sou · GPB3103d1 · 2002-01-01 00:00:00 — med förhandling där personen i fråga hörs. Förhandlingen skall då föregås av föredragning som normalt skall ske samma dag.33 Enligt 8 kap. 8 § RB kan vissa beslut av överklagas till HD av den som berörs av beslutet och av Justitiekanslern som för talan på det allmännas vägnar. Enligt 56 kap. 12 § RB skall, om inte särskilda skäl föranleder annat, klagan- den och, när talan förs av Justitiekanslern, även motparten höras muntligen i HD. Själva syftet med förhandlingen är alltså att höra personen i fråga. Liksom i fråga om utlämningsärenden brukar för- handlingen föregås av föredragning som normalt skall ske samma dag.34 4.3Sammanträden enligt andra processordningar 4.3.1Småmålslagen – en återblick Lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden – den s.k. småmålslagen – gällde mellan och . Lagen tillämpades normalt på sådana dispositiva tvistemål där värdet av vad som yrkades uppenbart inte översteg hälften av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäk- ring. Mål som till sin karaktär innehöll både dispositiva och indis- positiva moment föll utanför lagens tillämpningsområde. Målen skulle beredas för avgörande antingen vid sammanträde eller genom skriftlig handläggning. Rätten skulle efter omständig- heterna bestämma i vilken mån handläggningen skulle vara skriftlig eller muntlig. Vid sammanträde enligt småmålslagen skulle parterna redogöra för sina ståndpunkter och bevisningen tas upp. Om sammanträde hölls skulle målet om möjligt slutbehandlas vid detta. Fler än två sammanträden fick hållas endast om det fanns synnerliga skäl. Om sammanträde hölls vid fler än ett tillfälle skulle samma domare sitta i rätten om inte synnerligt hinder mötte. Hade munt- lig bevisning tagits upp vid ett sammanträde och blev den domare som deltog vid sammanträdet förhindrad att döma i målet, skulle bevisningen tas upp på nytt, om sådant upptagande befanns vara av betydelse i målet och något hinder inte förelåg. 33Högsta domstolen, Handledning för revisionssekreterare, kap. 13 s. 2. kap. 13 s. 5. samma kriterier som gäller för omförhör om bevis tagits upp utom huvudförhandling, se 35 kap. 13 § RB. RB:s strikta uppdelning av handläggningen av ett mål i en förberedande del och en avgörandedel – i regel genom huvud- förhandling – fanns inte i småmålslagen. I förarbetena till lagen uttalade departementschefen bl.a. att det i det förenklade för- farandet (småmålslagen) borde finnas större utrymme för skriftlig handläggning och för olika kombinationer av handläggning vid sammanträde och skriftlig handläggning än i det ordinära förfaran- det. När avgörandet meddelades i samband med sammanträde borde rätten enligt departementschefen i princip ha frihet att ta hänsyn till vad som förekommit tidigare i målet.35 Domen i småmål skulle grundas på vad som förekommit vid sammanträde och vad handlingarna innehöll. Denna bestämmelse var tänkt att för småmålen helt ersätta den för den ordinära processen gällande regeln i 17 kap. 2 § RB. Departementschefen ansåg inte att någon motsvarighet till föreskriften i 17 kap. 2 § RB om att domare, som inte varit med vid hela huvudförhandlingen, inte skulle få delta vid avgörandet, var påkallad. Syftet med bestäm- melsen ansågs i huvudsak tillgodosett genom regeln i småmålslagen om att det i princip inte fick förekomma olika domare vid olika sammanträden.36 Bestämmelsen om att bevisning under vissa omständigheter skulle tas upp på nytt om annan domare än den som varit med vid bevisupptagningen sedan skulle avgöra målet tillkom på Lagrådets initiativ. Lagrådet gjorde en jämförelse mellan 17 kap. 2 § och 43 kap. 13 § andra stycket RB. Den sistnämnda paragrafen reglerar när bevisning skall tas upp på nytt i händelse av en ny huvud- förhandling. Lagrådet uttalade att det även i den förenklade processen i princip borde gälla att den domare som dömer i målet skall ha varit med vid bevisupptagningen och att det därför borde införas en regel som gav uttryck för