sou · GPB395d4 · 2002-01-01 00:00:00 — Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare den upp av vederbörliga intyg och en rimligt trovärdig berättelse och betala ut matpengar kan ses som ett legitimt samar- bete för ett gemensamt mål. Ett sådant samförstånd om det nöd- vändiga spelet och en acceptans av de skilda rollerna är inte helt ovanliga. IP61: Man ska ju inte ha någon fasad men man kanske ska ha en roll. Vi har ju alla olika roller i livet. Så att man får ju ha, man får ju spela – alla får ju vara lite skådespelare på nåt sätt. Så att det ... man får ha olika roller. Ärlighet bör i så fall inte betraktas som en moralisk egenskap hos en individ utan som en situationsbetingad norm. Samma person som undanhåller uppgifter om någon obetydlig inkomst i sin dekla- ration kan mycket väl vara öppen och ärlig mot sina närstående. Analogt förväntas människor inte öppet berätta allt om sina goda vänner för utomstående. Intervjuperson nr 46 krävde raka rör och att hans kamrater var ärliga. IP46: Men inte hos polisen, där får dom gärna ljuga så mycket dom vill. Men inte komma och säga att dom har suttit på polishuset och fått ett medskick av mig på . I: Är det skillnad mellan polisen och dig? IP46: Det är ju en jävla skillnad, det är ju inte våra vänner. Vi är ju inga ... Alltså polisen måste finnas, men vi är väl inga vänner så. Man kan väl hälsa och så på en snut också. Det finns även inom den kåren bra killar, det ska jag inte säga nånting om. Du vet, polisen är en sak som måste finnas. Sen är det väl vi som är dåliga tjuvar och så, det är så jag får säga. För faktum var ju, en snut som sa till mig en gång så här då: Du X, du får bli en bättre tjuv, och ja han har fan i mig alldeles rätt. Ja då torskade jag, vet du. Det fanns naturligtvis också uteliggare som tyckte att de hade god kontakt med sina socialsekreterare, trots att den inte inneburit att de fått någon form av bostad, och andra som var helt tillfreds med att anvisas plats på korttidsboenden. Men framför allt avviker erfa- renheterna hos de tre intervjupersonerna från den mindre kommu- nen. Dessa bodde alla i privata hyresrätter, som de visserligen inledningsvis bara haft provkontrakt på. De var genomgående nöjda med sina kontakter med , som kunde innefatta hemtjänst, kontaktperson, institutionsvård och/eller socialbidrag och beskrev inga svåra konflikter eller kränkningar i relationen till denna. Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare IP64: Kronofogden tar det (pensionen) för bedrägeri, men vad heter det, sociala ställer upp. /.../ Det är som om dom satsar på mig. Fastän de vet att jag ska ... Det kanske är därför att dom vet att jag skall dö? En kvinna som varit på behandling för sitt grava narkotikamissbruk berättade om förhandlingar med som föregått detta beslut: IP66: Kommunen gick ju in och betalade det. Jag hade satt, det var ju det villkoret jag hade satt – det är inte så att jag sätter villkor, men att jag skulle aldrig ha gått med på det (institutionsvård). Jag skulle aldrig ha åkt dit. Och sa dom att Självklart ska du ha det. Den lägenheten finns kvar i (samhälle). Men ta nu nån vecka och vila upp dig! För jag var lite sliten ska jag tala om för dig. i intervjun utvecklar hon sin syn på förhållandet mellan klienter och socialsekreterare: IP66: Som socialbidragare eller vad jag skall säga så har man ju skyl- digheter också. Det får man ju inte förglömma. Du har ju inte bara rättigheter. Jag har rätt till det och det, (men) man har skyldigheter, måste ju ställa upp själv också. Det finns med andra ord också ett annat, allvarligare spel där soci- alarbetaren kan framstå som en medspelare i ett gemensamt fram- tidsprojekt för en människa med svåra problem och där båda parter ser bostaden som en självklar förutsättning. En sådan gemensam överenskommelse motsvarar den samförståndslösning, som enligt (1999, s. 221 f.) utgör ett av fyra möjliga utfall av den förhandling som det sociala utredningsarbetet