sou · GPB372d3 · 2002-01-01 00:00:00 — Kunskapsnivån avgörs inte bara av den teoretiska kunskapsnivån utan också av hur verksamheterna är organiserade, stabiliteten i systemen och vilka stödjande strukturer som finns i form av exempelvis arbetsledning, handledning, tid för reflektion och dis- kussion samt kontinuerlig uppföljning. Av intervjuerna framgår att det finns svagheter på de flesta av dessa punkter när det gäller att bygga upp och vidmakthålla kunskap och kompetens. Finns en helhetssyn på barnmisshandel? Ett fåtal av de intervjuade anser att det finns en helhetssyn på barn- misshandel. Det finns till att börja med ingen samsyn beträffande begreppet barnmisshandel. Flera var inne på att det finns en risk för att man har olika syn på våld i familjer med utländsk bakgrund respektive i svenska familjer. Olika synsätt förekommer inte bara mellan olika myndigheter utan också inom samma myndighet. Exempelvis finns skillnader mellan de delar av som arbetar med barn och unga och de som arbetar med vuxna. Svårigheten att arbeta utifrån ett helhetsperspektiv beskrivs också på ledningsnivå. En springande punkt är om man utgår från ett barn- eller ett vuxenperspektiv. Flera företrädare för skolan anser att social- tjänsten har ett utpräglat vuxenperspektiv. Även företrädare för uttrycker själva, att det kan vara svårt att se barnet bakom föräldern, som ofta har egna stora hjälpbehov. I stort sett samtliga intervjuade säger att barnmisshandel är priori- terade ärenden. Om de kan sägas vara prioriterade i praktiken är dock tveksamt. Den faktiska prioriteringen avspeglas framför allt i vilka resurser som avsätts för att arbeta med dessa ärenden. För polisens del varierar antalet poliser, som i huvudsak arbetar med utredningar av misshandel och sexuella övergrepp, mellan en och tio personer. När resurserna inte räcker till är det sexuella över- grepp som prioriteras medan utredningar av barnmisshandel kan läggas på personer, som inte har särskild kompetens att göra barn- utredningar. När det gäller barn- och ungdomspsykiatrin framstår det som om ärenden som gäller misshandel nedprioriterats som en följd av att BUP allt mer inriktat sig mot ren psykiatri. Inom tar man snabbt itu med anmälningar om misstänkt misshandel. På det sättet är barnmisshandel en priori- terad fråga. Däremot syns ingen prioritering i form av satsningar på metod- och kunskapsutveckling, möjligen med undantag av . Finns någon hjälp att erbjuda familjer med våldsproblematik? Flertalet intervjuade säger att resurserna för stöd, hjälp och be- handling är otillräckliga. Inte i någon kommun har metoder utvecklats som är särskilt avsedda för familjer, där barnmisshandel förekommer. Det som kan erbjudas är det normala utbudet i kommunen och det kan se mycket olika ut. Den hjälp som finns är i allmänhet inriktad på föräldrarna. Bara i har försökt utveckla en verksamhet enbart avsedd för barnen. Hjälp för egen del kan barnen få exempelvis av skolans elevvård, men den insatsen är begränsad till skolrelaterade problem. För såväl som barn- och ungdomspsykiatrins del är en förutsättning för insatser att föräldrarna är motiverade att ta emot hjälp. Detta kan utgöra ett hinder, eftersom föräldrar med våldsproblematik sällan har insikt i eller erkänner detta. Är ansvars- och rollfördelningen tydlig? Några anser att ansvars- och rollfördelningen är tydlig, andra att den är klar i teorin men inte i praktiken. Samverkansgrupper och gemensamma handlingsplaner är ett sätt att tydliggöra roller och ansvar. Även om man är överens om vem som skall göra vad och i vilken ordning, är det inte alltid överenskommelsen kan följas. Ett exem- pel på det är polisens önskan att ha det första samtalet med barnet, när en polisanmälan gjorts. Om polisen inte snabbt påbörjar sin utredning, kan inte avvakta med att tala med barnet och eventuellt ge krisstöd. Omorganisationer och ändrad inriktning i en verksamhet kan få konsekvenser för samarbetsparterna. Exempel på det är föränd- ringar inom polisen