sou · GPB37d2 · 2002-01-01 00:00:00 — När de radio- aktiva ämnena i tabellerna 5.1 och 5.2 sönderfaller avges jonise- rande strålning av olika slag. I tabellerna anges vilket eller vilka strålslag som är vanligast vid respektive sönderfall. Alfastrålning utgörs av positivt laddade partiklar, heliumkärnor, som består av två protoner och två neutroner. Alfastrålningen har mycket kort räckvidd, i luft och 50 µm i vävnad, och stoppas till allra största delen av hudens hornlager (det yttersta skiktet som består av döda celler). Alfapartiklarna kan därför endast skada levande celler om de befinner sig inne i kroppen. Detta är vad som sker vid radondöttrarnas sönderfall i lungan. Där träffar de utslungade alfapartiklarna direkt de oskyddade epitel- cellerna i luftrör och lungblåsor. Alfastrålningen ger en för- hållandevis stor stråldos till de organ som den träffar jämfört med beta- och gammastrålning. Radon, vad är det? Betastrålning utgörs av elektroner, betapartiklar, som är negativt laddade. Denna strålning har längre räckvidd i luft än alfastrålning men kortare än gammastrålning. Även betastrålning orsakar störst skada på människan om det radioaktiva ämnet finns inne i kroppen. Gammastrålning är en elektromagnetisk strålning med hög energi av samma typ som röntgenstrålning. Den har lång räckvidd och kan exempelvis nå i luft eller i sten eller betong. För att avskärma av gammastrålningen erfordras tegel eller jord. Gammastrålning från ett radioaktivt ämne utanför kroppen kan träffa alla vävnader och celler inuti kroppen. Gammastrålningen mäts oftast i enheten µSv/h (mikrosievert , storheten kallas miljödosekvivalent). En äldre enhet som fortfarande används i vissa sammanhang är µR/h (mikroröntgen ). 1 µR/h motsvarar 0,01 µSv/h. Radonet i våra byggnader (Rn-222) kommer antingen direkt från marken eller från byggnadsmaterial som är tillverkade av från marken. Det kan också komma in i huset med det vatten som pumpas upp från marken och används i hushållet. Uran – radium – radon Uran och radium finns i de flesta berg- och jordarter och därmed också i stenbaserade byggnadsmaterial. Förutom uran och radium finns i naturen det radioaktiva grundämnet torium och den radio- aktiva kaliumisotopen kalium-40. Halten uran, radium och torium är olika i skilda typer av berg- arter på grund av bergarternas bildning och kemiska sammansätt- ning. Vanlig haltnivå av uran är från mindre än ett till några gram per ton berg. Toriumhalten är genomsnittligt högre än Radon, vad är det? uranhalten, men stora variationer förekommer. Särskilt låga är uran- och toriumhalterna i sedimentära bergarter som kalksten, sandsten och kvartsit samt i basiska bergarter som gabbro, diabas, diorit och basiska vulkaniter, de senare ofta kallade grönstenar. Djup- och gångbergarter som är rika på kiselsyra, SiO2, t.ex. graniter, apliter och pegmatiter, har ofta betydligt högre halt av uran, radium och torium än andra bergarter. Riktigt höga halter av uran och radium kan förekomma i vissa typer av graniter och peg- matiter samt lokalt där uran koncentrerats, t.ex. i uranmineralise- ringar och uranmalmer. Alunskiffer är en kol- och kerogenrik svart skiffer med höga uranhalter men låga toriumhalter. Alla andra skifferbergarter har låga till normala uranhalter. På kartan i figur 5.1 redovisas var i alunskiffer finns och inom vilka områden som uranrika graniter och pegmatiter är vanliga. När berggrunden bryts ner eller vittrar ner till jord transporteras uran, radium och torium bort mekaniskt med vatten och kemiskt genom lakning. Därigenom kommer halterna av dessa ämnen att gradvis minska ju mer materialet bryts ner. De lägsta halterna har finsand som i stort enbart består av frilagda korn av kvarts och fält- spat. Det uran, radium och torium som blivit löst i vattnet eller finns i vatten i mycket små korn av uranförande adsorberas på lerpartiklar eller fälls som sådana. Därför har leror och lerig silt vanligen högre halter av uran, radium och torium än andra