sou · GPB383 · 2002-01-01 00:00:00 — Inteckningen kan därvid tas upp högst till det belopp som angetts i sakägarförteck- ningen, i detta fall . Vårt förslag vid exekutiv försäljning Alternativ 1 innebär att fordran och inteckning inte låses . Inteckningen låses när sakägarförteckningen upprättas medan fordringen låses först vid fördelningen. Borgenären kan, när fordringen är i utländsk valuta, som tidigare nämnts bevaka ett högre belopp för att skydda sig mot kursförändringar. Någon gräns för vilket belopp han kan bevaka finns inte. Låser man då inteckningen redan vid upprättan- det av sakägarförteckning kan den borgenär som är panthavare få en fördel, om den svenska kronan stärks fram till fördelning- en. Om vi i exemplet tänker att kronan har stärkts mot dollarn innebär en omräkning på fördelningsdagen att inteckningen egentligen inte skulle tagits upp med mer än . Men alternativ 1 innebär att det redan är bestämt att den skall tas upp med 1 000 000 Det exekutiva förfarandet 97 Har borgenären en fordran som överstiger inteckningsbeloppet har han med andra ord möjlighet att få ut extra. Å andra sidan finns en risk för honom att göra förluster, nämligen om kronan för- svagas mellan den första omräkningen och fördelningen. Alternativ 2 innebär att borgenären inte kan göra den kursvinst som han enligt alternativ 1 kan göra, om kronan stärks under mellanti- den. Har kronan stärkts skall inteckningen sättas till vid fördelningen. Jämfört med läget vid försäljningen får man alltså ett överskott på som får fördelas till sämre pri- oriterade borgenärer eller ges ut till fastighetsägaren. På samma sätt som enligt alternativ 1 kan borgenären göra en förlust, om kronan försvagas mellan den första omräkningen och fördelningen. En försvagning med t.ex. innebär ju att en omräkning ger . Men i det läget gäller att inteckningen inte kan tas upp till mer än . Alternativ 3 innebär att man vid fördelningen i viss mån kan ta hän- syn även till försvagningar av kronan. I exemplet kan man alltså vid fördelningen ta upp inteckningen till maximalt . Och på samma sätt som enligt alternativ 2 kan man ta hänsyn till förstärkningar av kronan. Man får – i synnerhet vid underhandsförsäljning – räkna med att rätt kan förflyta mellan upprättandet av sakägarförteckningen och fördelningen. Enligt vår uppfattning är det då inte rimligt att som i al- ternativ 1 och 2 ge den som innehar ett pantbrev i utländsk valuta hela risken för försvagningar av kronan . De alternativen innebär också en klar risk för att långivare kompenserar sig genom att begära pantbrev på högre belopp än fordringen. Vi anser därför att man enligt det tredje alternativet regelmässigt bör reservera ett något högre belopp än pantbrevsbeloppet vid upprät- tandet av sakägarförteckningen och göra en slutlig omräkning vid för- delningen. Därmed undviker man också att någon panthavare gör en sådan kursvinst som är möjlig enligt alternativ 1. Det tredje alternativet är också mest förenligt med tankarna bakom dom. Vid valet av procentsats för påslaget får man göra en avvägning av de tidigare nämnda motstående intressena. Valutarisken skall inte vara för stor som lägsta budet inte skall bli onödigt högt. Vidare gäller det att undvika att kreditgivare regelmässigt begär pantbrev på högre belopp än fordringsbeloppet. Vi har stannat för ett påslag om . Vi föreslår således att kronofogdemyndigheten när ett pantbrev vid upprättande av sakägarförteckning räknas om från utländsk valuta till svenska kronor skall göra ett påslag på pantbrevsbe- loppet jämte – när sådant är aktuellt – tillägg. Vid den slutliga fördel- 98 Det exekutiva förfarandet ningen skall pantbrevet inte kunna tas upp till ett högre belopp än det som angetts i sakägarförteckningen. Exekutiv försäljning av fastighet under konkurs En fastighet kan även under konkurs säljas exekutivt, dvs. Sådan försäljning kan vara aktuell på grund av utmätning, 3 kap. 7 och 8 §§ konkurslagen. Den kan också bero på att konkursförvaltaren har begärt sådan försäljning, 