innebär. Två andra resultat kan vara att antingen socialsekreteraren eller klienten ensam vinner över sin motpart. Den fjärde möjligheten är att förhandlingen avbryts (ibid., s. 222). Det är temat för nästa del- avsnitt. Påfallande många av intervjupersonerna uppgav att de hade brutit kontakten med de sociala myndigheterna. Om detta är orsak till eller verkan av deras hemlöshet är inte helt lätt att avgöra. Huvud- intrycket är att de som är uteliggare i de allra flesta fall erbjudits någon form av boendelösning som de antingen förkastat direkt Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare eller provat och tagit avstånd från. Men samma situation kan också beskrivas som att de avvisats direkt eller först accepterats och sedan utvisats. När en individ exempelvis erbjuds att påbörja en boen- detrappa på villkor som han eller hon inte uppfyller kan ansvaret förläggas till individen eller till det system, som ställer upp villko- ren, beroende på perspektiv. I båda fallen verkar dock en bruten kontakt vara en vanlig följd. Ofta går intervjupersonernas berättelser ut på att de på något vis blivit besvikna på beslut eller bemötande inom , vilket fått dem att i vredesmod säga upp kontakten: IP43: har jag inte varit i kontakt med dom. På grund av att dom ställer krav som jag inte har lust att uppfylla alls. /.../ hon (socialsekreteraren) tyckte Skaffa dig ett sommarjobb och ett jobb, och kom tillbaka sen! och då tyckte jag Du kan dra åt helvete! Så sen har jag bara skitit i allting. IP16: Sociala har jag tröttnat på, jag har fått nej . IP33: Du är alkoholist! sa dom bara och jag hade ingenting att säga till om. Dom tog allt ifrån mig. skulle det inte falla mig in att ta kontakt med dom igen, för jag var så oerhört besviken på dom efter det som hände. IP47: Så jag får inte komma dit (till behandlingshem) och då anser jag det, när jag kommer ut så vill jag inte ha med dom att göra heller. Upprördheten kan också gälla former av kontroll eller regler som intervjupersonen inte kunnat acceptera. IP23: Jag vill inte träffa henne (socialsekreterare), helst inte ... Jag mådde så dåligt när jag träffade henne sist. /.../ Dom här socialreg- lerna, hur dom behandlar människor /.../ när jag drabbas av det själv så mår jag dåligt av det. IP26: Sociala har jag bett fara åt helvete. För jag hade med dom att göra, det var (namn) på (stadsdel), och hon är chef där. Och sen när hon kallade upp mig fyra gånger på en månad, då sa jag bara det att nu är det färdigt, nu går jag härifrån! Och det gjorde jag också. Och det är nu fem, sen ... Jag har inte haft en krona från dom . Ganska många hade brutit kontakten när de erbjudits boende i former de ansåg var förnedrande eller destruktiva för dem – åtmin- stone om de hade någon som helst annan lösning till hands. Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare IP61: Då ringde jag (socialsekreteraren) och sa att jag vill inte ha någon kontakt med dig mer ... för att då fick jag bo hos (vän). Och sen så träffade jag (nuvarande flickvän) /.../ Liksom det har ju ordnat upp sig för mig lite grann ... Jag vill inte ha med myndigheter att göra ens. Man är inte värd vatten. IP11: ... dom ställena som dom har, dom är ju – jag bosätter mig inte på nån institution typ (korttidsboende) eller nåt sånt längre. /.../ dom är dumma i huvet. Förfalskade mina urinprov och sånt där. Allmänt samhällsfientliga mot en. Att erfarenheten av boenden kan uppfattas som kränkande bekräftas också i (2001, s. 52 f). Det förefaller bero på dels det regelsystem dessa boenden kringgärdas av, vilket i sin tur kan medföra smått brutala av- och utvisningar vid regel- brott, dels den ofta dåliga standarden med ibland ostädade rum och slitna möbler, dels att de uppfattas som stigmatiserande kategori- boenden för de allra mest utslagna (se vidare ansnitt 3). IP1: Nej, det (kontakt med myndigheter) har jag inte haft på hela tiden. Ja, det var ju i början då, med det sociala. Men så