omedelbarhetsprincipen. Lagrådet föreslog att en presumtion skulle råda för förnyad bevis- upptagning. Två ledamöter av Lagrådet menade att förnyad bevis- upptagning endast behövde ske om sådant bevisupptagande 1973:87 s. 181. befanns vara av betydelse för målet och hinder inte förelåg.37 I lagens slutgiltiga lydelse godtogs deras förslag. Småmålslagen upphävdes när tingsrättsförfarandet refor- merades efter förslag. Några av de särskil- da regler som hade gällt för handläggningen enligt småmålslagen inarbetades i stället i RB. Detta gäller t.ex. bestämmelserna som reglerar ansvaret för motpartens rättegångskostnader och om ensamdomare. Vidare infördes en generell möjlighet att avgöra tvistiga mål utan huvudförhandling. Regeln om att skriftliga bevis skulle kunna ligga till grund för en dom utan att de lästes upp vid huvudförhandlingen bör också ses i detta sammanhang. Härigenom närmade sig alltså det förfarande som exklu- sivt hade gällt för småmålens del.38 4.3.2Handläggning enligt förvaltningsprocessen och ärendelagen FPL gäller vid rättskipning i Regeringsrätten, kammarrätt och läns- rätt. Lagen reglerar en mängd olika sorters mål. Där görs inte samma uppdelning mellan huvudförhandlingsmål och mål som av- görs utan huvudförhandling som i de allmänna domstolarna. Förfarandet är enligt 9 § FPL skriftligt. I handläggningen får ingå muntlig förhandling beträffande viss fråga, när det kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande i målet. I kammarrätt och länsrätt skall muntlig förhandling hållas, om enskild som för talan i målet begär det samt förhandlingen inte är obehövlig och inte heller särskilda skäl talar mot det.39 Rätten får förordna om förhör med vittne eller sakkunnig. Så- dant förhör skall hållas vid muntlig förhandling, se 25 § FPL. Enligt 30 § FPL skall rättens avgörande av mål grundas på vad handlingarna innehåller och vad i övrigt förekommit i målet. Bestämmelsen omfattar således såväl mål som avgörs enbart på handlingarna som mål där det också hållits en förhandling.40 37Ibid s. 233. 1986/87:26 s. 68-77. 1971:30 s. 582. Lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen) gäller hand- läggningen i tingsrätt, hovrätt och av sådana rättsvårdsärenden som skall tas upp av tingsrätt och som inte skall handläggas enligt RB. Exempel på ärenden som omfattas av lagen är ärenden om förvaltarskap och godmansskap, adoptionsärenden och ärenden om dödande av förkommen handling. Även registrerings- ärenden som gäller äktenskapsförord och bodelning följer ärende- lagens regler. Det finns också en del ärenden som anhängiggörs i tingsrätt genom överklagande av en förvaltningsmyndighets beslut, t.ex. en kronofogdemyndighets beslut i en utmätningsfråga. Ärendelagen bygger i väsentliga delar på samma förfaranderegler som förvaltningsprocesslagen men är modernare. Förfarandet hos domstolen är enligt huvudregeln skriftligt (13 §). Men det bör ingå sammanträde när detta kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av ärendet. Domstolen är i regel skyldig att hålla sammanträde, om det begärs av enskild part. Dom- stolen kan begränsa ett sammanträde till att utreda parternas stånd- punkter i ärendet eller till att ta upp muntlig bevisning eller annars på det sätt som är lämpligt. Om en part begär det skall domstolen som regel hålla ett sammanträde. Sammanträdet får dock underlåtas, om ärendet inte skall prövas i sak, om avgörandet inte går parten emot eller om ett sammanträde på grund av någon annan särskild omständighet inte behövs (se 14 § ärendelagen). Den underförstådda huvudregeln är att domstolen vid ett sammanträde skall behandla ärendet i dess helhet. Om domstolen avser att begränsa sammanträdet bör parterna upplysas om detta så att de kan förbereda sig på bästa sätt. Även vid ett sammanträde som hålls i förberedande syfte kan muntlig bevisning komma att tas upp. Domstolen bör i vart fall alltid försöka avgöra ärendet i så nära anslutning till bevisupptagningen som möjligt.41 Enligt 27 § ärendelagen skall domstolens beslut grundas på det som handlingarna innehåller och det som i övrigt har förekommit. Enligt förarbetena till lagen kan rätten och parterna i vissa fall i dispositiva ärenden bestämma att endast det som förekommit vid sammanträde skall läggas till grund för avgörandet.42 1995/96:115 s. 156 f. 1995/96:115 s. 168. 