför en kort redovisning av de vanligaste termerna. Terminologin har varierat en hel del över tiden. I det vardagliga språket pratar många av oss om dagis eller daghem. Denna term finns i offentliga dokument utan har ersatts av termen förskola.2 Figur 1 är en sammanställning av de termer som används för de olika barnomsorgsverksamheter som omfattas av offentlig finansiering och reglering. När vi i detta kapitel talar om offentlig barnomsorg refererar vi främst till förskola (daghem), fritidshem och familjedaghem. I annat fall framgår det av texten vad vi avser. När vi beskriver barnomsorgshistoriken kommer vi i regel att använda oss av den terminologi som då var rådande. Analytiskt skulle begreppet offentlig barnomsorgspolitik också kunna användas på ett bredare sätt, och t.ex. innefatta offentligt stöd riktad direkt till någon av föräldrarna i form av föräldrapenning och vårdnadsbidrag. Detta berörs endast kortfattat i vår analys. 2 Regeringen anser att organisationsformerna daghem och deltidsgrupp skall utgå som benämningar ur skollagen och att förskola skall vara den enda benämningen för dessa verksamheter (ur prop. 1997/98:93). 5.2Den offentliga barnomsorgens utveckling Framväxten av svensk offentlig barnomsorg är historiskt sett ett relativt nytt fenomen. Frågan om samhällets ansvar aktualiserades på allvar , men först infördes de första statliga bidragen till barnomsorg. Bidragen var blygsamma och barn- omsorgen fortsatte som tidigare att vara en i det stora hela privat angelägenhet. De institutioner som fanns drevs oftast på ideell basis, ibland med kommunalt bistånd. Även om gränserna inte alltid var knivskarpa så förekom två huvudsakliga former av insti- tutioner; barnkrubbor och barnträdgårdar. Målgruppen för barn- krubborna var barn till fattiga, ofta ensamstående mödrar, som var tvungna att arbeta. Denna typ av barnomsorg var en del av social- vården och kunde också innefatta familjedaghem eller fosterhems- placering. Barnträdgårdar (kindergarten) riktade sig snarare till hemarbetande mödrars barn och bedrevs på deltid (Hatje 1999; 2000). Trots det successivt ökande offentliga stödet till barnomsorg har tillgången på barnomsorgsplatser regelmässigt understigit efter- frågan. hade t.ex. bara 7–av förskolebarnen till- gång till offentlig barnomsorg, som nästan hälften av mödrarna till barn i förskoleåldern förvärvsarbetade. Många små- barnsmammor var således yrkesaktiva långt innan den offentliga barnomsorgen var utbyggd (2000). Det var först som en mer ambitiös barnomsorgspolitik började ta form. Ett första steg mot en allmän förskola togs 1973. be- slutade då att kommunerna skulle åläggas att tillhandahålla minst avgiftsfri förskola för alla sexåringar (prop. 1973:136; bet. 1973:SoU30; rskr. – 1976 – beslutade om ett omfattande utbyggnadsprogram (prop. 1975/76:92; bet. 1975/76:SoU28; rskr. 1975/76:219). Pro- grammet omfattade en utbyggnad av 100 000 platser i daghem och 50 000 platser i fritidshem samt fler platser i kommunala familje- daghem. I en lag om barnomsorg (SFS 1976:381) blev barn- omsorgen en lagfäst uppgift och statsbidragen höjdes väsentligt. kom barnomsorgslagen att ingå i den nya socialtjänstlagen (SFS 1980:620). Den kommunala barnomsorgen beredde plats för barn till yrkes- arbetande/studerande föräldrar eller barn med särskilda behov, men köerna var ofta långa. teten av föräldrarna fortsätta att ordna barnomsorgen inom ramen för den informella sektorn (1999; 2000). Efterfrågan fortsatte således att överstiga utbudet och 1985 utlovade den socialdemokratiska regeringen åter ökade satsningar på utbyggnaden. Målet var att 1991 kunna erbjuda alla barn mellan 18 månader och en barnomsorgsplats då deras föräldrar arbetade eller studerade.3 För barn i familjedaghem och för hemmavarande barn, skulle kommunen tillhandahålla öppna förskolor eller plats i deltidsgrupp (prop. 1984/85:209; bet. 1985/86:SoU5; rskr. 1985/86:27; 1995). I förläng- ningen ville regeringen återkomma med en lagstiftad rätt till för- skola för alla barn. Den innefattade bland annat att den allmänna förskolan successivt utvidgades till att omfatta barn (SOU 1990:80). Den offentliga barnomsorgen expanderade kraftigt –1990. Daghem var då den vanligaste formen av barnomsorg, men familjedaghem (dagmamma) var också av stor betydelse. var av barnen mellan ett och inskrivna i den kommunala barnomsorgen. Bara var motsvarande siffra och , hade av denna grupp barn barnomsorg. Under den senare delen av perioden tillkom också satsningar på skolbarnomsorgen i form av fritidshem (se Tabell 1). 3 Åldersgränsen valdes eftersom avsikten var att förlänga föräldraförsäkringen , men av besparingsskäl blev aldrig denna förlängning av. Daghem, familjedaghem (inkl trefamiljesystem) och fritidshem 1975–1990. Andel inskrivna barn i procent av befolk- ningen i respektive åldrar. Inskrivna barn i procent av samtliga barn i befolkningen i respektive åldrar trefamiljesystem Källa: 1998b var utbyggnaden av den offentliga barnomsorgen ett förhållandevis allmänt accepterat politiskt mål. Det rådde också relativt stor politisk enighet om statens ekono- miska åtaganden (1993; 1996). Från den borgerliga sidan förespråkades visserligen vårdnadsbidrag framför fortsatt utbyggnad av kollektiva barnomsorgsformer, och i princip motsatte man sig alltför mycket av offentliga åtaganden rörande familjen. Men åsikterna inom det borgerliga blocket skiljde sig en hel del och de borgerliga regeringarna förde i sak en liknade politik som de tidigare socialdemokratiska rege- ringarna. uppstod i spåren av nyliberala vindar och ett försämrat statsfinansiellt läge emellertid en debatt om valfrihet och privata alternativ (1992:kap. 7). Innan vi går in på de kriterier vi valt att studera närmare redovisas här några av de lag- och policyförändringar som infördes . intensifierades – främst från borgerligt håll, men också från socialdemokratiska företrädare – kraven på förändringar i den offentliga sektorn. Förslag om avreg- leringar, marknadsstyrning och decentralisering introducerades. Den borgerliga regeringen, som tillträdde 1991, deklarerade som ett av sina främsta mål att man ville genomföra en valfrihetsrevolution inom den offentliga sektorn (2001:9). På barnomsorgsområdet fördes återigen vårdnadsbidraget fram som ett alternativ som skulle ge valfrihet och rättvisa mellan olika för- äldragrupper. , innan kommande all- männa val, infördes ett vårdnadsbidrag. Syftet med detta sades vara att ge någon av föräldrarna större möjligheter att vara hemma med sina barn än vad föräldraförsäkringen medgav.4 Denna reform kom att få liten praktisk betydelse eftersom vård- nadsbidraget togs bort på initiativ av den socialdemokratiska regeringen som tillträdde efter valet . Däremot bibehölls andra förändringar som införts under den borgerliga fyrpartiregeringens tid. En sådan förändring var den nya barnomsorgslagen, som skärpte kraven på kommunernas skyldig- het att tillhandahålla barnomsorg utan dröjsmål för alla barn mellan ett och . Det var emellertid inte fråga om att ge alla barn obetingad rätt till en plats i barnomsorgen. Huvudkravet var fortfa- rande att föräldrarna studerade eller arbetade eller att barnet hade speciella behov (prop. 1993/94:11). En annan förändring som bibe- hållits är att enskild barnomsorg i hög grad jämställts med barnomsorg. Barnomsorgslagen var ett led i den generella process från statlig detaljstyrning till ett mer decentraliserat beslutsfattande med marknadsliknande inslag som kännetecknade . Under expansionsfasen fick kommunerna specialdestinerade statsbidrag till barnomsorgen. I samband med den borgerliga barnomsorgsreformen ersattes dessa statsbidrag, tillsammans med ett stort antal andra statsbidrag riktade till skilda verksamheter, med ett generellt statligt utjämningsbidrag till kommunerna. med kravet på att kommunerna ska till- handahålla barnomsorg utan oskäligt dröjsmål fick kommunerna större frihet att bestämma hur barnomsorgen ska organiseras (se t.ex. och i denna volym). Utifrån denna bakgrundsbeskrivning av barnomsorgens framväxt och situation analyseras i den följande barnomsorgens utveckling utifrån de fem kriterier vi angav i inledningen. 