sou · GPB373 · 2002-01-01 00:00:00 — Vid sin prövning skall länsrätten undersöka om det begärda tillståndet står i överensstämmelse med reglerna i 4 § och om det uppgivna kreditbehovet kan anses motiverat. att lägga fram utredning om de omständigheter som ligger till grund för begäran. Om det till exempel gäller lån för förbättrings- eller moderniseringsarbeten, bör förvaltaren lämna en redogörelse för de planerade arbetena och de beräknade kostnaderna samt ange vilka möjligheter han har att skaffa fram nödvändiga medel. Det kan observeras att avsikten är att tillstånd också skall kunna erhållas för omplacering av redan befintliga lån eller för att täcka rena driftskostnader. Något behov för förvaltaren att låna större belopp torde regel- mässigt inte uppkomma så tidigt under förvaltningen att någon tid för denna inte hunnit bestämmas (jfr 2 § första stycket). Om mot förmodan så ändå blir fallet kräver en upplåning tillstånd från länsrätten om återbetalningstiden är längre än . Med hänsyn till att anläggningsinnehavaren själv kan komma att få infria de lån som förvaltaren med länsrättens tillstånd tar upp, får länsrätten inte lämna tillstånd utan att anläggnings- innehavaren beretts tillfälle att yttra sig över förvaltarens begäran. Medger anläggningsinnehavaren förvaltarens ansökan bör läns- rätten utan vidare prövning kunna bevilja det sökta tillståndet. tillsynsansvar motiverar att länsrätten bereder även tillfälle till yttrande. I tredje stycket ges en bestämmelse genom vilken förvaltaren kan inskränka det i lagen för honom angivna kompetensområdet. Som förutsättning gäller att det är fråga om en angelägenhet som saknar betydelse för ändamålet med förvaltningen. Förvaltarens beslut fordrar för sin giltighet inte något medgivande av länsrätten. Beslut om en kompetensinskränkning bör förekomma endast undan- tagsvis. Förvaltaren kan fritt återkalla sitt beslut. Länsrätten, nätmyndigheten, och anläggningsinnehavaren skall genast underrättas om ett beslut som fattas enligt styckets bestäm- melse. 6 § Förvaltaren skall anses som arbetsgivare enligt skatte- betalningslagen (1997:483) beträffande av honom förvaltad egen- dom. Bestämmelserna i 13 kap. 1 § nämnda lag om befrielse från betalningsskyldighet gäller även förvaltaren. Genom paragrafen övertar förvaltaren anläggningsinnehavarens ansvar enligt skattebetalningslagen. Efter ett beslut om tvångsförvaltning förvaltas anläggningen för anläggningsinnehavarens räkning. Anläggningsinnehavaren är fort- farande skattskyldig och någon annan är inte heller berättigad att utnyttja uppkomna underskott av anläggningen vid sin taxering. Ofta kan anläggningsinnehavaren ha inkomster från ytterligare anläggningar eller från andra förvärvskällor. Inkomstskatten beräknas med hänsyn till den skattskyldiges samtliga inkomster och avdrag. Med denna utgångspunkt åvilar deklarationsskyldig- heten beträffande den tvångsförvaltade egendomen fortfarande anläggningsinnehavaren. Lagen innehåller särskilda regler som syftar till att anläggningsinnehavaren skall få tillgång till det räkenskapsmaterial som denne behöver för att kunna fullgöra sin deklarationsskyldighet (16 §). Även skyldigheten att lämna kontrolluppgifter om utbetalda löner m.m. vilar på anläggnings- innehavaren (se lagen, 1990:325, om självdeklaration och kontroll- uppgifter). Det får anses ligga på förvaltaren att lämna anläggningsinnehavaren de uppgifter som behövs för att denne skall kunna fullgöra sina skyldigheter. Länsrätten har möjligheter att ge närmare anvisningar i detta avseende. Anläggningsinnehavaren har knappast några möjligheter att ta del av den löpande förvaltningen på det sätt som krävs för att denne skall kunna göra skatteavdrag på löner m.m. Förvaltaren ansvarar ensam för att i likhet med övriga kostnader också lönerna betalas. Den skyldighet som föreskrivs i skattebetalningslagen om att göra skatteavdrag på lön och betala in denna skatt beträffande arbetstagare i fråga om arbete som utförs på den