jord- arter. Ett undantag från den ordning som här redovisats är jordar som innehåller alunskiffer. Skiffern är ytterst finkornig och uranet förekommer som ytterst små korn, som är jämnt fördelade i skiffern. Vid nedbrytningen av alunskiffern bildas allt mindre korn så att det bildas en skifferlera, som består av små alun- skifferkorn. Någon större urlakning av uran förekommer inte, varför uranhalten i t.ex. sand av alunskiffer i stort sett är densamma som i alunskifferberget. Radon, vad är det? Figur 5.1 Särskilt uran- (radium-) rika bergarters utbredning i Figuren finns endast i den tryckta versionen. Av det radon som bildas i mineralkornen i jorden avgår 10–till porerna (i lera ). Hur stor andel av radonet som av- går, dvs. emanerar, beror på mineralkornens storlek, uppbyggnad, Radon, vad är det? sprickighet och vittringsgrad samt på hur radiumatomerna är placerade och radiumhalten. Ju mindre kornen är, ju sprickigare och mer vittrade de är, ju fler radiumatomer som sitter på mineral- kornens ytor och sprickytor och ju högre radiumhalten är desto större andel av det bildade radonet avgår. Utfällning av radium på kornytor och i sprickor är den huvudsakliga källan till uppmätta radonhalter. Radium i kornen bidrar endast i liten omfattning. Tabell 5.3 Normala halter av radium-226 och radon-222 svenska jordarter 10 000- 40 000 Morän med granitiskt material 20 000- 60 000 Morän med uranrikt granitisktmaterial 4 000- 50 000 Jordarter som innehåller alunskiffer 50 000- >1 miljon Radonhalten i jordluften påverkas, förutom av radonavgången från mineralkornen, även av att radon diffunderar från jordlagret till atmosfären ovan markytan, dvs. exhalerar, samt av jordens vatten- halt och av vinden, som ventilerar bort radon. Eftersom dessa faktorer ändrar sig under årets gång, t. ex. genom att marken fryser till eller att det regnar och blåser olika mycket, varierar radonhalten i jordluften i marknära skikt med en faktor två till tre eller ännu mer. Generellt är radonhalten i jordlagret högst , när markytan är frusen. Under ett tjälat jordlager byggs radonhalten upp till vad som maximalt kan bildas. Mätningar av radon i jordluft bör undvikas under vår och försommar när mark- vattenhalten är hög. Hur mycket radonhalten varierar beror i stort på jordens genom- släpplighet, permeabilitet. Radonhaltens variation är störst i grov- korniga jordarter och minst i finkorniga leror. I grus är radonhalten vid av den maximala. I silt inträffar mot- svarande förhållande redan vid . I tabell 5.3 redovisas normala halter av radium-226 i svenska jordarter. Där redovisas också normala halter av radon-222 i jord- luften på cirka en meters djup. Radon, vad är det? Lägst är radonhalten i sand där den vanligen ligger på 5 000– 10 /m3. Även vid så låga radonhalter i jordluften kan i vissa fall radonhalten i huset vara förhöjd. Det är en fråga om hur stor mängd jordluft som sugs in. Bygger man ett hus med betongplatta på marken eller med källare kan detta jämföras med att lägga ett lock på markytan. Radonhalterna i jordluften direkt under huset stiger därvid till halter som ligger nära de som maximalt kan bildas vid aktuell radiumhalt. För att radon i större mängd skall kunna transporteras från marken in i byggnaden, måste det finnas möjlighet att transportera radonet. Ju genomsläppligare en jordart är desto större är förut- sättningen till transport. Därför har det visat sig att hus som är grundlagda på grusiga isälvsavlagringar i form av åsar ofta har för- höjda och ibland mycket höga radonhalter inomhus. I grusåsen ligger dessutom grundvattenytan vanligen långt under markytan, varför det finns stora volymer radonhaltig jordluft som är tillgäng- lig för transport. Består dessutom bergarterna i grusåsen av uran- rika graniter eller alunskiffer blir också radonhalten i jordluften hög och risken för höga radonhalter inomhus stor. Är radonhalten i jordluften mycket hög behövs det inte mer än att några hundra liter jordluft läcker in i byggnaden för att