4 Fullt vårdnadsbidrag utgick med för barn mellan ett och . För barn med plats inom barnomsorg eller enskild barnomsorg med kommunala bidrag reducerades bidraget. Avhängigt antalet timmar i den kommunala barnomsorgen minskades vårdnadsbidraget för att helt upphöra om barnet vistades där mer än (SFS 1994:553 om vårdnadsbidrag). Reformen innebar att vårdnadsbidraget ersatte de inom föräldraförsäkringen. 5.3Mindre generös offentlig finansiering? Ett vanligt kriterium för att urskilja olika typer av välfärdsstater är nivån på utgifterna för offentliga tjänster. I används i inter- nationell jämförelse en stor andel av bruttonationalprodukten (BNP) till offentliga tjänster. Syftet med tillhandahållandet av offentlig barnomsorg av hög kvalitet är bland annat att bidra till en god start i livet för barn med olika social bakgrund och att stödja föräldrarna, särskilt mödrarna, att hantera spänningen mellan löne- arbete och vårdansvar. Förändringar i omfattningen av den offent- liga finansieringen av barnomsorgen kan därmed ses som en indi- kator på åt vilket håll den svenska välfärdsstaten är på väg och hur stödet för tvåförsörjarmodellen utvecklas. Det vanligaste måttet av den offentliga sektorns omfattning är dess andel av BNP. Mätt på detta sätt har barnomsorgen fått ökad betydelse i den svenska ekonomin. Den offentliga barnomsorgens bidrag till BNP har ökat från omkring 1970, till 1990. Bidraget till BNP är större än jordbrukets och jämförbar i storlek med kemisk industri (Kjulin 1995 III:2; Edebalk et.al. 1998:134; SCB 2000). Detta visar att offentligt stöd till barnomsorg prioriteras högt, åtminstone när gick in i en svår ekonomisk kris. Givet den ekonomiska krisen, den växande arbetslösheten, de ökade samhälleliga utgifterna och försämringen av de offentliga finanserna ; skulle man ha kunnat förvänta sig nedskärningar och besparingar i den offentliga barnomsorgen. Kostnaden för offentlig barnomsorg, mätt som andel av BNP, ökade dock alldeles för att därefter falla till- baka (se Figur 2). Men dessa förändringar kan vara ett resultat av såväl förändringar i BNP som i storleken på de resurser som används till barnomsorg. Den främsta anledningen till att andelen ökade i början av decenniet är just att BNP då minskade. Därefter ökar BNP och barnomsorgens andel sjunker. Undersöker vi i stället utvecklingen av de totala brutto- kostnaderna i fasta priser, finner vi att beloppet var ungefär det- samma som 1996–97, med en svacka däremellan. Data är inte jämförbara , eftersom förskoleklass som tidigare ingick i barnomsorgen inte längre redovisas under den rubriken. De åren ökade dock brutto- kostnaderna (exklusive förskoleklass), vilket skulle kunna tyda på att offentlig barnomsorg har fortsatt hög prioritet.5 Tar vi antalet barn inom barnomsorgen (daghem, familjedaghem och fritidshem) i beaktande får vi emellertid delvis en annan bild. ökade antalet barn med ca 191 000, för att därefter minska med 16–17 000 barn fram (se Tabell 2 nedan). Eftersom bruttokostnaderna totalt sett var av ungefär samma storlek 1990 som 1997, innebär det mindre resurser per barn. I Figur 2 syns utvecklingen av antal barn i förskolan samt kostnaden per heltidsbarn i förskolan. Det tycks finnas ett sam- band mellan dessa två trender. ökade antalet barn kraftigt, som kostnaden sjönk; omkring mitten av decenniet förblir antalet barn relativt , liksom kostnaderna; och mot slutet minskade antalet barn, besparings- trenden bröts och resurserna per barn ökade. Ökningen bör dock ses mot bakgrund av de kraftiga kostnadsminskningarna . Kostnadsnivån per heltidsbarn i för- skolan var 1999 fortfarande något lägre än 1991 (Skol- verket 2000a:55). 