tvångsförvaltade anläggningen vilar enligt paragrafens bestämmelse på förvaltaren. Också annan skyldighet som följer av den lagen vilar på förvaltaren. Han skall således lämna de uppgifter som föreskrivs i lagen. I de fall det saknas pengar för att göra inbetalningar av skatt har förvaltaren möjlighet att ta upp lån, större lån dock endast med länsrättens tillstånd. Länsrätten kan ålägga anläggningsinnehavaren att utge de medel som saknas. Det finns också en bestämmelse i skattebetalningslagen som medger möjlighet till befrielse från betalningsskyldighet. Den bör kunna tillämpas i den situationen att förvaltaren gjort vad som rimligen kan krävas av honom för att få fram pengar men detta misslyckats. Förvaltarens ansvar gäller endast åtgärder för för- valtningsuppdraget. Om anläggningsinnehavaren före uppdragets början betalat ut löner utan att göra skatteavdrag övergår inte ansvaret för detta på förvaltaren. 7 § Länsrätten får besluta om föreskrifter för förvaltningen, om det finns särskilda skäl. Innan länsrätten meddelar sådana före- skrifter skall nätmyndigheten och ges tillfälle att yttra sig. Paragrafen anger länsrättens möjligheter att meddela föreskrifter för förvaltningen. Normalt torde det inte behövas några särskilda föreskrifter, utan förvaltningen får skötas självständigt av förvaltaren i enlighet med de bestämmelser som har angetts i lagen. En situation som kan aktualisera behovet av särskilda föreskrifter är att anläggningsinnehavaren har gått i konkurs och en viss samordning måste ske i förhållande till konkursförvaltaren. Rätt att vid länsrätten initiera en prövning regleras, i likhet med vad som gäller för flertalet frågor, av bestämmelsen i 4 kap. 1 §. 8 § Förvaltaren skall genast underrätta varje känd gäldenär om tvångsförvaltningsbeslutet. En gäldenär som har erhållit en underrättelse enligt första stycket kan så länge förvaltningen pågår inte med befriande verkan betala sin skuld till annan än förvaltaren eller den som förvaltaren har anvisat. En upplysning om detta skall tas in i underrättelsen. I denna paragraf behandlas förvaltarens underrättelseskyldighet mot anläggningsinnehavarens kunder och andra gäldenärer samt deras skyldighet att betala sina skulder till förvaltaren. Eftersom förvaltaren i princip inträder i anläggnings- innehavarens alla funktioner i förhållande till kunderna är det viktigt att dessa snabbt informeras om att anläggningen har ställts under tvångsförvaltning och om vem som är förvaltare. Det är också väsentligt att kunderna får kunskap om förvaltnings- tidens längd. I första stycket föreskrivs därför en skyldighet för förvaltaren att genast underrätta kunderna liksom andra gäldenärer om dessa förhållanden. Underrättelsen om tvångsförvaltning är betydelsefull främst för att undvika att kunderna i strid med bestämmelsen i 4 § första stycket gör sina betalningar till anläggningsinnehavaren i stället för till förvaltaren. I andra stycket har tagits in en regel om att en gäldenär som underrättats om förvaltarskapet inte med befriande verkan kan betala sin skuld till annan än förvaltaren. En upplysning om denna bestämmelse skall tas in i underrättelsen till gäldenärerna om att anläggningen har ställts under tvångsförvaltning. Om förvaltaren i något avseende ändrar de betalningsrutiner som tidigare gällt bör i underrättelsen lämnas anvisningar om hur betalning i fortsättningen skall göras. Lagen innehåller inte någon bestämmelse om på vilket sätt en underrättelse skall ske. Ett minimikrav bör dock vara att ett skriftligt meddelande jämte en kopia av länsrättens beslut i relevanta delar skickas till gäldenärerna. Det är förvaltaren som är bevisskyldig för att en underrättelse med en upplysning om innehållet i andra stycket har kommit gäldenären till del. Om det till en gäldenär har sänts en under- rättelse men det visar sig att gäldenären betalat till anläggnings- innehavaren, går gäldenären fri från sin betalningsskyldighet gente- mot förvaltaren såvida denne inte kan visa att