tyckte jag dom strula till det, så jag sa upp det och bad dom fara så långt pepparn växer. Jag sa till dom det, att kan ni inte hjälpa mig med ett rum eller lägenhet, så behöver jag inte eran hjälp. Då klarar jag mig på egen hand! Några intervjupersoner ville inte ha någon som helst kontakt med myndigheter. En man hade föredragit att sova i tält av hemlöshet. Eftersom han en gång avvisats av socialtjäns- ten ville han inte försöka igen. IP75: Socialkontakter med myndigheter och liknande, det hade jag inte och det ville jag inte. // En gång tidigare i livet när jag studerade, , då sökte jag socialbidrag för en räknings skull men blev nekad, och sedan har jag aldrig tagit kontakt. Det har jag inte gjort nu heller. Jag trodde det jag kan klara mig själv och jag klarade faktiskt mig själv. De intervjupersoner som vid intervjutillfället hade någon form av tillfällig logi eller specialkontrakt uppfattade kontakten med soci- altjänsten, som var villkor för boendet, som ett nödvändigt ont; när det här året är slut med kontraktet så vill inte jag se röken av dom mer, ingen av dom (IP63). Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare IP42: Det bästa är att skippa dom, och stå på egna fötter tror jag. Inte ha med dom att göra alls. Det är det bästa. Stoltheten som gjorde att många av dem med den värsta boendesi- tuationen inte alls ville ha kontakt med innebar att de också avstod från socialbidrag till uppehälle, som de kanske vore berättigade till. Konflikten med socialsekreterarna angående de villkor och former för boende som erbjöds hade alltså ett högt pris som påverkade deras överlevnadsmöjligheter eftersom de härige- nom hänvisades till andra försörjningsstrategier. IP33: Jag går hellre och plockar tomburkar och försöker överleva på det, än att ta kontakt med dom igen. /.../ Jag får inget från socialen, inget från facket och jag har ingen pension, utan det jag har är ca 20–som jag får ihop genom att samla burkar och flaskor. För det kan jag gå till och få mig lite mat och smörgåsar. IP26: Jag har gamla arbetskamrater. Jag har gamla arbetsgivare. Man får gå ner och fråga dom om man kan få nån krona så man klarar sig. IP1: Jag tyckte det att jag vill inte ha era pengar om ni inte kan hjälpa mig med en lägenhet. /.../ det är faktiskt /.../ Jag hjälper till med att bära ut tidningar och ja, det är det jag över- lever på helt enkelt. IP16: ... det handlar om småbrott, det får man inte sticka under stolen (med). Det är ju knäckande bara det att man ska bli tvungen att hålla på med det, och med jämna mellanrum hamna på (polis- stationen). Det är ju inte skoj, man blir ju inte sedd som någon bra individ. IP31: Man tigger – och hoppas på att träffa på nån man känner som kan ge en tia eller en tjuga. IP19: Jag stjäl. Det känns smidigare än att gå till socialen. De bostadslösa intervjupersonerna berättar om flera olika slags svå- righeter i den personliga kontakten med myndighetspersoner. Ett problem är att det kan vara svårt att komma fram, att alls få något tillfälle till kontakt inom rimlig tid med socialarbetare. Systemet med telefontider och tidsbeställning skapar en karenstid mellan behovets uppkomst och den faktiska kontakten, vilken upplevs som ständiga avvisningar och förhindrar lösningar av logibehov Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare som uppstår akut. Ett mer övergripande problem är att det förefal- ler finnas ett gap mellan klienternas och myndigheternas föreställ- ning om vad man skall tala om och vad kontakten skall utmynna i. De förra hoppas på hjälp med just det de själva definierat som sitt behov, vilket ofta är något relativt konkret: ett intyg eller en remiss, medel till uppehälle, bostad eller logi, men känner en för- väntan att de skall lägga fram hela sin livssituation för handlägga- ren, som i sin tur kanske eftersträvar en helhetsbild som underlag för sitt beslut – och inte vill köpa grisen i säcken. Utöver konkret hjälp kan intervjupersonerna