sou · GPB317 · 2002-01-01 00:00:00 — Vad som sägs om redaren gäller i det sammanhanget också annan arbetsgivare åt den som utför fartygsarbete. Enligt motsvarande bestämmelse i 3 kap. 3 § andra stycket arbetsmiljölagen skall arbetsgivaren genom att anpassa arbetsförhållandena eller vidta annan lämplig åtgärd ta hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet. Där sägs också att arbetsgivaren vid arbetets planläggning och anordnande skall beakta att människors förutsättningar att utföra arbetsuppgifter är olika. 3 kap. 3 § andra stycket arbetsmiljölagen markerar bättre än bestämmelsen i fartygssäkerhetslagen kravet på en arbetsanpassning för redan anställda. Regleringen i 3 kap. 3 § andra stycket arbetsmiljölagen bör gälla också fartygsarbete. I och för sig måste det ombord på fartyg finnas gränser för hur långt redaren skall behöva sträcka sig för att anpassa arbetsmiljön för den enskilde arbetstagaren. Avsikten med 3 kap. 3 § andra stycket arbetsmiljölagen är emellertid inte att generellt kräva att varje arbetsplats och varje arbetsuppgift anpassas till varje enskild individ. När bestämmelsen fick sin nuvarande lydelse uppgav föredragande statsrådet (prop. 1990/91:140 s. 136 ff.) att det i vissa fall i stället kan vara en bättre lösning att först undersöka om inte arbetstagaren, inom ramen för anställningen, kan beredas en mer lämplig sysselsättning enligt regler i lagen (1982:80) om anställnings- 174 Våra överväganden om arbetsmiljön på fartyg Även om ett enskilt ärende kan lösas genom omplacering, är det dock viktigt att åtgärder vidtas i arbetsmiljön eftersom arbetsmiljö- anpassningen bör kunna få långsiktiga förebyggande effekter för övriga arbetstagare. I och med att 3 kap. 2 a § första och andra styckena samt 3 kap. 3 § andra stycket arbetsmiljölagen bör tillämpas på fartygsarbete, finns det ingen anledning att undanta fartygsarbete från bestämmelsen om arbetsanpassnings- och rehabiliteringsåtgärder. Den skyddsansvarige för arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamheten vid fartygs- arbete bör vara antingen redaren eller en annan arbetsgivare åt den som utför fartygsarbete. Det som sägs i avsnitt 5.6.3 om verksamhetens utformning bör också gälla när fråga är om rehabilitering av dem som arbetar på fartyg. Bestämmelser om internkontroll samt arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet ställer stora krav på den skyddsansvarige att planera och genomföra arbetsmiljöarbetet. Det krävs att arbetsgivaren är uppmärksam på tidiga varningssignaler vad gäller risker för ohälsa och olycksfall och att han eller hon på ett tidigt stadium kan sätta in de åtgärder som behövs. För att kunna kartlägga, bedöma behov av och genomföra de fordrade åtgärderna krävs ibland att den skyddsansvarige får stöd av en utomstående expertresurs. Genom sin förtrogenhet med arbetsplatserna och sin breda kompetens har företagshälsovården blivit den resurs som generellt sett har de bästa möjligheterna att vara detta stöd. Fartygssäkerhetslagen innehåller inga bestämmelser motsvarande 3 kap. 2 b § arbetsmiljölagen om företagshälsovård. I EG-direktivet 89/391/EEG om arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet finns krav på skydds- och förebyggande åtgärder som också gäller ombord på fartyg. Av artikel 7.3 framgår att i situationer där skydds- och förebyggande verksamhet inte kan organiseras på grund av brist på kompetent personal i företaget och/eller verksamheten skall arbets- givaren anlita sakkunnig hjälp utifrån. Denna hjälp skall enligt artikel 7.5 ha tillräckliga kunskaper samt personella och professionella resurser. I arbetsmiljöavtalet anges att företagsanpassad företags- hälsovård utgör en värdefull resurs i den förebyggande arbetet på fartyg. Enligt 3 § i avtalet skall arbetsgivaren och de