gäldenären har fått den behövliga underrättelsen. Det kan därför vara lämpligt att förvaltaren genom ett delgivningsförfarande, t.ex. rekommenderad försändelse med mottagningsbevis, underrättar gäldenärerna om tvångsförvaltningsbeslutet och om bestämmelsen i andra stycket. Bestämmelserna både i första och andra styckena gäller även under tvångsförvaltningen nytillkommande gäldenärer. Tecknar förvaltaren avtal med nya kunder kan det vara lämpligt att under- rättelsen med den särskilda upplysningen tas in i avtalet. Om en ny förvaltare utses bör denne genast underrätta varje känd gäldenär om sitt tillträde. Det har inte ansetts nödvändigt att i lagförslaget ta in någon bestämmelse om att förvaltaren bör vara skyldig att underrätta känd borgenär med panträtt i anläggningen. Jämför vad som i den allmänna motiveringen sägs om att sådana borgenärer knappast förekommer. 9 § Medel som förvaltaren har hand om för anläggningens för- valtning skall hållas skilda från andra medel. De får inte utmätas för annan skuld än sådan som hänför sig till tvångsförvaltningen och de ingår inte heller i anläggningsinnehavarens konkursbo. I paragrafgen ges vissa bestämmelser rörande de medel som för- valtaren har hand om för anläggningen. I vissa fall kan det bli möjligt för förvaltaren att av de löpande intäkterna m.m. avsätta medel för den fortsatta förvaltningen, t. ex. för planerade underhålls- eller förbättringsarbeten. Dessa medel tillhör anläggningsinnehavaren även om förvaltaren har hand om dem. Det ligger enligt första meningen på förvaltaren att hålla sådana medel skilda från andra medel. Om de avsatta medlen kunde utmätas för anläggningsinne- havarens skulder eller dras in i en eventuell konkurs, skulle för- valtningens målsättning inte kunna uppnås. I andra meningen ges därför en regel om att de medel som förvaltaren har hand om för anläggningens förvaltning inte får utmätas. Av detta följer enligt 3 kap. 3 § konkurslagen (1987:672) att medlen inte heller skall ingå i konkursboet, om anläggningsinnehavaren försätts i konkurs. Denna bestämmelse upprepas här. Utmätningsförbudet gäller endast de medel som förvaltaren har hand om och inte själva anläggningen. Denna kan alltså omfattas av såväl utmätning som konkurs. Dock gäller då den viktiga regeln att tvångsförvaltningen inte upphävs genom en sådan åtgärd. 10 § Medel som inte behöver avsättas för förvaltningen, skall förvaltaren betala ut till anläggningsinnehavaren. Om anläggningsinnehavaren begär det, skall länsrätten pröva hur mycket som skall betalas ut enligt första stycket. Innan länsrätten beslutar i frågan skall ges tillfälle att yttra sig. Om förvaltaren disponerar medel som inte behövs för förvalt- ningen skall medlen enligt första stycket betalas ut till anlägg- ningsinnehavaren. Bestämmelsen torde av naturliga skäl sällan få Det kan vara en rimlig tillämpning att beakta en sådan omständighet som att anläggningsinnehavaren (eller dennes ägare) för sin försörjning i stor utsträckning är beroende av anläggningens avkastning. I andra stycket anges att länsrätten skall pröva anläggnings- innehavarens begäran enligt första stycket. Länsrätten skall bereda tillsynsmyndigheten tillfälle att yttra sig. Något särskilt mål skall länsrätten inte lägga upp utan tvisten bör, liksom andra frågor som skall prövas av länsrätten under den pågående förvaltningen, hand- läggas i det mål som anhängiggjorts genom nätmyndighetens ansökan om särskild förvaltning. 