och barn- och ungdomspsykiatrin, vilka med- fört att på en del håll fått ta ett större ansvar. Att få till stånd en väl fungerande samverkan inom en enskild verk- samhets olika grenar kan vara nog så komplicerat som att samverka över myndighetsgränserna. beskriver problem i för- hållandet mellan enheter som arbetar med barn och familj visavi enheter som arbetar med vuxna, dvs. de som handlägger ekono- miskt bistånd och arbetar med vuxna missbrukare. I fyra av de fem kommunerna finns samverkansgrupper kring sexuella övergrepp och misshandel. Sexuella övergrepp är den ärendetyp som dominerar i grupperna medan ärenden som rör misshandel ganska sällan tas upp. Samverkansgruppernas samman- sättning och arbetssätt varierar i de fyra kommunerna. I två kommuner hänger polisens medverkan på en enda person, vilket gör att verksamheten blir sårbar och dessutom innebär det ett tungt ansvar för poliserna. Som särskilt goda modeller för samverkan framstår familje- central i , samarbetet mellan förskola, skola och social- tjänst i och i . I finns två familjecentraler och ytterligare två skall inrättas. Även i finns familjecentraler. Här beskrivs dock enbart Familjecentral, där individ- och familjeomsorg, MVC, BVC och öppen förskola arbetar under samma tak. Målgrupp är familjer med barn 0–. Man är inriktad på att komma in tidigt i familjerna med förebyggande åtgärder och stöd. ansvarar även för myndighetsutövningen och ser det som en fördel att arbeta sammanhållet med förebyggande arbete, stöd och myndighetsutövning. Familjecentralen är lättillgänglig och arbetar flexibelt. Både personalen och barnfamiljer i området ser positivt på verksamheten. Familjer tycker alltid att det är bra att vi sam- arbetar säger samordnaren för familjecentralen. För personalen innebär arbetet i en familjecentral bland annat att man vidgar sin kompetens, har lättare att anamma ett helhetsperspektiv när det gäller familjernas problem och behov, kan komma in tidigare i familjerna, har någon att dela oro och bekymmer med och att det finns mer att erbjuda familjerna. Svårigheter kring anmälningar till och sekretessfrågor tonas ned liksom rädslan för . Samarbetet mellan IFO och barnomsorgen i började . ingår även skolan i samarbetet. En så kallad beredskapsplan har utarbetats. Den tydliggör vad IFO respektive barnomsorgen och skolan skall göra när man misstänker att barn far illa. En socialarbetare och en resurspedagog har gjort åter- kommande besök i barnomsorg och skola för att informera och diskutera samarbetsfrågor. Utbildning kring barn som far illa har också genomförts återkommande. Två grundpelare i samarbetet är möjligheten till anonym konsultation när barnomsorgen eller skolan misstänker att ett barn far illa och återkopp- ling till anmälaren. Enligt resurspedagogen är modellen en självklarhet som bland annat lett till att socialtjänst, förskola och skola har ett gemensamt synsätt och ett gemensamt språk vad gäller utsatta barn. Den har också betytt att barn som far illa upp- märksammas i barnomsorg och skola och att rädslan för att göra anmälningar till minskat. Den slutsats som kan dras av arbetet i är att långsiktigt och uthålligt arbete för att informera, utbilda och hålla liv i samverkan ger resultat. är ett kommunråd i med kommun- styrelsens ordförande som ordförande. I rådet sitter särskilt ut- sedda personer i ledande ställning med mandat att fatta beslut. De representerar verksamheter med ansvar för barn och ungdom. Tanken med kommunrådet är att alla i kommunen verksamma aktörer skall ta ett gemensamt och aktivt ansvar för de mest utsatta barnen. I rådet behandlas individärenden, som oftast gäller ung- domar. Vår uppgift är att undanröja hinder som systemet bidrar till, säger en av ledamöterna i rådet. De fall som tas upp i rådet har ofta varit aktuella i olika verksamheter och alla aktörer har mer eller mindre misslyckats. Genom att rådet har överblick över och förfogar över kommunens samlade resurser finns möjligheter att ta ett nytt grepp i ärendet. En