5 Kommunernas bruttokostnad för hela barnomsorgen uppgick till , vilket i fasta priser är lika mycket som 1998. Förskolan stod 1999 för , fritidshemmen för och familjedaghemmen för . De öppna verksamheterna – öppen förskola och öppen fritidsverksamhet för 10-12-åringar – svarar tillsammans för (2000b:19). Kostnaden för offentlig barnomsorg som andel av BNP, bruttokostnader i fasta priser för offentlig barnomsorg, antal barn i offentlig barnomsorg, index 1990 = 100, antal barn i förskolan och kostnaden per heltidsbarn i daghem/förskola, index 1991 = 1001 1Observera att samtliga uppgifter utom antal barn i förskolan och kostnaden per heltidsbarn gäller barnomsorgen totalt dvs. daghem/förskola, fritidshem, familjedaghem, öppen förskola och öppen fritidsverksamhet för 10–12-åringar. Källa: Andel av BNP och bruttokostnad – SCB 2000; Kostnad per heltidsbarn – 2000c:Diagram 4 (kostnad 1991–1995 respektive per heltidsbarn 1996–1999); Antal barn 1990–1996 – Statistisk årsbok: Tabell 352, 1994–1999 – 2000d; 2000 – 2001:10. Det framgår inte av Figur 2, men utvecklingen är inte densamma i fritidshemmen som i förskolan. Medan kostnadsnivån i förskolan i huvudsak återställts, gäller detta inte fritidshemmen.6 De sist- nämnda har varit utsatta för besparingar som har fortsatt under hela decenniet (2000b:19ff). har fritids- hemmen knutits allt närmare skolan och de båda verksamheterna har samordnats organisatoriskt. Det förefaller svårt att avgöra var fritidshemmen börjar och skolan slutar, som titeln på en utvärdering av fritidshemmen antyder – Finns fritids? Av denna framgår att fritidspedagogerna håller egna lektioner i skolan i ämnen som bild, musik och svenska eller att de ansvarar för IT- 6 Kostnaden per inskrivet barn (dvs. inte per heltidsbarn som i Figur 1) i fasta priser har ökat från 1997 till 1999 (), i familjedaghem från till (), men minskat i fritidshemmen från till (-) (2000b:Tabell 10 omräknat till fasta priser). Fritidspedagogerna menar att de står för den praktiska delen av undervisningen, och det är också vanligt att de vikarierar för lärarna (1999a:19 och 60). hade drygt en fjärdedel av fritidspedagogerna arbetstid förlagd i både fritids- hem och grundskola (2001:13). I en annan studie med fokus på integrationen mellan barnomsorg och skola fann man att i praktiskt taget samtliga skolor var fritidshem och skola lokalintegrerade. Samverkan mellan personal var också vanlig, framför allt under skoldagen. Förskollärare och fritidspedagoger går in i skolverksamheten, men det hör till undantagen att lärare går in i fritidshemmen. Sänkta lokalkostnader genom samutnyttjande var en av de tydligare effekterna av verk- samhetsintegrationen, och samordning av personalresurserna ansågs av många som resursmässigt effektivt (1998a). Sammantaget kan man av det ovanstående dra två slutsatser. För det första, att det förefaller svårt att avgöra huruvida kostnader skall hänföras till fritidshemmen eller till skolan och i vilka pro- portioner. För det andra, att det är rimligt att förvänta sig att kost- naden per fritidsbarn har minskat genom att integreringen av lokaler och personal möjliggjort effektivitetsvinster. Även taget detta i beaktande, så har med stor sannolikhet de reella resurserna per fritidshemsbarn minskat. Några beräkningar gällande fritids- barn liknande de för heltidsbarn i förskolan har vi emellertid inte funnit. Förutom att kostnaderna per barn var lägre än i början, så bidrar också föräldrar med en större andel. stod föräldraavgifterna för av de totala brutto- kostnaderna. Denna andel hade ökat till 