11 § Om det behövs medel för en åtgärd för anläggningens skötsel som inte kan skjutas upp utan risk för att någon lider allvarlig skada eller nackdel, skall nätmyndigheten i den utsträckning som den finner nödvändig på begäran av förvaltaren förskottera visst belopp. Belopp som förskotterats skall återbetalas jämte ränta så snart som det är möjligt med hänsyn till anläggningens ändamålsenliga förvaltning. Ränta skall utgå enligt 6 § räntelagen (1975:635) för utbetalningen. När medel behövs för att kunna avhjälpa akuta och svåra brister kan förvaltaren ha svårt att snabbt få fram de medel som behövs. I första stycket anvisas förvaltaren att vända sig till nätmyndigheten för ekonomiskt bistånd. Som förutsättning för en sådan hänvändelse gäller inte något krav på att förvaltaren först skall ha försökt få fram medel på annat sätt. avgör själv om och i vilken utsträckning den skall förskottera det belopp förvaltaren begärt. Det är inte möjligt för förvaltaren att få förskottet fastställt av länsrätten. Någon sådan möjlighet har inte ansetts behövlig eftersom det knappast kan anses föreligga några mellan förvaltaren och nätmyndigheten grundläggande motstående intressen i en akut situation av det slag som avses med bestämmelsen. Det bör uppmärksammas att det är fråga om ett brådskande ställningstagande och att en tvistemöjlig- het inte heller därför skulle vara av egentligt värde. De medel myndigheten enligt första stycket ställer till för- valtarens förfogande skall enligt bestämmelsen i andra stycket återbetalas så snart som det är möjligt utan att en ändamålsenlig förvaltning av anläggningen äventyras. Bestämmelsen har utformats med avsikt att den skall ge förvaltaren en viss anståndsmöjlighet. Hur återbetalningen skall ske är i första hand en fråga för förvaltaren. Kan förvaltaren inte genom de löpande intäkterna eller genom upplåning få fram tillräckliga medel för att inom rimlig tid betala skulden, bör han vid länsrätten ansöka om betalningsföreläggande enligt 14 §. Anläggningsinnehavaren och förvaltaren svarar för att den skuld som uppkommer gentemot nätmyndigheten betalas på samma sätt som de gör när förvaltaren ingår andra förbindelser för anlägg- ningsinnehavarens räkning. Vissa skyldigheter och rättigheter för anläggningsinnehavaren 12 § Anläggningsinnehavaren är skyldig att lämna förvaltaren de upplysningar rörande anläggningen som behövs för en tillfreds- ställande förvaltning. Länsrätten får, på begäran av förvaltaren, kalla anläggnings- innehavaren att inför rätten under ed lämna upplysningar enligt första stycket. Bestämmelserna i 36 kap. 6, 11, 14, 20 och 21 §§ skall tillämpas. Även förvaltaren, nätmyndigheten och skall kallas. Denna paragraf innehåller regler om anläggningsinnehavarens upp- lysningsskyldighet gentemot förvaltaren. Första stycket anger den grundläggande skyldigheten för anlägg- ningsinnehavaren att lämna förvaltaren upplysningar beträffande anläggningen och den verksamhet som bedrivs där. Enligt andra stycket kan länsrätten kalla anläggningsinnehavaren att inför sig under ed lämna de upplysningar som förvaltaren behöver. Ett sådant förfarande kan bli aktuellt dels när anlägg- ningsinnehavaren vägrar att lämna en uppgift som begärts, dels när förvaltaren vill ha en lämnad uppgift bekräftad under straffansvar. Om anläggningsinnehavaren är en juridisk person, vilket ute- slutande torde vara fallet, tillämpas bestämmelsen på den legale ställföreträdaren. Någon uttrycklig bestämmelse med denna inne- börd har inte ansetts nödvändig. Om den juridiska personen företräds av flera, exempelvis styrelseledamöter i ett bolag, kan edgången begränsas till att gälla den eller dem som kan antas ha de bästa kunskaperna om anläggningen eller den speciella fråga som är relaterad till anläggningen. Beträffande själva förfarandet skall tillämpas. Skyldigheten att underkasta sig edgång och förhör sanktioneras genom bestämmelserna i 36 kap. 20 och 21 §§ (vite, hämtning och häktning). Lagförslaget innehåller inte någon särskild regel om att länsrätten självmant kan ta upp frågor om påföljd för en anläggningsinnehavare som åsidosätter sin edgångs- skyldighet. Länsrätten kan enligt 42 § förvaltningsprocesslagen självmant ta upp frågor om ansvar för förseelse under förfarandet och om utdömande av vite som förelagts med stöd av den lagen. Enligt 6 § andra stycket lagen (1985:206) om viten prövas frågor om ut- dömande av vite som har förelagts part eller någon annan till full- görande av en skyldighet i en rättegång eller i ett annat mot- svarande förfarande utan särskild ansökan av den myndighet som har utfärdat föreläggandet. Hänvisningen till regler innebär att länsrätten självmant kan företa de i dessa bestäm- melser angivna processhandlingarna, vilka gäller åtgärder för att säkerställa det processuella förfarandet. 