radonhalten inomhus skall bli för hög. För att jordluft skall kunna transporteras in i byggnaden måste det finnas jordluft som kan förflyttas. Ingen eller mycket litet jordluft kan transporteras fram till byggnaden, om grundvattenytan ligger i nivå med bottenplattan eller jordarten har låg permeabilitet. Därför har byggnader, som är grundlagda på lera och silt som regel låga radonhalter. Ligger grundvattenytan på djup mellan noll och en meter under huset är som regel jordluftvolymen för liten för att upprätthålla en så hög radonhalt i jordluften att detta kan orsaka förhöjda radon- halter inomhus. Läcker det i detta fall in luft genom jordlagret under huset, kommer jordvolymen i de flesta fall att ventileras med atmosfärisk luft. En sådan ventilation medför att radonhalten i jordluften under huset sjunker kraftigt. Vanligen är den tillgängliga volymen jordluft för liten för att radonproblem skall uppstå i byggnader grundlagda direkt på berg eller på sprängstensfyllning som är mindre än . För att förhöjd radonhalt i detta fall skall kunna uppstå inomhus behöver radiumhalten i berget vara hög så att radonavgången blir särskilt Radon, vad är det? Exempel på sådana fall är hus som är grundlagda på uranrika pegmatiter, uranförekomster eller alunskiffer. Många byggnader med förhöjda och höga radonhalter inomhus är grundlagda på fyllning ovanpå mark som i övrigt inte skulle innebära någon radonrisk. Fyllningen fungerar i dessa fall som stora genomsläppliga luftmagasin genom vilka luft sugs in i bygg- naderna. Radonet avgår från materialet i fyllningen. Normalt sker en relativt kraftig ventilation av fyllningen genom blåst och tempe- raturvariationer, men täcks fyllningen av matjord eller lera ökar radonhalten kraftigt i luften i fyllningen. Byggnaden behöver nöd- vändigtvis inte vara belägen ovanpå fyllningen för att det skall upp- stå radonproblem. I många fall räcker det med att byggnaden står i kontakt med lagret av fyllning. Radonhalten i jordluften är alltid så hög att radonhalten i en bygg- nad kan bli högre än /m3. Detta även när radonhalten är som lägst, ca 5 /m3 i sand. För att radonhalten i byggnaden då skall bli högre än /m3 fordras dock: ·Att marken eller del av marken under byggnaden är luftgenom- släpplig. ·Att tillräcklig mängd jordluft kan läcka in i byggnaden. ·Att den för transport tillgängliga luftvolymen i marken är till- räckligt stor för att radonhalten i jordluften skall upprätthållas även om delar av denna borttransporteras. Tillräckligt inläckage av jordluft för att radonhalten inomhus genomsnittligt skall bli högre än /m3 är ca /h om läckaget sker till ett enplanshus med bottenyta och en luft- växling av 0,2 oms/h och radonhalten på den inläckande jordluften är 5 /m3. Om radonhalten i jordluften i stället är 50 /m3, räcker det med luft från marken. Radon, vad är det? Uran och radium finns i de flesta stenbaserade byggnadsmaterial, eftersom det är allmänt förekommande grundämnen i våra jord- och bergarter. Normalt är mängden uran och radium i byggnads- materialet liten och har ingen praktisk betydelse. Det finns emellertid några undantag såsom skifferbaserad lättbetong och betong med ballast av uranrik granit. Från radonsynpunkt är det främst den alunskifferbaserade lättbetongen som orsakar förhöjda radonhalter. Tabell 5.4 Radiumhalt i några olika byggnadsmaterial samt radon- avgång från obehandlad yta Den alunskifferbaserade lättbetongen, eller blåbetongen som den kallas i radonsammanhang, är således den största radonkällan bland byggnadsmaterialen. Blåbetongen har tillverkats på en rad platser i landet. Den finns i såväl armerade som oarmerade produkter för stomkonstruktioner (t.ex. vägg- och bjälklagselement, murblock) och stomkompletteringar (element och murblock för mellanväggar, isolerblock). Radium- halten varierar kraftigt mellan olika partier beroende på var i råmaterialet bröts och i än högre grad mellan olika tillverk- ningsorter, vilket framgår av tabell 5.5. Det bästa sättet att konstatera