känna behov av att tala om sina problem, men detta behov kan uppstå exempelvis under en ångestfylld natt, och förutsätter en hög grad av tillgäng- lighet som myndigheter generellt inte kan leva upp till. Här kan i stället kontaktpersoner som man känner och kan söka upp utan tidsbeställning och utanför kontorstid ha stor bety- delse. Att öppna sig och vara ärlig om sina problem, misslyckanden och eventuella missgärningar kan tvärtom kännas obehagligt och ångestladdat, om det man säger kommer att användas som underlag för ett beslut. Om detta går en emot har man i så fall dels talat om personliga angelägenheter i onödan och för människor som man inte kommer att ha mer kontakt med, dels tvingas man upprepa sitt livs historia inför nästa potentiella hjälpteam eller myndighet. Medvetenheten om att ens berättelse har betydelse för beslutet kan medföra olust, rädsla och spänningar, och några intervjupersoner beskriver stor vånda och osäkerhet om vad de skall våga berätta och vad det i så fall får för konsekvenser. Det är inte entydigt vad de personer syftar på, som säger att en bra relation med myndigheterna innefattar att man kan prata med sin socialsekreterare eller handläggare. I något fall betyder det uppenbarligen att den senare låter sig övertalas eller övertygas, inte är omedgörlig. I något annat fall verkar det mera vara fråga om avspänt samspråk eller en trevlig konversation, något som dock även föreningar och bekanta kan erbjuda, som minst en intervjuperson syftar på att det går att få sakliga upplysningar. Ett litet antal intervjupersoner beskriver en fungerande kontakt med socialsekreterarna som inte bygger på förtroende eller kontroll genom öppenhet om personliga svårigheter, utan mer tycks handla om ett samförstånd om situationen. Två versioner av detta samspel har identifierats. I det ena fallet följer båda parter vissa former i utredningssamtalet. Klienten säger det som krävs för att få det Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare bistånd som begärs. Detta tycks dock förutsätta att även myndig- hetspersonen är med på noterna och aktivt medverkar till en berättelse som kan leda till det önskade beslutet. Samspelet karak- täriseras här av ett teamwork för att utforma ärendet så att det passar regelverket och leder till önskat beslut, och där båda parter är medvetna om att de deltar i ett spel format för att tillgodose myndigheternas formella krav. Detta spel förutsätter sannolikt viss erfarenhet och kunskap om såväl lagstiftning som lokalt bestämd praxis hos båda parter. Här uppträder alltså myndighetspersonen som klientens medspelare gentemot en mindre välvillig myndighet. I den andra versionen har socialarbetarna med stöd av sin egen myndighet kunnat verka för att erbjuda intervjupersonerna, som alltså inte är bostadslösa, det ekonomiska och sociala stöd som de behövt för att kunna behålla sina bostäder. De är medspelare och verkar i en organisation som delar klientens intressen. Men undersökningen visade också att många av de bostadslösa helt brutit kontakten med sociala myndigheter. En ganska stor grupp hade gjort det i vredesmod över avslag eller vad de uppfattat som illegitimt agerande, förödmjukande behandling eller otrevligt bemötande. Inte så få av dem hänvisade till sitt missnöje med de boenden som erbjudits och de villkor som ställdes för att få och behålla dessa logimöjligheter eller bostäder. Eftersom sådana direktiv och förslag ofta förmedlades av samma enhet eller t.o.m. samma individuella handläggare som handlade socialbidrag, innebar det att många av dem som sagt upp kontakten med socialen i fru- stration över att de inte fick stöd i sitt bostadsproblem inte heller sökte socialbidrag. De måste i stället plocka burkar, snatta, tigga eller begå olika småbrott för att överleva. De definierade myndig- hetspersonen som motståndare och vägrade därför fortsatt kontakt, även till priset av sin försörjning. 