13 § Anläggningsinnehavaren är skyldig att tillhandahålla för- valtaren handlingar och annat av betydelse för förvaltningen. Länsrätten får vid vite förelägga anläggningsinnehavaren att fullgöra sin skyldighet enligt första stycket. Frågor om att förelägga och döma ut vite prövas av länsrätten på begäran av förvaltaren. I denna paragraf stadgas en skyldighet för anläggningsinnehavaren att tillhandahålla förvaltaren handlingar och annat av betydelse för förvaltningen. Anläggningsinnehavarens skyldighet avser i första hand skriftliga handlingar såsom avtal med kunder och serviceföretag. Skyldigheten omfattar också saker och föremål som har betydelse för förvaltningen t.ex. nycklar till utrymmen som ingår i anläggningen eller reservdelar. Skyldigheten att tillhandahålla handlingar torde i allmänhet kunna fullgöras genom att överlämna dem i kopior. Frågan om ett vitesföreläggande skall utfärdas prövar länsrätten på begäran av förvaltaren. Paragrafens bestämmelse medför att länsrätten inte självmant kan döma ut ett förelagt vite. Det fordras att förvaltaren begär att vite skall dömas ut. 14 § Om medel till förvaltningen inte i tillräcklig utsträckning kan erhållas genom löpande intäkter eller genom lån, får länsrätten på begäran av förvaltaren besluta att anläggningsinnehavaren till förvaltaren skall betala vad denne behöver för en åtgärd som avses i 4 §. Beslutet skall grundas på vad som är skäligt med hänsyn till anläggningsinnehavarens förhållanden och övriga omständigheter. En överlåtelse av anläggningen medför inte befrielse från betalningsskyldighet som har beslutats tidigare. Finns det inte längre skäl för att en av länsrätten ålagd betal- ningsskyldighet skall fullgöras, får rätten på begäran av förvaltaren eller anläggningsinnehavaren besluta att betalningsskyldigheten inte längre skall gälla. Innan länsrätten beslutar i fråga enligt första eller tredje stycket skall ges tillfälle att yttra sig. Paragrafen innehåller en bestämmelse om skyldighet för anlägg- ningsinnehavaren att ge ut medel för förvaltningen. Enligt första stycket får länsrätten på begäran av förvaltaren ålägga anläggningsinnehavaren betalningsskyldighet, om medel till förvaltningen inte i tillräcklig utsträckning kan erhållas genom löpande intäkter eller genom lån. Det ligger på förvaltaren att i den omfattning som behövs tillhandahålla utredning i saken. Om det finns flera ägare till en anläggning, bör betalningsskyldighet åläggas dem solidariskt (jfr 1 kap. 2 § ovan och 1 kap. 2 § ellagen). Om anläggningsinnehavaren saknar likvida medel utgör detta inte skäl för länsrätten att avslå förvaltarens begäran. Ytterst gäller att en anläggningsinnehavare som inte kan anskaffa det kapital som behövs för en tillfredsställande skötsel av en anläggning på ett eller annat sätt måste avveckla sitt innehav. Något annat utgör inte ett alternativ om elförsörjningen skall upprätthållas. Ett betalningsåläggande kan med hänsyn till samtliga före- liggande omständigheter framstå som oskäligt. Det gäller t.ex. om de för anläggningsinnehavaren tillgängliga medlen skall användas för att göra behövliga investeringar i andra elektriska anläggningar. Bestämmelsen ger länsrätten utrymme att avslå en begäran om betalningsåläggande i ett sådant fall. Ett betalningsåläggande kan också framstå som oskäligt, om detta skulle göra slut på anlägg- ningsinnehavarens likvida medel och medföra att annan av honom bedriven verksamhet riskeras med stora förluster för honom själv eller andra som följd, t.ex. anställda. Länsrätten kan enligt 4 kap. 3 § första stycket bestämma att dess beslut om betalningsskyldighet skall gälla . Skäl för ett sådant förordnande kan föreligga t.ex. om förvaltaren behöver medel