om det finns blåbetong i en bygg- nad är att mäta gammastrålningen från väggar och bjälklag. Detta görs enkelt med ett gammainstrument, som direkt visar resultatet på en display eller med visare, se avsnitt 5.5.3. Gammastrålnings- värden mellan ca 0,25 µSv/h (25 µR/h) och uppåt 1,20 µSv/h (120 µR/h) indikerar att det är blåbetong. Andra byggnadsmaterial som kan ha en förhöjd till hög radium- halt är vissa tegelsorter samt betongprodukter som framställts av slagg från bl.a. järnmalm med förhöjd uranhalt. Det finns även hus Radon, vad är det? som är byggda med murblock tillverkade av så kallad rödfyr (alun- skifferaska) samt tegel som framställts av alunskiffer. Tabell 5.5 Produktion av skifferbaserad lättbetong i (Bq/kg) 1929–19592) Bjälklag, takelem. 1947–19752) 1930–19742) 1955–19742) 1)Mätningarna har gjorts av SSI. 2)Driften har fortsatt vid fabriken med tillverkning av sand- baserad gasbetong. Radiumhalten är en faktor som har betydelse för hur stor radon- avgången är. Byggmaterialets kemiska sammansättning och poro- sitet är ett par andra, men den kanske viktigaste är ytbehandlingen. har tillsammans med vid mätt radon- avgången från bl.a. lättbetong med olika radiumhalter och med olika ytbeläggningar. Resultatet av dessa mätningar redovisas i Radonexhalation från byggnadsmaterial (m.fl. 1982). En plastad papperstapet tillsammans med ett tunnputsskikt halverar radonavgången från väggytan. Stryks ytan dessutom med exempelvis akrylatfärg blir radonutströmningen mycket liten. Om väggens ena sida förses med ett tätare ytskikt ökar radonavgången markant från den andra sidan. Detta faktum bör lämpligen beaktas vid tilläggsisolering av ytterväggar av blåbetong. Dock har en kom- plettering av väggens utsida med mineralull och en luftspalt bakom fasadplåten knappast någon betydelse för radonexhalationen inåt, eftersom den konstruktionen är luftig. Däremot kan förmodligen alternativen med den relativt tätare cellplasten som limmas direkt på den gamla fasadytan ge en förhöjd radonhalt inomhus på grund av ökad radonexhalation. Radon, vad är det? I ett normalt bostadsrum med samtliga väggar bestående av blå- betong med radiumhalten 1 /kg blir radonhalten 120–/m3, om luftväxlingen i rummet är 0,5 oms/h och väggarna har en ordinär ytbehandling. Detta gäller givetvis endast om radon- halten orsakas av radon enbart från byggnadsmaterialet. Är luft- växlingen hälften så stor (0,25 oms/h) blir radonhalten den dubbla (240–/m3). Har rummet såväl väggar som bjälklag av skifferbaserad lättbetong med hög radiumhalt blir radonhalten be- tydlig högre. Radonhalten i grundvattnet i marken bestäms av radiumhalten i den omgivande jorden och berggrunden. Grundvatten i jorden har vanligen den maximala radonhalt som radonemanation från mineralkornen till vattnet i porerna kan ge. Det vill säga halten beror på radiumhalten i jordlagret och hur stor andel av alla bildade radonatomer som avgår till vattnet i jordlagrets porer. Radonhalten i vattnet från grävda brunnar är vanligen betydligt lägre än i grundvattnet. Detta beror dels på att vattnet har stått i brunnen så länge att en del av radonet har hunnit sönderfalla, dels på att regnvatten tillförts brunnen genom direkt tillrinning. För vatten som tas från brunnar som borrats i berg är radon- halten normalt betydligt högre än i vatten från grävda brunnar. Detta beror på att radonet avgår från radium som utfällts på ytorna av de sprickor i vilka grundvattnet cirkulerar. Radonet kan där- igenom avgå direkt från ytbeläggningen till vattnet och radonkon- centrationen kan bli mycket hög. Särskilt hög är den ofta i vatten som tas från brunnar som borrats i bergarter med förhöjd uranhalt. Sådana bergarter är t.ex. graniter, pegmatiter, syeniter och porfyr. SOU 2001:7 Radon, vad är det? Tabell 5.6 Radonhalter i vatten Bq/l vatten Grundvatten i lösa jordarter Vatten i grävda brunnar Vatten i borrade brunnar Vatten i brunnar borrade i bergarter med låg Vatten i brunnar borrade i bergarter med hög Radon avgår från vattnet till rumsluften då vattnet hanteras i hus- hållet. Ju mer vattnet behandlas desto mer radon avgår. Vid spol- ning i toalettstolen avgår av radonet, vid duschning 60– och vid tvättning eller diskning i maskin 90–. 