4.3.2.3Närmare om förvaltningsprocessen och handläggning enligt ärendelagen Det muntliga sammanträdet enligt förvaltningsprocessen fyller inte samma uppgifter som huvudförhandlingen vid handläggning i RB. Sammanträdet syftar inte till att åstadkomma ett fullständigt beslutsunderlag utan endast till att komplettera den skriftliga hand- läggningen på en eller flera punkter. Ett sammanträde kan ibland hållas på ett inledande stadium av processen i huvudsakligt syfte att reda ut parternas ståndpunkter i målet. I andra fall kan syftet vara att komplettera bevisningen i målet genom t.ex. förhör med vittnen och sakkunniga eller att komplettera rättens beslutsunderlag i övrigt genom att låta parterna direkt inför rättens ledamöter lämna upplysningar och utveckla sina argument. Ett sammanträde kan både föregås och följas av ett ibland långvarigt skriftligt förfarande. De principer om omedelbarhet och koncentration som ligger till grund för om huvudförhandling gäller alltså inte i förvaltningsprocessen.43 Regeringsrätten har uttalat sig om några viktiga principer i ett avgörande som avsåg handläggningen i Patentbesvärsrätten.44 Regeringsrätten förklarade först att lagen om patentbesvär får anses förutsätta att muntlig förhandling enligt 9 § andra stycket hålls inför rätten i domför sammansättning. Efter att ha gått igenom tillämpliga rättsregler – inkluderande parts rätt till muntlig för- handling enligt – kom Regeringsrätten också fram till att parts rätt till muntlig förhandling får anses innefatta en rätt att utveckla talan och lägga fram bevisning inför just de ledamöter som sedan skall avgöra målet. Konsekvensen kan annars bli, uttalade Regeringsrätten, att sådana ledamöter som inte deltagit vid den muntliga förhandlingen men som sedan skall delta i av- görandet inte har i alla delar samma underlag för sin prövning som övriga ledamöter eller, annorlunda uttryckt, att de inte haft samma möjligheter att i enlighet med 13 § patentbesvärslagen grunda sitt avgörande på det som förekommit i målet. De principer som Regeringsrätten uttalade rörande förvaltnings- processen torde ha bäring även på handläggningen i allmän domstol enligt ärendelagen. I förarbetena till ärendelagen sägs, när det gäller frågan om bevisomedelbarhet, att samma regler som enligt förvalt- 43Se bl.a. prop. 1971:30 s. 535-537 och prop. 1976/77:96 s. 36–37 och 55. 44RÅ 1997 ref. 10. ningsprocesslagen bör gälla, vilket innebär att bevisomedelbarheten ges ett betydande men inte förhärskande utrymme.45 Under för- arbetena till ärendelagen föreslog en remissinstans (Hovrätten för ) att bevisomedelbarhetsprincipen skulle tillämpas om muntlig bevisning togs upp vid ett sammanträde. På så vis skulle man, enligt hovrätten, garantera att inte endast en av flera domare som avgör ett ärende grundar sitt avgörande direkt på den muntliga utsagan.46 I propositionen sades att frågan inte hade någon större praktisk betydelse eftersom de allra flesta ärenden i tingsrätt kommer att handläggas av ensamdomare och att det i högre rätt endast i sällsynta fall kan tänkas att det överhuvudtaget förekommer att det hålls upprepade sammanträden med flera domare närvarande.47 Det betonas också i propositionen att parter före ett sammanträde bör få veta om domstolen avser att begränsa sammanträdet på något sätt eftersom det inte får förekomma att parter förbereder sig på en viss typ av förhandling medan dom- stolen har en annan i tankarna.48 Begär en part ett sammanträde enligt ärendelagen har han i den utsträckning som medger rätt till ett sådant. Konventionen ställer inte krav på några fullständiga huvudförhand- lingar i RB:s mening men väl en rätt för en part att lägga fram sin sak