1999. Graden av avgiftsfinansiering är högst i fritidshemmen. Där stod föräldra- avgifterna för nästan en fjärdedel av bruttokostnaden (), att jämföra i förskolan. (2000b:21). Sammanfattningsvis innebär det att den offentligt finansierade andelen av de medel som används till barnomsorg minskat. Flertalet kommuner har höjt avgifterna och många har infört tids- och inkomstrelaterade taxor. Detta har ibland medfört kraftiga marginaleffekter när familjens arbets- inkomst och/eller arbetstid ökat. Det är en av anledningarna till förslaget och beslutet om maxtaxa (Ds 1999:53:4). omsorgen införs 2002 för de kommuner som väljer att tillämpa systemet (Pressmeddelande , 2000).7 Av de mått vi haft tillgång till för att göra en bedömning av huruvida den offentliga finansieringen av barnomsorgen blivit mindre generös eller inte , är det lämpligaste måttet kostnaden per heltidsbarn i förskolan. Mätt på detta sätt minskade generositeten i den offentliga finansieringen av förskolan kraftigt , för att därefter förbli relativt kon- stant och sedan åter öka under senare delen av decenniet (se Figur 2). var kostnaden per heltidsbarn i förskolan uppe i av nivå. Därtill kommer att föräldrar betalade en större andel av kostnaden i slutet av decenniet än i början, och att den besparingstrend, som brutits i förskolan, har fortsatt i fritidshemmen åtminstone fram . Sammantaget och mätt på detta sätt innebär det att vad gäller barnomsorgen så var den svenska välfärdsmodellen mindre generös vid slutet av 1990- talet än vid decenniets början. 5.4Är den offentliga barnomsorgen universell? Sociala rättigheter och bidrag delas vanligtvis in i kategorierna universella, arbetsmarknadsrelaterade eller inkomst/behovsprö- vade. Universalism i strikt mening betyder att alla medborgare eller individer i en specifik kategori (t.ex. en åldersgrupp) får samma förmåner och rättigheter utan några restriktioner baserade på behov eller arbetsmarknadsstatus. Barnbidrag för alla barn upp till och med är ett exempel på ett genuint universellt bidrag; medan grundskoleutbildningen kan ses som en universellt utformad social rättighet till en offentligt finansierad tjänst. I ett jämförande perspektiv beskrivs det svenska social- försäkringssystemet som universellt, och offentliga tjänster upp- fattas ofta som universella, men i praktiken är många sociala för- 7 Maxtaxan medför att kostnaden blir lägre för flertalet föräldrar och framför allt för höginkomsttagarna. Den innebär att ingen ska behöva betala av inkomsten före skatt i avgift för ett barn. För barn nummer två i syskonskaran är avgiften högst och för barn nummer tre en procent. För barn nummer fyra är det ingen avgift alls. Det finns dock ett tak. Ingen, oavsett inkomst, betalar mer än för det första barnet, för det andra barnet och för det tredje barnet. Den högsta avgiften en flerbarnsfamilj kan betala är med andra ord . Maxtaxan i skolbarnomsorgen skall högst uppgå till av inkomsten för barn nummer ett, dock högst /mån, för barn två och tre till en procent av inkomsten vardera, dock högst /mån per barn, för barn fyra betalas ingen avgift (Pressmeddelande , 2000). måner baserade på arbetsmarknadsdeltagande (Anttonen & Sipilä 1996; 1998). Mer specifikt består de viktigaste sociala programmen vanligtvis av en universell kompo- nent baserad på medborgarskap eller bostadsort och en mer generös del som är kopplad till deltagande på arbetsmarknaden. Föräldraförsäkringen t.ex. medför att alla medborgare och permanent boende som blir föräldrar har rätt till föräldraledighet och med ett lågt, enhetligt garantibelopp. Den som varit anställd innan barnet föds, har rätt till ett mer generöst inkomstrelaterat belopp. Så länge som så gott som alla – inklusive kvinnor – är sysselsatta, så är den stora majoriteten av medborgarna också berättigade till den inkomstrelaterade ersättningen.