5.4Radonhalten varierar över tiden Radonhalten varierar såväl som från dygn till dygn i en bostad eller annan byggnad. Ofta är variationen stor. Den beror på en rad olika orsaker. Inomhus är det någorlunda tem- peratur, medan utomhustemperaturen kan variera åtskilliga grader . Skillnaden i temperatur inne–ute skapar en drivkraft, s.k. skorstenseffekt eller termisk stigkraft. Ett otätt hus med för vind oskyddat läge i ter- rängen har stora variationer i luftväxlingen inomhus orsakade av vindriktning och vindhastighet. Vinden påverkar också luft- trycket inomhus, vilket kan föranleda att mer eller mindre mängd radonhaltig jordluft sugs in i huset. ·Variationer i luftväxlingen orsakade av boendet. När ingen är hemma är huset normalt tillstängt och luftväxlingen liten, vilket ger en förhöjning av radonhalterna. Förhållandet är i stort sett detsamma . Om rum med inläckande markradon hålls till- stängda med någorlunda täta dörrar är radonhalten normalt något lägre i övriga delar av huset än vad den blir när dörren Radon, vad är det? I det tillstängda rummet är förhållandet naturligtvis det omvända. ·Bruket av spisfläkt. När spisfläkten används ökas luftväxlingen i huset, men ofta då även undertrycket. I hus med någon form av mekanisk ventilation, som är igång dygnet runt med effekt är luftväxlingen betydligt stabilare än i hus med självdrag som undertrycket inte heller varierar så mycket. Dessa faktorer gör att radonhalterna håller sig på en något mera jämn nivå . Radonhalten i jordluften varierar också över tiden enligt avsnitt 5.3.1. Här är svängningarna inte så stora , men väl från vecka till vecka eller än mer från månad till månad. Variationerna är naturligt nog större närmare markytan än ner i marken, vilket bör beaktas vid radonmätningar före eller i samband med nybyggnad. Radon och gammastrålning mäts av olika anledningar. Den van- ligaste är att man skall kontrollera radonhalten inomhus för att jämföra med gällande gräns- och riktvärden, vilket kräver minst två månaders mättid. Vid fastighetsförsäljning har man ofta inte på sig. Mätningen görs då under endast , vilket fordrar andra typer av instrument än vad långtidsmätningen gör. Mätning av radon i mark och i vatten kräver andra mätmetoder och instrument. I följande avsnitt beskrivs kortfattat de vanligaste metoderna och mätinstrumenten. 5.5.1Mätning av radonhalter i inomhusluft Det finns en rad olika metoder för att mäta radonkoncentrationer i inomhusluft. () har gett ut en me- todbeskrivning för mätning av radon i bostäder (SSI 1994). Av beskrivningen framgår bl.a. när, var och hur mätningen skall utföras och hur årsmedelvärdet skall beräknas. Radon, vad är det? avsedd för mätningar som kan komma att ligga till grund för ett myndighetsbeslut, t.ex. ansökan om bidrag för att sänka radon- halten i en bostad. SSI har också lämnat rekommendationer för hur rådgivande korttidsmätningar, t.ex. vid husköp, bör utföras. Sådana mätningar omfattar normalt 2 till . Mätningar som syftar till att bestämma radonhaltens årsmedel- värde skall utföras . Även rådgivande kort- tidsmätningar skall utföras , men för dessa finns det särskilda restriktioner när det gäller bl.a. vindstyrka, ute- temperatur och vädring. Mätningen bör utföras i två av de bostadsrum, där man vistas mest, dock ej i kök eller våtrum eftersom en förhöjd luftfuktighet kan påverka mätnoggrannheten. Består bostaden av mer än ett bo- stadsplan bör minst ett rum på varje plan mätas. Instrumentet eller detektorn skall placeras på ett sådant ställe i rummet att den upp- mätta radonhalten är så representativ som möjligt för rummet. Här följer en kort beskrivning av de vanligaste mätmetoderna. Mer utförliga anvisningar finns i SSI:s Strålning i bostäder, (SSI 1994). SSI kan också upplysa