handlingsplan utarbetas, som familjen godkänner. har också betydelse som modell för samarbetet på det lokala planet. De främsta hindren för samverkan som utkristalliserats i denna undersökning är personalomsättning, svårigheter att rekrytera ny kompetent personal, brist på tid och resurser, skillnader vad gäller organisation och upptagningsområde, omorganisationer och bud- getfrågor. Det hinder som oftast nämns är personalomsättningen, framför allt inom . I fyra av de fem kommunerna har per- sonalomsättningen inom varit hög. Eftersom social- tjänsten är en spindel i nätet vad gäller samverkan, får detta allvarliga konsekvenser. Personkontakter bryts, samarbetsparter förlorar förtroendet för och kunskapsuppbyggnaden avstannar. Även barnomsorgen i två kommuner har hög personalom- sättning. Det är så svårt att rekrytera utbildad personal att out- bildad personal anställs även på fasta tjänster i en kommun. Detta kan förmodas få konsekvenser framför allt för möjligheterna att upptäcka barn som far illa. Brist på tid och resurser är ett problem som framför allt polisen nämner. I en kommun finns ingen samverkansgrupp därför att polisen inte har tid att delta i mötena. i två kom- muner nämner också att de är hårt tidspressade. De nedskärningar som gjorts i barnomsorg och skola har medfört att utrymmet för samverkan minskat. De olika aktörerna är organiserade efter olika principer. Vissa har en geografisk indelning, andra en indelning utifrån funktion. De verksamheter som har en geografisk indelning har sällan samma geografiska upptagningsområde. En annan komplicerande faktor är att är organiserad på olika sätt i kommunerna och att dess verksamhetsgrenar inte har enhetliga namn. Det gör att social- tjänsten kan framstå som otydlig för samarbetsparter. Omorganisationerna har varit många . Särskilt och polisen men även skolan har omorganiserats en eller . Detta illustreras av denna undersökning, där t.ex. i fyra av kommunerna omorganiserats eller befinner sig mitt i en omorganisation. Eftersom samverkan förut- sätter ett visst mått av stabilitet utgör förändringar i organi- sationerna ett problem. Konsekvenserna kan bli att personer, som varit viktiga i samarbetet, försvinner, att samarbetsmodellerna måste förändras, att det förtroende som samverkan bygger på bryts ned och att den verksamhet som skall omorganiseras – ibland – är fullt upptagen med interna frågor. Att bygga upp en fungerande samverkan tar , att bryta ned den kan gå snabbt. En av de intervjuade cheferna talar om att omorgani- sationer har ett högt pris och att den instans där han arbetar (lands- tinget i ) därför har som princip att inte omorganisera. Med det delade huvudmannaskapet följer att man har separata budgetar. Det har man även i olika enheter inom en och samma myndighet. Särskilt i nedskärningstider kan det bli ett hinder för samverkan. Samverkan riskerar att mer bli en fråga om vem som skall betala än om vad som är bäst för barnet/familjen. Sekretessen uppfattas inte, med något undantag, som hinder för samverkan. Nästan samtliga intervjuade från barnhälsovården, barnomsorgen och skolan är kritiska till hur barnavårdsutredningarna görs. Mest kritisk är man till bristen på återkoppling efter det att en anmälan gjorts. I , där man strävat efter att utveckla samarbetet mellan barnomsorg, skola och socialtjänst, fungerar detta dock bättre. Många är också kritiska till att de inte blir tillfrågade i samband med en utredning. De anser att information som borde vara värde- full i utredningarna inte inhämtas. Det gäller exempelvis BVC:s längd- och viktkurvor. Från sida anser man att anmälarna ofta har oreali- stiska förväntningar på vad kan åstadkomma. Anmä- larna förväntar sig också snabba förändringar, trots att de kanske själva avvaktat mycket länge med en anmälan. En förutsättning för ett förbättrat samarbete mellan social- tjänsten å ena sidan och barnhälsovården, barnomsorgen och skolan å den andra är att de sociala utredningarna involverar sam- arbetsparterna