8 kap. 6 § första stycket konkurslagen. om exekutiv försäljning gäller därvid i tillämpliga delar, 8 kap. 1 § UB. Principen enligt UB är, som framgått av det tidigare, att en fördel- ning skall göras. Konkurslagen bygger i stället på huvudtanken att en utdelning sker . Man kan då – med hänsyn till lokutionen i tillämpliga delar – fråga sig om fördelning skall göras enligt UB eller om medlen skall gå till förvaltaren för senare utdelning. Krono- fogdemyndigheterna har, enligt , gjort bedömningen att fördelning skall ske. Med andra ord fördelar kronofogdemyndighe- ten medlen efter en exekutiv försäljning under konkurs. Dessa försäljningssituationer avviker därmed inte från andra exeku- tiva försäljningar. Med andra ord blir de tidigare föreslagna bestäm- melserna tillämpliga även i denna situation. Som nämndes i bakgrundsavsnittet kan en fastighet vid konkurs också säljas av konkursförvaltaren. Den kan då säljas under hand eller på fri- villig auktion. En sådan underhandsförsäljning påverkar inte pantbrevshavarnas rätt enligt meddelade inteckningar. Enkelt uttryckt innebär detta att panthavare måste behandlas på samma sätt som vid vilken vanlig för- säljning som helst (se t.ex. NJA 1991 s. 383 och Welamson, , Konkursrätt, 1961, s. 382 ff.). Konkursförvaltaren måste således inför försäljningen och under denna göra samma överväganden som en fas- tighetsägare vid en vanlig försäljning. Att det förhåller sig så framgår av bestämmelserna om panträttens innebörd i 6 kap. 3 § JB. De gäller, som formulerade det i NJA 1991 s. 383, när fastigheten har sålts exekutivt (och inte när konkursförvaltaren säljer även om sedan medger en analog tillämpning i det senare fallet). I de här aktuella fallen rör det sig inte om exekutiv försäljning. Det exekutiva förfarandet 99 Vår slutsats är mot bakgrund av det sagda att man inte bör införa några särskilda regler för omräkning vid försäljning i konkursförvalta- rens regi. 9.2.3Tidpunkten för omräkning av företagshypoteksbrev Omräkningen bör göras först vid fördelningen Som nämndes i bakgrundsavsnittet saknas – enligt gällande rätt – vid exekutiv försäljning motsvarigheter till skyddsbelopp och täcknings- principen. Därmed saknas skäl att ge företagshypoteksbrevet ett mer bestämt värde inför försäljningen. I och för sig måste en bedömning gö- ras inför utmätningen och inför försäljning, i fall då det finns hypo- tekshavare med bättre rätt än sökanden. Men den bedömningen är inte så exakt att några närmare regler för omräkningen behövs. En mer formaliserad omräkning behöver därför inte göras förrän vid fördelningen. Därmed behövs ingen motsvarighet till regeln för fastig- hetsinteckningar att inteckningen skall omräknas med ett påslag om inför försäljningen. Vi föreslår i stället att kronofogde- myndigheten skall göra endast en slutlig fastställelse vid fördelningen. Detta bör anges i 13 kap. 6 § UB. Alternativet att konkursförvaltaren begär exekutiv försäljning på sätt som beträffande fast egendom finns inte. Vid försäljning av konkursförvaltaren själv är läget detsamma som vid sådan försäljning av fast egendom, se avsnitt 9.2.2. Några särskilda författningsbestämmelser behövs således inte för de fallen. Konsekvenserna av att förslag genomförs Den förordade lösningen utgår från den nuvarande regleringen av företagshypotek. Läget blir ett annat om för- slag genomförs. Förslaget innebär att företagsinteckning skall utgöra en allmän för- månsrätt. Allmän förmånsrätt gäller endast vid konkurs, 2 § första stycket förmånsrättslagen. Med andra ord skall förmånsrätt enligt för- slaget inte gälla vid utmätning. När det gäller exekutiv försäljning anges bl.a. i 8 kap. 1 § UB att utmätt egendom säljs genom kronofogdemyndighetens försorg. Sedan sägs i och för sig i tredje stycket att försäljningsbestämmelserna gäller i tillämpliga delar även när egendom skall säljas exekutivt under kon- 100 Det exekutiva förfarandet Men exekutiv försäljning kan aldrig bli aktuell, om företagsin- teckning görs till en icke utmätningsbar allmän förmånsrätt, jfr 3 kap. 8 § samt 8 kap. 7,8 och 10 §§ konkurslagen. Följaktligen blir den i det fö- regående föreslagna bestämmelsen i 13 kap. 6 § UB inte aktuell, om kommitténs förslag genomförs. Vid konkursförvaltarens egen försäljning är läget jämfört med gäl- lande rätt oförändrat i nu aktuellt hänseende. 