2 Hinder för bistånd När människor själva kontaktar myndigheter är det oftast för att de behöver och vill ha någon form av hjälp. Visserligen förekommer anmälningar av eller mot andra i det enda syftet att bidra till att rättvisa skipas eller att underlätta myndigheternas kontroll, men sådana exempel förekommer inte i intervjumaterialet, med undan- tag för när individer överklagat beslut eller klagat på handlägg- ningen av deras egna ärenden. Dessa frågor behandlas nedan i Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare Men de flesta intervjupersoner berättar om hur de sökt för att få bidrag, information, hjälp att få bostad och ibland stödkontakter eller behandling för missbruksproblem. Sjuk- vården har de kontaktat för att få medicin eller annan behandling mot psykisk eller fysisk ohälsa. Det finns en diskrepans mellan den hjälp som myndigheter erbjuder, den som individerna efterfrågar och den som faktiskt till- handahålls enligt de olika parternas definitioner. Att ordna förut- sättningar för social samvaro, samtal och billiga måltider kan ur myndigheternas synvinkel vara en hjälp, medan besökarna kanske uppfattar dem som inrättningar jämförbara med kommersiella kaféer eller lokaler. Även om de uppskattar det definierar de det kanske inte som hjälp och/eller associerar det inte med myndig- heter; jag går dit för att träffa lite folk och fika, och ta en smör- gås, och ... jag har inga tankar på att jag ska få nån personlig hjälp (IP38, se vidare 2001). Myndighetskrav för bidrag eller bostad kan också vara avsedda som hjälp men av klienten uppfattas som kontroll och exkludering (se 200a; 2000a). Ett samtal mellan personal och gäster på dagcentra, skyddade boenden eller socialkontor kan mycket väl betraktas som hjälp och stöd av de anställda men uppfattas som vardaglig konversation, kontroll eller rent av kränkande behandling av klienten eller gästen. Vad som skall definieras som bistånd respektive motstånd är alltså inte självklart, och inte heller vem som kan bestämma insatsens karaktär. Givetvis varierar intervjupersonernas erfarenheter av hur deras ansökningar om bistånd utfallit. Enstaka personer hade inte bara fått den hjälp de från början ansökt om utan dessutom informerats om och beviljats sådant de kanske inte visste att de kunde få. Den nedan citerade mannen som hade svåra missbruks- och hälsopro- blem hade fått hjälp med både bostadsanskaffning och hemtjänst och själv fått föreslå kontaktperson. IP64: Jag måste säga en sak, att sociala omsorgsnämnden, heter dom nu va, jag har aldrig haft så god hjälp som jag har . Det är (namn på socialsekreterare) /.../ Hon har hjälpt mig till det här (bostaden) och jag måste säga att jag har fått all hjälp i världen. Sen har jag fått hem- syster, har hon fixat åt mig, och en kontaktperson, och det är min släkting för att jag vill inte ha nån ... /.../ Hon var förresten uppe hos mig . Hon var här och så städade hon för mig. Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare Men vanligare är att intervjupersonerna berättar att de begärt en sorts hjälp men erbjudits en annan, som de inte tycker är lika bra. Så hade många intervjupersoner förväntat att de genom social- tjänsten skulle kunna få hjälp till en vanlig bostad men i stället erbjudits tillfälligt boende kanske i ett kategorihus för missbrukare. IP61: (Socialsekreteraren) har väl gjort allt för att hjälpa mig, men jag tycker inte att han hjälpte mig speciellt mycket, utan han stjälpte mig i stället, på något sätt. Han hjälpte mig inte med det jag ville att han skulle hjälpa mig med. För jag sa ju det att jag ville ha en lägenhet och han sa att, något sånt där ... Det – Altbo10 – är det enda vi kan hjälpa dig med, liksom. Det som avses ge hjälp är alltså inte alltid vad som upplevs ge hjälp. De administrativa definitionerna utgår från syftet och benämner vanligen rättsväsendets åtgärder som straff eller insatser för att skapa trygghet, medan och hälso- och sjukvårdens insatser definieras som bistånd eller