muntligt. En sådan begäran från part kan inte från domstolens sida bemötas med att det sammanträde som part begär skall begrän- sas till att endast ta upp den fråga som domstolen finner vara till fördel för utredningen. Inom förvaltningsprocessen och även vad beträffar handläggning enligt ärendelagen görs inte någon åtskillnad mellan ett måls för- beredelsefas och avgörandefas. Vid tillkomsten av förvaltnings- processlagen uttalade föredragande departementschefen att munt- ligheten kan vara ett värdefullt komplement till det skriftliga förfarandet och att en muntlig förhandling kan vara till fördel för utredningen i ett mål i framför allt två hänseenden.49 En för- handling kunde behövas dels för förhör med vittne, sakkunnig eller part eller för fall där en part har svårt att utveckla sin talan skriftligen, dels för att reda ut parternas ståndpunkter i målet och 1995/96:115 s. 78. 46Se härom prop. 1995/96:115 s. 78 f. 48Ibid s. 108 f. undanröja onödiga eller betydelselösa tvistefrågor. I det senare fallet är förhandlingen typiskt sett av förberedande natur, framhöll departementschefen. ändrades 9 § förvaltningsprocesslagen så att det särskilt framgår att förhandling även får hållas för att främja ett snabbt avgörande av saken.50 Syftet med lagändringen var att klargöra att en muntlig förhandling kan och bör användas i förberedande syfte i vissa fall för att förfarandet skall bli snabbare och effektivare.51 Även ärendelagens bestämmelse om muntlig förhandling (13 §) är utformad så att den omfattar både förhandlingar som har karak- tär av förberedelse och sådana som syftar till att ta upp bevisning, eventuellt i samband med ett avgörande av ärendet. De principer som kan utläsas av det nämnda rättsfallet RÅ 1997 ref. 10 kan sammanfattas i följande punkter. ·Begär en part förhandling skall en sådan som regel hållas. Har inte något annat sagts om förhandlingens omfattning och innebörd gäller att förhandlingen skall hållas inför domför rätt. Andra domare än de som deltar i förhandlingen bör i allmän- het inte delta i målets avgörande. I vart fall får rätten när den avgör målet inte bestå av både domare som varit med vid bevis- upptagningen och domare som inte varit det. Avgörandet behöver dock inte ske i samband med förhandlingen utan målet kan avgöras senare, till exempel efter fortsatt skrift- växling. ·En förhandling kan begränsas till att avse endast behandling av förberedande frågor. Vid en sådan förhandling behöver inte rätten vara domför som vid det slutgiltiga avgörandet. Lika lite som vid muntlig förberedelse vid allmänna domstolar behöver domaren vid denna förhandling vara densamma som längre fram avgör målet eller ärendet. En annan sak är att – precis som i allmänna domstolar – en förhandling, som från början är tänkt att endast vara av förberedande slag, kan övergå till förhandling som mer eller mindre behandlar målet eller ären- det i sin helhet. ·En förhandling kan också begränsas till enbart bevis- upptagning. Det kan i sådana fall vara svårt att dra en gräns mellan renodlad bevisupptagning och bevisupptagning som 1982/83:134 s. sker i samband med att parter muntligen får utveckla sin talan. Förhandlingar av det senare slaget torde omfattas av principer- na I RÅ-fallet. Hur man skall se på renodlade bevisupptag- ningar är mer problematiskt. I rättsfallet uttalas ju att samtliga domare som avgör ett mål också skall ha samma underlag för domen och innebörden var att samtliga domare måste ha del- tagit i bevisupptagningen. Reglerna om bevisupptagning utom huvudförhandling i tvistemål eller brottmål innebär däremot i princip inte att samma domare måste delta både vid bevis- upptagningen och vid avgörandet av målet. En slutsats som kan dras – och också har dragits i förarbetena till ärendelagen – är att det är väsentligt att domstolen noga klargör för sig själv och för parterna vad det är fråga om för sorts förhandling som skall hållas. Lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister (LRA) tillämpas på rättegången i