9.2.4Vilken kurs skall kronofogdemyndigheten använda? Principerna beträffande fordringar i utländsk valuta Både UB och konkurslagen (1987:672) saknar regler om efter vilken kurs fordran i utländsk mynt skall beräknas. I litteraturen har man tagit utgångspunkt i 7 § lagen (1936:81) om skuldebrev (se t.ex. m.fl., Utsökningsbalken, 3 uppl., 1999, s. 377 f.) Enligt denna paragrafs första stycke kan gäldenären betala ett skul- debrev i utländsk valuta i antingen den valutan eller eller i ortens mynt efter värdet å betalningsdagen, enkelt uttryckt den inhemska valutan. Detta gäller om inte annat har avtalats. Andra stycket innehåller sedan regler för det fallet att betalning erläggs för sent och den utländska va- lutan har fallit i värde efter det att betalning skulle ha erlagts. Dessa be- stämmelser har i olika sammanhang angetts vara åtminstone i viss ut- sträckning analogt tillämpliga även utanför skuldebrevslagens tillämp- ningsområde (se t.ex. ibid, , Obligationsrätt, 1956, s. 490 och NJA 1967 s. 195). Den förhärskande meningen förefaller vidare vara att utgångspunk- ten – att gäldenären kan välja valuta – gäller även vid exekution. Där- emot har det sagts att en borgenärs förbehåll om betalning i utländsk valuta inte är bindande för den exekutiva myndigheten. Denna skulle således alltid kunna omräkna till svenskt mynt och göra utbetalningen i den valutan. (Se , a.a., s. 378, , a.a., s 35, SOU 1935:14 s. 61, NJA II 1936 s. 44 och NJA 1952 s. 41[till vilket hänvisar]). Några närmare bestämmelser om hur omräkningen enligt 7 § skul- debrevslagen skall ske finns inte. I förarbetena angavs följande (NJA II 1936 s. 61 f.). Grundtanken måste, även utan uttrycklig föreskrift, vara den, att borgenären skall erhålla så stort belopp i detta mynt som sätter ho- nom i stånd att, därest han så önskar, förskaffa sig det förskrivna beloppet i skuldebrevets myntslag. Det exekutiva förfarandet 101 ningsförfarandet vid någon viss noterad eller eljest offentligen till- kännagiven kurs har icke ansetts riktigt, enär sådan kurs ofta saknas och, där den finnes, mången gång är allenast nominell, i vilket fall den icke erbjuder säkerhet för att valuta skall kunna anskaffas till pris, som överensstämmer med kursen. Det har ej heller ansetts lämpligt att, såsom skett i växel- och checklagarna, föreskriva iakt- tagande av de å betalningsorten gällande handelsbruk; ty några med tillräcklig fasthet utbildade handelsbruk låta sig ofta icke påvisa. Såsom legal regel har ansetts allenast bör angivas, att omräkningen skall ske efter värdet å betalningsdagen. Det närmare fastställandet därav lärer vid betalnings uttagande i exekutiv väg ankomma på exekutionsmyndigheten, och något uttalande därom från domstolens sida torde alltså icke böra ifrågakomma. I praktiken går det till så att köper daglig valutanote- ring från Postgirot. Kurserna läggs sedan in i data- system. Samma principer bör gälla för inteckningar i utländsk valuta Principerna för hur fordringar i utländsk valuta skall omräknas bygger alltså på reglerna för skuldebrev. Och dessa regler torde dessutom vara analogt tillämpliga även i flera andra sammanhang. Man kan således tala om generella principer för fordringsförhållanden. Detta talar för att man inte, med anledning av att inteckning i utländsk valuta blir möjlig, bör ändra de gällande principerna för hur man vid exeku- tion skall behandla fordringar i utländsk valuta. De nuvarande princi- perna innebär att samma principer gäller för fordringsförhållanden oav- sett om betalningen sker frivilligt eller genom exekution. Rent allmänt sett framstår den principen som följdriktig och rimlig. Andra regler gäller – enligt gällande rätt – vid fastställande