anställda ombord och i land samverka för att uppnå en väl fungerande företagshälsovård i rederiet. Enligt avtalsbestämmelsen skall målsättningen vara att företagshälsovården utifrån ett helhetsperspektiv främst skall syssla Våra överväganden om arbetsmiljön på fartyg 175 med förebyggande hälsovård, viss sjukvård och rehabiliterings- verksamhet. I företagshälsovårdens roll ingår att medverka till att sunda och säkra arbetsförhållanden skapas inte minst i samband med större förändringar i företaget. har stor spännvidd och omfattar en övervägande majoritet av de svenska rederierna och deras anställda. Det väsentligaste skälet till att bestämmelser om företagshälsovård inte infördes i fartygssäkerhetslagen är därmed undanröjt. När nu fartygsarbetet i stället skall regleras i arbetsmiljölagen, finns det alltså inte längre skäl att undanta fartygsarbete från bestämmelsen om företagshälsovård i 3 kap. 2 b § arbetsmiljölagen. Bestämmelsen innebär att redaren eller annan arbetsgivare åt den som utför fartygsarbete skall anordna företags- hälsovård på varje fartyg när det är nödvändigt. I andra stycket i 3 kap. 2 b § arbetsmiljölagen definieras företags- hälsovård som en oberoende expertresurs inom områdena arbetsmiljö och rehabilitering som särskilt skall arbeta för att förebygga och undanröja hälsorisker på arbetsplatser samt ha kompetens att identifiera och beskriva sambanden mellan arbetsmiljö, organisation, produktivitet och hälsa. Den definitionen stämmer väl överens med det som anges som företagshälsovårdens syften enligt arbetsmiljöavtalet. Definitionen är dessutom så allmänt hållen att den inte inverkar på det enskilda rederiets möjlighet att få tillgång till en för dennes verksamhet särskild anpassad företagshälsovård. Något som har förts på tal under utredningens gång är om företagshälsovårdscentralerna har den specialkompetens som krävs för att uppnå full insikt om arbetsmiljön på ett fartyg. Såvitt framkommit finns det inga företagshälsovårdscentraler som enbart är kontrakterade av rederier, utan de är också anslutna till arbetsplatser i land. Detsamma gäller de läkare som är anslutna till företagshälso- vårdscentralerna. Det har vid sammanträffanden med representanter för de fackliga organisationerna påpekats, att läkares kunskaper om vad som krävs för att arbeta till sjöss inte alltid är tillräcklig. Något som har förekommit är, att den som bedömts vara arbetsoförmögen på fartyg (loss of licence) har av läkare ansetts vara frisk och därför inte kunnat få ett sjukintyg. Vissa av de tillfrågade representanterna för de fackliga organisationerna har ansett att endast de läkare som besitter särskilda kunskaper om fartygsarbete bör få delta i företagshälsovården på fartyg och utfärda läkarintyg för ombordanställda. Man har gjort gällande att förordningen (1979:38) om läkarintyg för sjöfolk bör ändras så att enbart läkare med specialistkunskaper får utfärda läkarintygen. Enligt 2 § i förordningen får läkarintyg för sjöfolk utfärdas av den som är behörig att här utöva läkaryrket. Frågan om att ändra i förordningen om läkarintyg för sjöfolk ligger utanför vårt utredningsuppdrag och bör – 176 Våra överväganden om arbetsmiljön på fartyg om det finns behov därav – utredas i ett annat sammanhang. I övrigt bör det ankomma på rederierna och de fackliga organisationerna att se till att den företagshälsovård som det enskilda företaget ansluter sig till, erbjuder den kunskap som behövs i fråga om arbetsmiljön på fartyg och om de ombordanställdas förhållanden där. Av 7 kap. 6 § första stycket i den nuvarande fartygssäkerhetslagen framgår att redaren är samordningsansvarig på ett fartyg i fråga om åtgärder till skydd mot ohälsa och olycksfall. Den arbetsgivare som ansvarar för varvsdriften är enligt andra stycket samordningsansvarig