på ett helt annat sätt än som sker . I synnerhet är det viktigt att system och metoder för återkoppling utvecklas. Politiska budskap om samverkan Flertalet intervjuade säger att det finns ett tydligt politiskt budskap om vikten av samverkan. Det tydligaste uttrycket för det kan sägas vara inrättandet av familjecentraler. Flera av de intervjuade anser dock att det finns ett glapp mellan övergripande mål om samverkan och de förutsättningar som ges för att målen skall kunna uppnås. Sådana förutsättningar är exempelvis tid och resurser. Att den politiska viljeinriktningen inte alltid ger avtryck i praktiken har illustrerats även i tidigare avsnitt, där bland annat frågan om man tar hänsyn till samverkansfrågor vid omorganisationer behandlats. De flesta intervjuade ansåg inte att samverkan är något man tar hänsyn till vid omorganisationer. På frågan Vad behövs för att samverkan skall komma till stånd, fungera bra och stabilt? svarade de flesta tid och resurser, att sam- arbetet är förankrat på alla nivåer, stöd från ledningen, mandat och legitimitet, personkännedom, kunskap om och förståelse för var- andras ansvar och uppgifter. Många talar också om viljan att sam- arbeta, tydliga mål om vad man vill uppnå med samarbetet, konti- nuitet samt lugn och stabilitet i den egna verksamheten. De grundläggande förutsättningarna för att samverkan skall komma till stånd och fungera kan inte tillskapas av per- sonalen i verksamheterna. Ansvaret för att skapa goda förut- sättningar för samverkan ligger på politisk nivå och på lednings- nivå. För del handlar det om att skapa en arbets- situation som gör att socialsekreterarna trivs och upplever arbetet som meningsfullt och hanterbart så att personal och kompetens kan behållas. När de grundläggande förutsättningar finns, är det viktigt att man lär känna varandra, att mål för samarbetet, roller och ansvar klargörs. En förste socialsekreterare i föreslår att skall inrätta speciella samverkanstjänster. Samverkan är en konst i sig som kräver särskild kompetens. Att utse särskilda tjänstemän som ansvariga för samverkan skulle kunna vara ett sätt hålla sam- verkan vid liv i när det råder mycket turbulens inom offentlig verksamhet. På frågan Vad kan man uppnå med en väl fungerande samverkan? svarar de flesta: ·Tidigare upptäckt och snabbare insatser ·Ökad kunskap och kompetens ·Arbetet underlättas och blir mindre psykiskt påfrestande Flera nämner att samverkan: Hindrar familjer från att spela ut myndigheter mot varandra Bidrar till att skapa en helhetssyn på människan och ett hel- hetstänkande i hjälpsystemet Ger samhällsekonomiska vinster Ökar förtroendet mellan myndigheter. Endast en av de intervjuade har en negativ inställning till sam- verkan, men en del säger att man måste vara uppmärksam på vissa risker med ett nära samarbete. Nationella riktlinjer för samverkan I har social-, utbildnings- och inrikesdepartementen givit ut , som innehåller riktlinjer be- träffande samverkan. Skulle nationella riktlinjer om samverkan kunna vara till nytta i ? Samtliga intervjuade utom sex svarar ja på den frågan. Man anser generellt att riktlinjer skulle vara ett stöd i arbetet. Mest positiva är . De som är negativa till samverkan representerar skolan och förskolan. Kommuner som ingår i studien är en förortskommun söder om . Folk- mängden uppgår till drygt 70 000. Närmare en tredjedel av kom- munens invånare har sina rötter i något annat land. Ett hundratal länder finns representerade. Kommunen är indelad i sju kommun- delar – , , och i norr, , och Vårsta/i söder. Invånare med invandrarbak- grund är koncentrerade till den norra delen. Större delen av bebyggelsen där tillhör miljonprogrammet. Skolan och förskolan är indelad i nio geografiska områden med var sin områdeschef. Social- tjänsten är indelad i två geografiska områden men skall omorga- niseras. har drygt 90 000 invånare. Satsningen inom kultur- och fritidsområdet är högre än riksgenomsnittet. är indelad i fyra geografiska distrikt men håller på att