av stämpelskatt för inteckningar i utländsk valuta, se avsnitt 10.1. Oavsett vad som skall gälla i denna fråga anser vi emellertid att övervägande skäl talar för att man, vid omräkning av inteckningar i samband med exekution, ansluter till de principer som gäller för om- räkning av fordringar i utländsk valuta. Det är kronofogdemyndigheten som skall göra omräkningen i de båda sistnämnda fallen. Att ha olika principer beroende på om omräkningen gäller fordringen eller inteck- ningen framstår som både opraktiskt och olämpligt. Det är viktigare att de bestämmelserna stämmer överens än att man får en likhet med reg- lerna för fastställande av stämpelskatt. 102 Det exekutiva förfarandet Särskilda bestämmelser om beräkning av värdet av utländskt myntslag för fastställande av stämpelskatt finns i 3 § förordningen (1984:406) om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter. Värdet skall beräknas efter den köpkurs på checkar, utställda i samma myntslag, som gäller för skattskyldighetens inträde. Ett undantag från detta finns för det fall dödning och nyinteckning sker på grund av en samtidig ansökan. Värdet av de tidigare inteck- ningarna skall då beräknas efter den kurs som gäller för skattskyldighetens inträde för de nya inteckningarna. Slutligen anges att beslutar hur beräkningen skall ske, om värdet av utländskt myntslag inte kan beräknas enligt de tidigare angivna grunderna. Vårt förslag: Bestämmelserna i 3 § förordningen om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter skall gälla även vid fastställande av stämpelskatt avseende fastighets- eller företagsinteckningar i ut- ländsk valuta. Stämpelskatt skall erläggas vid förvärv av fast egendom och tomträtter enligt lagen om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter. Vidare skall stämpelskatt tas ut vid beviljande av inteckningar. Det gäller för alla typer av inteckningar, alltså inte endast inteckningar i fast egendom eller tomträtt. Det sagda innebär i sin tur att bestämmelserna i 3 § för- ordningen om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter, vid beräkning av värdet av utländsk valuta, gäller för alla dessa ärenden. gäller alltså bestämmelserna bl.a. vid försäljningar av fast egendom där köpeskillingen är i utländsk valuta och för inteckningar i skepp i ut- ländsk valuta. Vi tog i avsnitt 9.2.4 ställning för att man vid omräkningen av in- teckningar i utländsk valuta i samband med exekution bör ansluta till vad som gäller för fordringar i utländsk valuta. Man skulle därför kun- na tänka sig att ansluta till det regelverket. Men då skulle med andra ord bestämmelserna om fastställande av stämpelskatt för just fastig- hets- och företagsinteckningar avvika från vad som annars gäller. En annan möjlighet är att ändra de motsvarande stämpelskattebe- stämmelserna, alltså för alla typer av ärenden. Ett minimikrav för en sådan ändring anser vi är att man kan påvisa praktiska nackdelar eller andra brister med de nuvarande reglerna. En särskild fråga i det sammanhanget är vad som närmare avses med lokutionen i 3 § förordningen om stämpelskatt vid inskrivnings- myndigheter den köpkurs på checkar, utställda i samma myntslag, som gäller för skattskyldighetens inträde. Inom ramen för utredningen har frågan ställts om bestämmelsen kan anses obsolet efter avregleringen av kreditmarknaden. I 16 § förordningen (nr 383) angående stäm- pelavgiften angavs att man skulle använda den vid tiden för stämpel- beläggningen gällande växelkurs, vartill på den ort, där stämpelbelägg- ningen sker, eller på närmaste inländska växelplats växlar utställda i det främmande myntslaget och lydande på betalning vid uppvisandet, köpas. Av den författningstexten framgick alltså att det var efter växelkur- sen på orten som omräkningen skulle göras. Med andra ord behövde kursen inte vara enhetlig i hela riket. Bestämmelsen fick en ny lydelse vid införandet av stämpelskatteförordningen (1964:308) och flyttades till 31 §. Då övergick man till kursen för checkar och lokutionen om