när ett fartyg tagits in på ett varv i . Enligt tredje stycket åvilar ansvaret för samordning av skyddsåtgärder, som påkallas av att fartyget är under lastning och lossning i en svensk hamn, den arbetsgivare som är ansvarig för detta arbete. Redarens ansvar enligt första stycket kan inte överlåtas på någon annan. I de fall som anges i andra och tredje styckena kan ansvaret överlåtas endast på redaren. Att överlåta ansvaret enligt andra stycket fordrar dessutom myndighetsmedgivande. Samordningsansvaret på fartyg bör fortsättningsvis regleras i arbetsmiljölagen. Det är särskilt viktigt med klara regler om vem som skall vara samordningsansvarig vid fartygsarbete. Regleringen i 7 kap. 6 § fartygssäkerhetslagen bör därför föras över till 3 kap. 7 § arbetsmiljölagen. Enligt den paragrafen kan samordningsansvaret överlåtas på någon annan som driver verksamhet på arbetsstället. Frågan är om det verkligen finns ett behov av en avvikande regel om att överlåta samordningsansvaret vid fartygsarbete. I praktiken torde det ytterst sällan bli aktuellt att redaren eller den som i lagen likställs med redaren överlåter samordningsansvaret på fartyg på någon annan. Skulle en sådan överlåtelse ändå ske och till någon som inte är lämplig för uppdraget, har möjligheter att ingripa genom förelägganden. Också det särskilda samordningsansvaret när fartyget är på ett svenskt varv bör kunna överlåtas på redaren eller – om detta i vissa undantagsfall blir aktuellt – på någon annan som driver verksamhet på fartyget. Enligt vår uppfattning bör det inte vara en myndighetsuppgift att lämna medgivande till att samordningsansvaret överlåts på detta sätt. Vid lastning och lossning bör det också finnas en möjlighet att överlåta samordningsansvaret på någon annan än den är ansvarig för detta arbete. T.ex. kan det vara ändamålsenligt att föra över ansvaret till den hamnansvarige. För att 3 kap. 7 § arbetsmiljölagen skall kunna tillämpas på fartygs- arbete, fordras således vissa begränsade ändringar i paragrafen. Våra överväganden om arbetsmiljön på fartyg 177 bör i lagen peka ut vem som i första hand är samordningsansvarig för de ovan nämnda arbetsmomenten. Vidare bör bestämmelsen om att samordningsansvaret kan överlåtas till någon av dem som bedriver arbete på arbetsstället kompletteras, så att det där framgår att ansvaret vid lastning och lossning också kan överlåtas på den hamnansvarige. Det som sägs i 3 kap. 7 § tredje stycket arbetsmiljölagen om samordningsansvarets innebörd, kan utan ändring tillämpas på fartygsarbete. Vi förordar att vissa bestämmelser om arbetsmiljön skall stå kvar i fartygssäkerhetslagen. Med bland dessa är bestämmelserna om befälhavarens skyddsansvar. Befälhavarens skyddsansvar skall i princip vara lika omfattande som . Inom hans eller hennes ansvarsområde ligger frågor om bostads- och fritidsmiljö, hjälp och vård vid olycksfall eller sjukdom samt kost och vatten för de ombordanställda. Detta är frågor som regleras i 6 kap. 7–9 §§ fartygssäkerhetslagen. I den nya fartygssäker- hetslagen kommer de att regleras i 4 kap. Detsamma gäller bestämmelsen som anger den nedre åldersgränsen för fartygsarbete som utförs av den som inte är arbetstagare. Enligt 6 kap. 10 a § fartygssäkerhetslagen skall befälhavaren se till att ingen anlitas till eller utför fartygsarbete och inte heller före avslutad skolgång. Den som har fyllt får ändå utföra lättare arbete på fiskefartyg. Denna bestämmelse, liksom en bestämmelse som anger att befälhavaren skall se till att ingen minderårig anlitas till eller utför fartygsarbete på ett sätt som medför risk för olycksfall eller för överansträngning eller annan skadlig inverkan på den minderåriges hälsa eller utveckling, bör tas upp i 4 kap. i den nya fartygssäkerhets- lagen. Befälhavaren skall också dela