tvister om kollektivavtal och andra tvister rörande förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Talan väcks genom ansökan om stämning. Utfärdas stämning skall förberedelse i målet äga rum. Sådan kan bestå i både skrift- växling och sammanträde för muntlig förberedelse. När förberedel- sen har avslutats skall Arbetsdomstolen företa målet till avgörande så snart det kan ske. Mål som skall prövas i sak skall normalt av- göras efter huvudförhandling. Målet får emellertid avgöras utan huvudförhandling om part begär det och domstolen med hänsyn till tvistens art och övriga omständigheter finner det lämpligt. Mot- sätter sig part att målet avgörs utan huvudförhandling måste en sådan hållas. I LRA står inte uttryckligen vad som får läggas till grund för domen. Det finns emellertid en hänvisning i LRA som anger att i allt som i lagen inte är särskilt föreskrivet gäller i tillämpliga delar vad som är föreskrivet i RB eller annan författning om rättegången i tvistemål, vari förlikning om saken är tillåten. Något annat än det som har förekommit vid huvudförhandlingen får alltså inte läggas till grund för domen. handläggning regleras i lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m. handlägger mål och ärenden enligt konkurrenslagen (1993:20), marknadsförings- lagen (1995:450), lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsument- förhållanden, lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan närings- idkare, produktsäkerhetslagen (1988:1604) och lagen (1994:615) om ingripande mot otillbörligt beteende avseende offentlig upp- handling. Sökanden och hans eller hennes motpart skall beredas tillfälle att vid sammanträde inför lägga fram sina syn- punkter och förebringa den utredning de vill åberopa. Före sammanträde kan muntlig eller skriftlig förberedelse äga rum i den utsträckning som domstolen bestämmer (14 §). Mål får i vissa fall avgöras och dom meddelas utan sammanträde om tillfredsställande utredning föreligger och part inte begär sammanträde (15 §). Lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder regle– rar dessa nämnders verksamhet. och hyresnämnd är förvaltningsmyndigheter som prövar bl.a. arrendetvister samt hyres- och bostadsrättstvister men även en hel del andra ärenden. I de flesta slags ärenden hålls i allmänhet någon form av förhandling. Vid prövning av hyrestvist skall parterna kallas att inställa sig inför nämnden. ett stort antal tvister av likartad beskaffenhet mellan en hyresvärd och en hyresgäst om villkoren för hyra av bostadslägenheter, får nämnden, sedan ett lämpligt antal typfall av tvister prövats, med ledning därav avgöra övriga tvister utan muntlig förhandling, om det dessutom är uppenbart att sådan förhandling inte behövs (9 §). Vid förhand- lingen kan muntlig bevisning tas upp (19 a §). Handläggningen enligt beskrivs något i avsnitt 5.2. Skiljeförfarandet har fått en modern och tidsenlig reglering genom i lagen (1996:116) om skiljeförfarande. Skiljeförfarandet är en form av privat rättskipning för tvister i frågor som parterna kan träffa förlikning om. Det syftar till ett snabbt och slutligt avgöran- de av en tvist och skyddar – till skillnad från en tvist i domstol – parterna från insyn utifrån. En annan skillnad är att parterna nor- malt har inflytande över vem eller vilka som sitter i skiljenämnden . Skiljedomen kan inte överklagas i vanlig ordning och är en exeku- tionstitel med i princip samma verkan som en domstols dom. Enligt 24 § i lagen skall skiljemännen ge parterna tillfälle att i all behövlig omfattning utföra sin talan skriftligt eller muntligt. avgörandet av en fråga skall muntlig förhandling hållas om part begär det och parterna inte har bestämt något annat. De för RB väsentliga principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration, återfinns inte i lagen om skiljeförfarande. Ute- blir ett vittne från en förhandling kan de närvarande vittnena höras och det uteblivna vittnet höras . Man kan också använda skriftliga vittnesberättelser och