beräkningen fick den lydelse som den fortfarande har. Samma bestäm- melse infördes i den dåvarande arvs- och gåvoskattelagen. I förarbetena till bestämmelserna i den sistnämnda lagen angavs (prop. 1964:75 s. 328): Bestämmelsen rörande värdet av utländskt myntslag överensstäm- mer med vad som föreslagits i 31 § av den nya stämpelskatteförord- ningen. Den innebär att de föreskrifter i 16 § SF, till vilka paragra- fen nu hänvisar, moderniserats och därvid knutits till kursen på checkar i stället för på växlar. Någon saklig ändring sker ej härige- nom. Den föreslagna bestämmelsen innebär liksom den nu gällande, att omräkningskursen blir den av bankerna tillkännagivna och eljest tillämpade avista köpkursen för den ifrågavarande utländska valu- I de fall, då för en utländsk valuta gäller olika avista köpkurser – beroende på om inköpt valuta av den köpande banken kan dispo- neras eller först sedan ett fordringsbevis översänts och föranlett kreditering på bankens ifrågakommande utländska konto – medför anknytningen till kursen på checkar, att omräkning skall ske enligt den senare och lägre kursen. Några sakliga ändringar var inte avsedda. togs hänvisningen till orten bort. Enligt vår bedömning får förarbetsuttalandena tolkas så att man får ansluta till de former för fastställande av kurser som ban- kerna tillämpar . När det gäller sjöfartsregistret har uppgetts att man kontaktar de större bankerna för att få uppgift om köpkursen på checkar. Den lägsta kursen väljs. Den aktuella kursen är inte svår att få tag på. Däremot kan det vara svårare att få tag på kurser avseende förfluten tid. Vi har inte i övrigt kunna finna några särskilda nackdelar med be- stämmelserna i 3 § förordningen om stämpelskatt vid inskrivningsmyn- digheter i stort. Vi föreslår därför att bestämmelsrna i 3 § förordningen om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter skall gälla även för fas- tighets- och företagsinteckningar. Den metod som tillämpas vid inskrivningsmyndigheten för att få tillgång till aktuell kurs framstår som något tidsödande och omodern. Enligt vår bedömning bör dock möjlighet finnas att utan någon ändring i författning arrangera saken så att inskrivningsmyndigheterna och Pa- tent- och registreringsverket får t.ex. elektronisk tillgång till lämpliga köpkurser. Det är dock en sak som inte närmare bör avhandlas inom ramen för denna utredning utan av vederbörande myndigheter. 10.2.2Särskilt om dödning och samtidig nyinteckning Något särskilt bör sägas om dödning i kombination med samtidig ny- inteckning. Principen är därvid alltså att värdet av inteckningar i ut- ländsk valuta skall beräknas efter den kurs som gäller då nyinteckning- en skall göras. Den ordningen bör enligt vår mening behållas. För inskrivnings- myndigheterna är det den enklaste lösningen. Att ta reda på den aktu- ella kursen är betydligt enklare än t.ex. kurserna när inteckningarna i utländsk valuta beviljades. Enligt vår uppfattning innebär denna ordning också att man bäst möjliggör användning av dödning och nyfastställelse som ett alternativ till att införa konverteringsmöjligheter. Frågan om införande av någon form av konvertering diskuterades i avsnitt 7.2.3. Vi tog där ställning för att inte införa en sådan möjlighet. Ägarhypoteket och dess framväxt 107 11 Ägarhypoteket och dess framväxt Ägarhypotek infördes genom JB som en term i författnings- texten, 6 kap. 2 § tredje stycket JB. I den paragrafen ges dock termen inte någon innebörd. Det sker i stället i 6 kap. 9 § JB. Innebörden är att fastighetsägaren vid exekution har rätt till tilldelning av medel i den ut- sträckning pantbrevet är obelånat. Rätt till tilldelning med pantbrevets hela belopp föreligger således, om pantbrevet är obelånat. Om pantbre- vets belopp är högre än den fordran som pantbrevet svarar mot, har fastighetsägaren rätt till skillnaden. Redan här bör dock betonas att ägarhypoteket inte innebär att fas- tighetsägaren alltid slutligt får behålla de belopp som hypoteket repre- senterar. Om ett pantbrev är helt