skyddsansvaret med redaren och – i förekommande fall – en annan arbetsgivare i vissa frågor. Det gäller sådana frågor där skyddsansvaret regleras i 3 kap. 2, 2 a första och andra styckena och 3 §§ arbetsmiljölagen. Skyldigheterna för de skyddsansvariga enligt dessa lagrum avser bl.a. internkontroll och anpassning av arbetsförhållandena m.m. till de ombordanställdas särskilda förutsättningar för arbetet. Det är en nyhet i förhållande till gällande rätt att befälhavarens skyddsansvar skall omfatta intern- kontrollen och de arbetsanpassningsfrågor som avses i 3 kap. 3 § arbetsmiljölagen. Vi anser att det är rimligt att befälhavaren har del av skyddsansvaret i dessa frågor, eftersom han eller hon är den som har 178 Våra överväganden om arbetsmiljön på fartyg störst möjlighet att övervaka att detta ansvar efterlevs på fartyget. Trots att skyddsansvaret i övrigt regleras i arbetsmiljölagen, skall befäl- havarens skyldigheter i denna del framgå av 4 kap. i den nya fartygs- säkerhetslagen. Där skall anges vilka bestämmelser i arbetsmiljölagen, som omfattas av befälhavarens skyddsansvar. 6.6.7Skyldigheter för dem som utför fartygsarbete Av artikel 13 i EG-direktivet 89/391/EEG om arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet framgår att det åligger varje arbetstagare att så långt möjligt sörja för sin egen och andra personers säkerhet och hälsa, i den mån de påverkas av hans handlingar eller förtroendeuppdrag i arbetet, i enlighet med hans utbildning och arbetsgivarens instruktioner. Vidare skall arbetstagarna samarbeta med arbetsgivaren och/eller med arbetstagarna med särskilt ansvar för skyddsfrågor så långt det är nödvändigt för att fullgöra de uppgifter och uppfylla de krav som åläggs eller ställs av den behöriga arbetsmiljöansvariga myndigheten. Det som sägs i EG-direktivet motsvaras av skyldigheten för arbetstagarna enligt 3 kap. 4 § arbetsmiljölagen att medverka i arbetsmiljöarbetet och delta i genomförandet av de åtgärder som behövs för att åstadkomma en god arbetsmiljö. Det är naturligt att de ombordanställdas skyldigheter regleras i 3 kap. 4 § arbetsmiljölagen. Det finns inget behov av att begränsa lagrummets tillämplighet på fartygsarbete till att endast gälla de ombordanställda. I och för sig kan andra som utför fartygsarbete än de ombordanställda knappast åläggas att ta en aktiv del i allt arbetsmiljöarbete ombord på fartyg. Endast de ombordanställda lär ha ett intresse av att delta i planeringen och genomförandet av andra arbetsmiljöfrågor än de som gäller det egna arbetet. Trots detta bör inte andra som utför fartygsarbete ställas utanför bestämmelsen, eftersom det kan finnas enskilda frågor av mer övergripande karaktär som de bör ta en aktiv del av. 3 kap. 4 § arbetsmiljölagen bör utan ändringar gälla fartygsarbete. 6.6.8Tillverkarnas m.fl. ansvar (produktsäkerhet) De skillnader som finns mellan produktsäkerhetsbestämmelserna i 3 kap. 8–10 §§ arbetsmiljölagen och 7 kap. 11 och 12 §§ fartygs- säkerhetslagen beror dels på att bestämmelserna i arbetsmiljölagen anpassats till direktivet om inbördes anpassning av medlemsstaternas lagstiftning om maskiner, det s.k. maskindirektivet (98/37/EG), dels på Våra överväganden om arbetsmiljön på fartyg 179 att nya bestämmelser om produktkontroll i 4 kap. 1 och 2 §§ arbetsmiljölagen förutsätter en utförligare reglering i fråga om produktinformationen. Enligt maskindirektivet skall medlemsstaterna se till att alla lämpliga åtgärder vidtas för att de maskiner som omfattas av direktivet får släppas ut på marknaden eller tas i drift endast om detta inte medför risk för bl.a. personers hälsa och säkerhet. Med uttrycket släpps ut på marknaden avses den tidpunkt när en produkt avlämnas i bruksfärdigt skick och innefattar också bl.a. marknads- föringsåtgärder då en produkt säljs