omorganiseras. Förskolan och är organiserade i sex skoldistrikt med var sin skoldistriktchef. I bor ca 59 000 invånare. har en ny organisation. Den består av tre barn- och familjeteam och ett ungdomsteam. Två 1:e socialsekreterare är arbetsledare och fördelar ärendena till de olika teamen. Förskolan och skolan har en platt organisation, där rektorerna lyder direkt under förvaltnings- chefen. har gjort omfattande insatser för att implementera hos politiker och anställda. har drygt 60 000 invånare. är centrali- serad. Barn- och familjearbetet är uppdelat på två grupper, en för råd och stöd och en för utredningar och familjehemsvård. Skol- enheten är indelad i 17 rektorsområden och leds av utbildnings- förvaltningen utan någon mellannivå. har 17 000 invånare med som centralort. Halva den arbetande befolkningen pendlar till och från arbetet . ansvarar för förskola och skola, kultur, fritid och turism. Förskole- och skolverksamheten är indelad i fyra geografiska områden med varsin områdeschef. Stor vikt läggs vid samverkan förskola/skola. barnavårdsarbete bedrivs i Myndighetsgruppen och enheten för Råd och Stöd. Råd och Stöd är en fusion av skolans och resurser för barn och ungdomar med särskilda behov och drivs i projektform. Uppfattas barnmisshandel som ett vanligt problem? Att barnmisshandel upptäcks är en första förutsättning för att något arbete kring problemet skall komma till stånd överhuvud- taget. Därför gällde den första frågan i intervjun hur ofta de intervjuade i sin verksamheter möter barn som utsatts för våld eller där barnmisshandel misstänks. Frågan ställdes dock inte till chefer. Några exakta uppgifter efterfrågades inte utan det gällde att upp- skatta problemets storlek i den egna verksamheten. Flera hade svårt att svara på frågan, eftersom våld sällan ses som det enda eller det allvarligaste problemet i familjen utan som en del i familjens pro- blematik. Dominerande problem i ärendet kan vara psykisk sjuk- dom eller missbruk hos föräldrarna, vanvård eller försummelse. Om sexuella övergrepp misstänks kategoriseras det däremot själv- klart som ett övergreppsärende, oavsett familjens problematik i övrigt. Detsamma gäller inte misshandel utan många av de inter- vjuade fick tänka efter länge för att kunna identifiera de ärenden, där våld förekommit. En annan svårighet när det gäller att upp- skatta problemets storlek inom och är att det dels kan utgöra anmälningsorsak, dels vara något som inte är känt från början utan som framkommer under utredningen eller behand- lingen. Samtliga intervjuade säger att det är mycket ovanligt med all- varlig barnmisshandel. I övrigt varierar svaren från ett vanligt före- kommande problem till något som man aldrig stöter på. Tre av de sex intervjuade distriktssköterskorna/vårdutvecklarna vid barnhälsovården har inte upptäckt något fall av barnmisshandel trots mångårig erfarenhet. En av dem har arbetat vid BVC . Vårdutvecklare för BVC i , som arbetade som BVC- sköterska , har dock gjort flera anmälningar om barn- misshandel och en har upptäckt ett fall av Münchausen Syndrom by Proxy. Ett skäl till att det är svårt för BVC att upptäcka barnmisshandel är att föräldrarna inte kommer till BVC med sitt barn om det har blåmärken eller andra skador. BVC har små möjligheter att upptäcka misshandel, för om familjen har på BVC och barnet är blåslaget, så kommer de inte. Däremot tycker jag att det är viktigt att man har en så tät kontakt med familjen att man kan upptäcka larmsignaler. Man skall kunna se att barnet inte hänger med i utvecklingen och förstå att det kan vara något som inte stämmer. Tillsammans med och kanske barnomsorgen kan man då gå in och stödja familjen i ett förebyggande arbete. (vårdutvecklare, sydvästra sjukvårdsområdet, ) Ett annat skäl är att BVC bara har tät kontakt med barnet och dess föräldrar . BVC träffar barnen ganska ofta och då är nätet ganska finmaskigt, men när barnen kommit är nätet grovmaskigt. Då träffas man kanske en gång och har inte en chans att upptäcka något, om