om vilka firmor som regelbundet kalibrerar sina instrument och detektorer hos SSI. Mätmetoden med spårfilm är den vanligaste. Spårfilmen fungerar så att alfapartiklar från såväl radon som radondöttrar träffar ytskiktet på en film av cellulosanitrat eller polyester och ger upphov till skador (spår). Genom att kemiskt etsa filmen blir spåren synliga och kan räknas i mikroskop. Mängden spår per ytenhet är propor- tionell mot halten av de alfastrålande isotoperna i den luftvolym som finns inom radien för alfapartiklarnas räckvidd och mot mättiden. Detektorer finns såväl med öppen spårfilm som med filmen monterad i en dosa som utestänger radondöttrarna, se figur 5.2. Radon, vad är det? Detektorer med spårfilm. Figuren finns endast i den tryckta versionen. Detektorerna är av typ E-Perm. Mätinstrumentet utgörs av en mät- kammare i vars botten en elektret är placerad. Elektreten består av en teflonplatta som laddas upp till . Mätningen startas när kammaren öppnas och radongas diffunderar in i kammaren. Detta sker genom ett filter som avlägsnar radondöttrarna. Då radonet sönderfaller joniseras luften i kammaren och de bildade negativa jonerna dras till elektreten. Varje elektron sänker elektretens spänning en smula. Mätningen avslutas genom att mätkammaren stängs. Med en speciell voltmätare mäts elektretens laddning vid radonmätningens start och slut. Skillnaden i spänningen är propor- tionell mot radonhalten i rummet och exponeringstiden. Elektretbaserade radonmätare används främst vid s.k. rådgivande korttidsmätningar, t.ex. vid fastighetsförsäljningar. Radon, vad är det? Momentana och kontinuerligt registrerande radonmätare Instrumenten kan vara av i princip tre olika typer: Vid mätning pumpas luften in i jon- kammaren genom filter som avlägsnar radondöttrarna. De alfa- sönderfall som sker i kammaren frigör elektriska laddningar. Dessa samlas in på kammarens elektroder med ett elektriskt fält. De elektriska pulserna förstärks och analyseras av en mikro- processor. ·Mätkammare med halvledardetektor. Rumsluften diffunderar in i mätkammaren genom ett filter som avlägsnar radondöttrarna. När radongasen i mätkammaren sönderfaller bildas radon- döttrar. Alfastrålningen, som avges vid sönderfallen, registreras av en halvledardetektor. Vid mätning pumpas luft in i mätkammaren genom ett filter som avlägsnar radondöttrarna. Alfapartiklarna som bildas vid sönderfallen i mätkammaren orsakar ljusblixtar när de träffar kammarens zinksulfidmålade väggar. Via ett fönster är mätkammaren förbunden med en fotomultiplikator. Denna om- vandlar ljusblixtarna till mätbara elektriska pulser som registre- ras i en räknare. Dessa typer av mätare används främst vid s.k. rådgivande korttids- mätningar, t.ex. vid fastighetsförsäljningar. De används också vid bl.a. mätning av radon i marken och vid spårning av inläckande jordluft i byggnader. 5.5.2Mätning av radonhalter i vatten Enda sättet att bestämma radonhalten i vatten är att utföra en radonanalys på ett vattenprov. Det är viktigt att provet tas på rätt sätt och att det representerar förhållandena när vattnet är väl om- satt. Exempelvis måste prov på vatten från en bergborrad brunn tas på färskt vatten efter det att hela rörsystemet spolats igenom. SSI har därför givit ut en instruktion för provtagning av vatten vid radonanalys (SSI 1997). Vattenprovet sänds vanligtvis in till ett laboratorium som utför själva analysen. Det finns flera olika metoder för att analysera radon i vatten. Vanligast är att mäta gammastrålningen från radon- dottern vismut-214 i ett vattenprov där radonet stått så länge att Radon, vad är det? radonhalten kommit i jämvikt med radondöttrarna. Det är en enkel och bra metod, men andra metoder som avluftning av provet och mätning av radongashalten, vätskescintillation och mätning med elektret är även de bra metoder som är väl så känsliga och till- förlitliga. SSI har tagit fram en preliminär metodbeskrivning för bestämning av radonhalt i vatten med gammaspektrometri (SSI 1998).