direkt från en tillverkare till en konsument. För att inte hindra en sådan marknadsföring vid mässor och liknande, innehåller maskindirektivet en bestämmelse om att medlemsstaterna inte skall förhindra att maskiner som inte uppfyller kraven visas på mässor, utställningar, demonstrationer m.m. Utrustning på sjögående fartyg ligger utanför maskindirektivets räckvidd. För sådan utrustning gäller i stället rådets direktiv /98/EG av om marin utrustning2 senast ändrat genom rådets direktiv /85/EG3. Direktivet om marin utrustning gäller utrustning när den skall anbringas på fartyg. Där sägs inget om tillåtligheten av att visa utrustningen på mässor m.m. Direktivet utesluter emellertid inte en reglering i fråga om produkter som skall användas på fartyg som överensstämmer med maskindirektivets. Vi anser därför att det inte behövs någon avvikande bestämmelse om produktsäkerhet för produkter som installeras eller annars används ombord på ett fartyg. Enligt 3 kap. 8 § tredje stycket och 9 § andra stycket arbetsmiljö- lagen skall leverantörer av tekniska anordningar och farliga ämnen inte bara genom märkning utan också på annat sätt lämna produkt- information i samband med att produkter avlämnas för att tas i bruk. Bestämmelsen är föranledd delvis av de ändrade reglerna om produktkontroll i 4 kap. 1 och 2 §§ arbetsmiljölagen. Information som är av särskild betydelse från arbetsmiljösynpunkt skall lämnas redan vid marknadsföringen av en produkt. Förutom uppgifter om att en produkt är provad eller i förekommande fall godkänd kan det finnas anledning att kräva en redovisning av resultatet av en provning. Det finns ingen anledning att ha andra regler om produktinformation när produkten skall användas på fartyg. 3 kap. 8 § tredje stycket och 9 § andra stycket bör fullt ut vara tillämpliga också på sådana produkter. 2EGT L 046, 17.02.1997 s. 25 och 56 ( Celex 31996L0098) 3EGT L 315, 25.11.1998 s. 14 (Celex 31998L0085) 180 Våra överväganden om arbetsmiljön på fartyg Bestämmelserna i 3 kap. 12 § arbetsmiljölagen om ett särskilt skydds- ansvar för den som råder över ett arbetsställe och den som anlitar inhyrd arbetskraft skulle i och för sig kunna tillämpas även på fartygsarbete. kommer de bestämmelserna att sakna intresse på fartyg, eftersom den som råder över fartyget och anlitar inhyrd arbetskraft i de flesta fall är redaren eller annars är att likställa med denne. Det skall följa av 1 kap. 2 § arbetsmiljölagen att redaren skall ha ett arbetsmiljöansvar även gentemot dem som inte är hans eller hennes anställda. Slutligen finns det i 3 kap. 14 § arbetsmiljölagen bestämmelser om skyldigheter för vissa andra att beakta arbetsmiljösynpunkter. Skydds- ansvariga är bl.a. de som låter utföra byggnads- eller anläggningsarbete samt arkitekter, konstruktörer och andra som medverkar vid en projektering. Även om bestämmelserna delvis torde kunna tillämpas på tillverkning av fartyg, torde de i praktiken sakna betydelse eftersom det redan finns ett utvecklat regelverk för hur fartyg skall konstrueras. Det regelverket omfattar även hänsyn till arbetsmiljön. Bemyndigandena i 4 kap. arbetsmiljölagen bör gälla även fartygsarbete. Det innebär att regleringen av produktkontrollen av produkter som skall användas på fartyg kommer att vara en annan än den som gäller . Till skillnad från 8 kap. 2 och 3 §§ fartygssäkerhetslagen, är 4 kap. 1 och 2 §§ arbetsmiljölagen anpassade till senare års produktdirektiv inom EU. Tillämpningen av 4 kap. 1 och 2 §§ arbetsmiljölagen förenklar för att utfärda föreskrifter om produktkontroll som överensstämmer med EG-direktiv om utrustning på fartyg. Att 4 kap. arbetsmiljölagen gäller fartygsarbete innebär också att regeringen eller, efter efter regeringens bestämmande, får föreskriva om vissa register, bl.a. expositionsregister. I