det inte finns tydliga indikatorer. (vårdutvecklare, sydvästra sjukvårdsområdet, ) När förskolechefen i undrat över varför BVC inte ser mer, har svaret blivit att man inte vill tappa några familjer. BVC vill inte vara en myndighet som letar efter barn som far illa, utan ser då hellre mellan fingrarna så att föräldrarna verkligen kommer dit med sina barn. Denna bild bekräftas av vårdutvecklaren för barnhälso- vården i . När man misstänker att barn far illa skall man inte vara så finkänslig och rädd för att stöta sig med familjerna. Man måste kunna säga Jag är faktiskt orolig för dig och ditt barn. Vad kan vi göra för att hjälpa er? Många BVC-sköterskor är så rädda för att förlora kontakten att man i stället förhåller sig avvaktande. Visst kanske man tappar någon, men har man en ärlig vilja att stödja och uppmuntra så känner de att detta är någon som vill oss väl. Sedan finns de riktigt sjuka föräldrarna, där man inte kan se på utanskriften att de inte är lämpliga vård- nadshavare, och de är de allra svåraste. Dom kan vi inte hitta. Även , nuvarande klinikchef vid barn- och ung- domskliniken i och tidigare barnhälsovårdsöverläkare, talar om BVC-sköterskornas svårigheter att se barn som far illa: BVC är inte så bra som vi skulle vilja när det gäller anmälningar. BVC:s möjligheter att upptäcka barn som far illa överskattas. Läkaren ser barnen korta stunder vid få tillfällen och sköterskorna har skygg- lappar. Man vill inte se och har man sett, vill man inte förvärra situa- tionen genom att stöta sig med föräldrarna och riskera att förlora kontakten. BVC-personalen vill inte inse att barnhälsovårdsarbete delvis är ett socialmedicinskt arbete med ganska mörka inslag. Om man vågar ta in hela spektrat, kan arbetet vara mycket fruktbart. Även om barn inte kommer till BVC med blåmärken, finns det andra tecken som sköterskorna skulle kunna vara uppmärksamma på, exempelvis avvikande tillväxt. Ett annat problem är att MVC och BVC tenderar att inte stå för sina iakttagelser. Man kan säga vissa saker till oss i telefon och när vi sedan möter klienten/patienten tillsammans för att de skall överlämna inform- ationen vid ett personligt möte, så är man inte tydlig. Och kommer ju vi ingenstans. Familjen skyddas på något konstigt sätt, som inte gagnar barnet. (1:e socialsekreterare, ) i uppgav att de saknar anmälningar från barnkliniken och akutsjukvården. Det är märkligt att vi inte får några anmälningar från sjukvården för det jag fick lära mig om barnmisshandel är att familjerna ofta söker sjukvård för sina barn av olika skäl och på olika ställen. Vi hade ett ärende där barnet sökt läkarvård en massa gånger och sjukvården hade tyckt att det handlade om en pjoskig mamma. Då har man fel ögon! Vid barn- och ungdomskliniken i gör man 10–12 anmäl- ningar till och har ungefär ett allvarligt barn- misshandels fall eller . Kliniken har haft tre barnamordsfall. Även inom barnomsorgen är det mycket ovanligt att barnmiss- handel upptäcks. En av de intervjuade förskollärarna har arbetat i yrket , en annan , en tredje och aldrig stött på ett misshandlat barn. Jag tycker att man tidigt upptäcker om det finns problem med ett barn och jag blir ganska ofta inblandad. Vi är dock själva lite fundersamma över varför vi inte sett fler misshandlade barn . Statistiskt sett borde de barn vi möter ha råkat ut för både det ena och det andra, men vi har inte märkt det. (förskolechef, ) Många av de intervjuade har olika teorier om varför så få fall av barnmisshandel upptäcks inom barnsomsorgen: Det är inte vanligt att vi misstänker att barn misshandlas, men jag tror att det kan röra sig om fler barn än vi upptäcker. Visserligen syns barn med särskilda behov, t.ex. utagerande barn och barn som far illa av olika skäl, men det kan vara svårt för personalen att se vad symtomen står för. Större barngrupper har gjort det svårare att komma under ytan och personalen känner sig otillräcklig. Det kan leda till att personalen skärmar av och höjer trösklarna för att klara av jobbet.