eller delvis obelånat, kan pantbrevet utmätas, 4 kap. 2 § UB. Även om denna möjlighet inte utnyttjas kan borgenären från en exekutiv försäljning begära utmät- ning av fastighetsägarens tillgodohavande. Tillgodohavandet betalas nämligen enligt huvudregeln inte ut förrän auktionen och köpeskil- lingsfördelningen har vunnit laga kraft. utbetalning kan göras, om säkerhet ställs, 13 kap. 14 § UB. Är fastighetsägaren i konkurs, in- går ägarhypoteket i boets allmänna tillgångar. Även om innebörden av begreppet något förändrades genom JB hade ägarhypotek förekommit . Ägarhypoteket in- fördes . Redan då användes termen ägarhypotek i förarbetena. Parentetiskt kan nämnas att termen ägarhypotek – såsom fallet ofta är med juridiska begrepp – inte har ansetts invändningsfri. En invänd- ning som förekommit är att ägarhypoteket är en panträtt i egen fastig- het. Panträtt är i sin tur en begränsad sakrätt. Den utgör en inskränk- ning i äganderätten. Om panträtten tillkommer ägaren själv, är in- skränkningen i äganderätten till ägarens egen förmån. 108 Ägarhypoteket och dess framväxt Detta har bemötts med bl.a. att äganderätten, liksom panträtten, inte är en obegränsad rättighet utan ett knippe av rättigheter. De i ägarhypoteket ingående befogenheterna hör till panträtten och inte till äganderätten. (Se om denna diskussion bl.a. , , Svensk sakrätt II, fast egendom 2, s. 323 f. och , , Intecknings- förordningen, 8 uppl., 1970, s. 93 ff.) Till och med lagstiftaren själv ursäktade sig i förarbetena till JB för införandet av termen ägarhypotek i författningstexten (prop. 1970: 20 del B 1 s. 319). Departementschefen menade att begreppet egentligen blev ologiskt eftersom man ändrade utformningen av panträtten på det sättet att panträtt skulle uppkomma först när pant- brevet överlämnades. Han försvarade införandet med att uttrycket hade fått en stark ställning i språkbruket och att inkonsekvensen saknade praktisk betydelse. har denna ursäkt i sin tur ansetts onödig under hänvisning till ett utförligt resonemang som mynnar ut i att redan in- tecknandet ger en sakrättslig belastning i fastigheten (, Pe- ter, Jordabalken 6 kap., 1977, s. 336). Under den tidigare delen av förekom också diskussioner om hur ägarhypotek borde definieras respektive karakteriseras (se t.ex. , C.G. i SvJT 1929 s. 566 f., , , Ägarhypoteket i fast egendom enligt svensk rätt, 1927, s. 3 f., 49 och 67, , , Promemoria till utsökningslag, s. 47, och , i SvJT 1942 s. 581; angående senare uppfattningar se t.ex. , , Inteckningsförordningen, 8 uppl., 1970, s. 98). Inför våra överväganden i frågan om ägarhypoteket bör finnas kvar el- ler inte är det av intresse att något belysa den verklighet som gällde när man bestämde sig för att införa ägarhypotek och hur denna i sin tur ha- de växt fram. Framställningen är koncentrerad till det som har bedömts vara av betydelse för utvecklingen mot ägarhypotek. Hypotekarisk panträtt betyder panträtt utan att panthavaren har den aktuella egendomen i sin besittning. Spår av hypotekarisk panträtt i fast egendom finns så långt tillbaka som . Det var dock först som en mer fast praxis med den hypotekariska panträtten utbildades. Den kom att knytas vid inskrivning i domstolar- nas protokoll. tog panträtten i fast egendom delvis nya vägar. Den tysk-romerska rättens generella panträtter växte sig starka även i (, , Ägarhypoteket i fast egendom enligt svensk rätt, 1927, s. 23). Genom inteckning erhölls då generell panträtt Ägarhypoteket och dess framväxt 109 i all gäldenärens egendom. Vidare förekom s.k. tysta panträtter. De var legala panträtter i fast egendom utan inteckning (prop. 1970:20 s. 246). De generella inteckningarna avskaffades genom en förordning . Förordningen inskränkte inteckningsrätten till gäldenärens fasta egendom den han verkligen äger, när inteckning begäres. Därmed var den för hela den följande utvecklingen viktiga specialitetsprincipen fastslagen i svensk rätt. Enligt lag fanns två former av panträtt. Den ena formen var panträtt genom inteckning.