förhör på telefon eller förhör med hjälp av videoteknik.52 Det står naturligtvis parter och skiljemän ändå fritt att i den utsträckning som de finner lämp- ligt låta förfarandet påverkas av RB:s principer. I regel avslutas skiljeförfarandet med någon form av slut- sammanträde som visserligen påminner om en huvudförhandling men där RB:s bärande principer inte nödvändigtvis behöver till- lämpas men ofta gör det ändå. I detta sammanhang bör också verksamhet nämnas. Denna regleras i förordningen (1988:1583) med instruktion för . Nämnden har bl.a. till uppgift att pröva tvister mellan konsumenter och näringsidkare och att yttra sig i konsumenttvister i domstol (1 §). Konsumenttvister och frågor om yttranden till domstol avgörs efter föredragning – förutom i de enklaste fallen och då närings- idkaren inte har yttrat sig – vid sammanträde med avdelning. Nämnden består ofta av en domare som ordförande och var sin företrädare för näringsidkar- och konsumentintressena. Parter har inte rätt att närvara vid sammanträdet. Handläggningen är alltså helt skriftlig och någon möjlighet för part att lägga fram sin sak muntligt eller att lägga fram muntlig bevisning finns inte. Nämn- dens beslut är inte tvingande men de flesta seriösa näringsidkare följer de rekommendationer nämnden kommit fram till. 1998/99:35 s. 115 f. De västerländska rättsordningarna bygger – och har så gjort även före - på att tvistemål och brottmål normalt avgörs efter en domstolsförhandling. Givetvis förekommer skillna- der, ibland inte oväsentliga, länderna emellan. Det får här hänvisas till översikten om utländska bestämmelser i bilaga 2. Strafföreläggande var en nymodighet rättegångsbalk och syftade till ett förenklat förfarande när det gällde mindre allvarliga brott. Även hade emellertid i praxis utvecklats ett system som främst syftade till att bespara den misstänkte besvär och kostnader för att inställa sig vid rätten personligen eller genom ombud. Det gick ut på att den misstänkte i samband med polis- förhör erkände brottet (förseelsen) och till polisen överlämnade en fullmakt för innehavaren att föra hans talan i målet. På det viset kunde en polis eller annan rättens funktionär inställa sig vid huvudförhandlingen och erkänna brottet. Ett liknande förfarande tillämpas ofta vid erkända varusmugglingsbrott. Ramen för tillämpningen av strafföreläggandeinstitutet har vidgats. Från att ursprungligen endast ha kommit i fråga för böter under en viss beloppsnivå är det numera möjligt att använda strafföreläggande även för villkorlig dom eller sådan på- följd i förening med böter liksom för enskilda anspråk. infördes genom en särskild lag. En närliggande ordning fanns då redan såvitt avsåg parkerings- böter.53 Den huvudsakliga skillnaden i förhållande till straff- förelägganden var och är fortfarande att ordningsbot föreläggs av polisen och alltså inte av åklagare och avser endast lindriga bötesbrott. En annan skillnad är att ordningsbotsföreläggande inte får utfärdas om den misstänkte förnekar gärningen. inarbetades lagen om ordningsbot i 48 kap. RB. En misstänkt kan genom straff- eller ordningsbotsföreläggande anmodas att eller godkänna en bestämd sanktion. Har ett föreläggande utfärdats till godkännande , får enligt 48 kap. 3 § första stycket RB fråga om ansvar för brottet tas upp på nytt innan gått ut endast om den 53 Lag om parkeringsbot. misstänkte uttryckligen förklarat att han inte godkänner före- läggandet. Den sistnämnda bestämmelsen syftar till att hindra att parallella straffprocesser pågår gällande en och samma gärning (litispendens). Ett godkännande av ett strafföreläggande är, enligt 48 kap. 12 § RB, utan verkan om det sker sedan åklagaren utfärdat stämning, stämningsansökan eller nytt strafföreläggande, eller beslutat att inte väcka åtal för brottet eller beslutat att lägga ned eller inte inleda en förundersökning.54 Ett föreläggande om ordningsbot är, enligt 48 kap. 19 § RB, utan verkan om det godkänns sedan åklaga- ren utfärdat stämning eller stämningsansökan.