behandling. Negativa sanktio- ner används visserligen även av dessa senare myndigheter men ten- derar då att legitimeras med att de vidtas för klientens/patientens bästa (se vidare 1996). Å andra sidan kan enskilda individer uppleva någon insats som hjälp, trots att syftet kanske enbart har varit att straffa; man har vilat opp sin kropp när man suttit inne på kåken (IP12), och fängelse kan enligt andra intervjupersoner både betyda bostad, trygghet, sysselsättning och utbildning. IP47: Jag har ju knarkat , det syns inte på mig ens. Det är många som säger att det inte syns på mig. Jag har kropp, jag är vältränad och typ ... Men det är alla fängelsestraffen som har gjort att jag är så välbe- hållen som jag är. Komma in dit ibland och äta upp mig och så här. Det är det som är. I: Så du ser inte dom fängelsestraffen som en negativ, väldigt negativ grej? IP47: Innerst inne så är det negativt, så länge det är fängelsestraff. Man har gjort ett brott som man inte får lov att göra. Men så är det en hjälp för många som ... Det finns många som går in på fängelse och släpps ut sen, och dom vill in igen va. För dom känner trygghet i fängelset för att dom har ... Dom har sin mat, dom har allting och jobb och typ allt, så. /.../ det är en skola som är bra att gå, om man säger. När man ändå är där, va – det är ju fängelse. Man lär sig mycket så. 10 är beteckningen i för jour- och korttidsboenden, skyddade boenden, träningslägenheter och kategoriboenden, vilka förvaltas av en separat organisation inom (se vidare 2001a). Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare Resten av detta avsnitt utgår dock från intervjupersonernas berät- telser om vilken hjälp de sökt i relation till vad de faktiskt fått och deras egna förklaringar till varför de inte beviljats vad de begärt. Ett dilemma är att de inte passat in i hjälpapparatens fördefinierade problem- och klientkategorier. Det andra problemet är att även om intervjupersonerna erfarit att de haft stöd av (någon av) sina hand- läggare i sina problemdefinitioner, har dessa inte förmått utverka det erforderliga biståndet. Det tredje hindret för adekvat hjälp som vi tar upp är att myndigheterna försöker skjuta ifrån sig ansvaret på andra kommuner eller myndigheter eller på individen själv. Problemen passar inte biståndet Avdelningar, enheter och institutioner inom och sjukvården avgränsar sin krets av klienter respektive patienter med hänsyn till vad de uppfattar som sitt ansvar enligt lagstiftning och lokal organisation och i förhållande till andra myndigheters ansvarsområden samt individens rättigheter och skyldigheter. Men den aktuella arbetssituationen har också betydelse. Å ena sidan gör de bedömningar av vilka klienter som passar in i ett behandlings- program eller en befintlig grupp, å andra sidan påverkas de av ett slags effektivitetskriterium, nämligen vilka individer och problem det lönar sig att satsa på. De enskilda individerna erfar detta som att de avvisas för att de har ömsom för mycket, ömsom för lite problem för att passa in i myndighetens klientmodell eller en boendeenhets målgrupp. Detta kan i sin tur betyda att beviljandet av bistånd och behandling för dem framstår som oförutsägbart och godtyckligt. En man hade blivit erbjuden en säng på ett korttids- boende, men tackat nej, eftersom han befarade återfall i missbruk på denna typ av enheter. IP68: Det är så mycket knarkare som bor där. Och jag klarar inte av det här. Men det är det ingen som fattar. Att om knarket ligger där ... och du sitter här ... och ska du säga nej. När du mår dåligt. Det går inte. Och jag vill inte springa på skiten igen. Men det fattar ju inte (handläggare på ). /.../ Han vet ju inte ens hur det ser ut. /.../ Och jag har sagt till honom du, då bor jag i en trappuppgång. Här ansåg kanske handläggaren, men inte klienten själv, att det föreslagna biståndet passade hans problem eftersom han hade Utanför bostadsmarknaden: myndigheter som motståndare och medspelare