för brådskande åtgärder. Länsrättens beslut om betalningsskyldighet får verkställas enligt vanliga regler. Om anläggningsinnehavaren underlåter att betala beloppet, kan förvaltaren vända sig till exekutiv myndighet (krono- fogdemyndigheten) för att få till stånd utmätning. Den tvångs- förvaltade anläggningen bör inte omfattas av exekutionen. En av länsrätten ålagd betalningsskyldighet gäller viss angiven person. Betalningsskyldigheten övergår i samband med ett ägarbyte inte automatiskt på den nye anläggningsinnehavaren. I andra stycket anges att betalningsskyldighet som har ålagts före ägarbytet kvarstår mot den ursprunglige innehavaren. Något krav på att beslutet också skall ha vunnit laga kraft ställs inte upp. Länsrätten har enligt paragrafens tredje stycke möjlighet att i en sådan situation upphäva åläggandet. I tredje stycket ges regler om upphävande av beslut om betal- ningsskyldighet. Enligt föregående stycke påverkar ett ägarbyte inte ett beslut om betalningsskyldighet som har meddelats . Det förhållandet att anläggningen förvärvas av annan kan emellertid föranleda att ett beslut om betalningsskyldighet bör tas upp till omprövning. Också andra omständigheter kan undan- tagsvis medföra att det inte längre finns skäl för att en ålagd betalningsskyldighet skall fullgöras. Länsrätten kan i sådana fall förordna att beslutet om betalningsskyldighet inte vidare skall gälla. Belopp som redan betalats berörs inte av ett sådant beslut. Eftersom tillsynen över förvaltningen skall ligga på anges i fjärde stycket att skall beredas tillfälle att yttra sig innan länsrätten beslutar att ålägga anläggningsinnehavaren betalningsskyldighet eller förordnar att ett beslut om betalnings- skyldighet inte längre skall gälla. 15 § Länsrätten kan förplikta anläggningsinnehavaren att betala skälig ersättning för ett utrymme som denne själv använder. Motsvarande gäller om anläggningsinnehavaren använder anlägg- ningen på annat sätt. Om ersättning enligt första stycket inte erläggs, får länsrätten besluta att anläggningsinnehavaren skall avflytta från utrymmet eller på annat sätt upphöra att använda anläggningen. Länsrätten beslutar i frågor som avses i första och andra styckena på begäran av förvaltaren. och skall ges tillfälle att yttra sig över begäran. På begäran av anläggningsinnehavaren får länsrätten medge denne skäligt uppskov med avflyttning eller annat åliggande som beslutats enligt andra stycket. I denna paragraf behandlas anläggningsinnehavarens skyldighet att betala ersättning för utrymme i anläggningen som han själv använder. Enligt första stycket är anläggningsinnehavaren skyldig att i den omfattning länsrätten finner skäligt betala ersättning för de utrymmen som ingår i anläggningen och som innehavaren själv använder. Ersättningen bör bestämmas med utgångspunkt i det allmänna hyresläget på orten. Använder anläggningsinnehavaren på annat sätt anläggningen för verksamhet, som tvångsförvaltningen inte avser, t.ex. för telekommunikation eller dataöverföring skall han i skälig omfattning betala ersättning även för detta. I andra stycket finns en bestämmelse om åläggande för anläggningsinnehavaren att t.ex. flytta från ett utrymme denne disponerar eller upphöra att nyttja anläggningen för teletrafik. För att länsrätten skall kunna meddela ett sådant förordnande gäller att anläggningsinnehavaren skall ha underlåtit att betala den ersättning som länsrätten enligt första stycket har fastställt. Däremot är det inte nödvändigt att förvaltaren sökt verkställighet av länsrättens betalningsbeslut. Ett åläggande kan inte meddelas för det fall att anläggningsinnehavaren inte fullgör annan betalningsskyldighet, t.ex. enligt 15 §. Utformningen av bestämmelsen lämnar ett visst utrymme för värdering från länsrättens sida. Ett flyttningsåläggande bör inte meddelas om det är oskäligt mot anläggningsinnehavaren att dennes rätt att disponera utrymmet upphör. Är det viktigt för anläggningsinnehavaren att kunna fullgöra annan än den till den