och med att 4 kap. arbetsmiljölagen skall tillämpas på fartygsarbete, behövs enbart ett fåtal bemyndiganden om arbetsmiljö i den nya fartygssäkerhetslagen. Sådana bemyndiganden skall gälla att meddela föreskrifter i frågor som regleras i 4 kap. i den nya lagen. Dessa bemyndiganden skall finnas i 6 kap. i samma lag. Våra överväganden om arbetsmiljön på fartyg 181 Enligt 1 kap. 2 § arbetsmiljölagen i föreslagen lydelse skall det som sägs om i stället skall gälla vid fartygsarbete. Bemyndigandena i 4 kap. arbetsmiljölagen avser alltså vid fartygsarbete att regeringen eller, efter regeringens bestämmande, får meddela föreskrifter i vissa frågor. Frågan är då om det finns något att invända mot att regeringen eller ges samma möjligheter att meddela föreskrifter vid fartygsarbete som regeringen eller har vid annat arbete. Vi har i avsnitt 5.9.2 redogjort för bestämmelserna om produktkontroll i dels 8 kap. 2 och 3 §§ fartygssäkerhetslagen, dels 4 kap. 1 och 2 §§ arbetsmiljölagen. Vi har då förklarat varför bestämmelserna i arbetsmiljölagen är annorlunda utformade. EG-direktiv inom sjöfartens område, som motsvarar de produktdirektiv som delvis bidragit till utformningen av 4 kap. 1 och 2 §§ arbetsmiljölagen, är rådets direktiv /98/EG av om marin utrustning och och rådets direktiv /25/EG om fritidsfartyg, vars innehåll vi beskrivit i avsnitt 4.4.6. Av artikel 11 i direktivet om marin utrustning framgår att den utrustning som uppfyller kraven och som tillverkas i enlighet med förfarandena för bedömning av överens- stämmelse skall förses med märkning därom. Enligt artikel 6 i direktivet får medlemsstaterna inte förbjuda att sådan utrustning som omfattas av direktivet och som är märkt eller av andra skäl uppfyller bestämmelserna i direktivet, släpps ut på marknaden eller placeras ombord på ett gemenskapsfartyg och inte heller vägra att utfärda eller förnya säkerhetscertifikat för sådan utrustning. Medlemsstaterna får emellertid enligt artikel 12 vidta de åtgärder som är nödvändiga för att se till att stickprovskontroller utförs på sådan märkt utrustning som finns på deras marknad och som ännu inte har placerats ombord, för att säkerställa att den överensstämmer med direktivet. Med stöd av internationella instrument får medlemsstaterna också göra funktions- prov ombord om detta krävs med hänsyn till säkerheten och under förutsättning att proven inte innebär en upprepning av redan utförda förfaranden för bedömning av överensstämmelse. Om en medlemsstat vid en sådan inspektion finner att en märkt och korrekt installerad, underhållen och använd utrustningsdetalj kan äventyra hälsa och/eller säkerhet ombord, skall medlemsstaten vidta alla lämpliga provisoriska åtgärder för att återkalla utrustningsdetaljen eller förbjuda eller 182 Våra överväganden om arbetsmiljön på fartyg begränsa att den släpps ut på marknaden eller används ombord på fartyg för vilka den utfärdar säkerhetscertifikat. Det som sägs i direktivet om marin utrustning skiljer sig alltså inte från vad som sägs i de produktdirektiv som påverkat utformningen av 4 kap. 1 och 2 §§ arbetsmiljölagen. För att överensstämma med den reglering av produktkontrollen som framgår av EG-direktiv, bör fartygsarbete för det första omfattas av 4 kap. 1 § arbetsmiljölagen. Paragrafen är ett grundbemyndigande för föreskrifter om krav på produktkontroll, produktinformation och användning av tekniska anordningar och farliga ämnen. Med stöd av paragrafen skall kunna meddela dels föreskrifter om villkor för hanteringen av produkter i de olika skeden som är avgörande för en produkts utformning och säkerhet (från tillverkning till marknadsföring och användning), dels föreskrifter om kontrollprocedurer m.m. Sistnämnda bemyndigande ger verket befogenhet att meddela alla de föreskrifter om provning och kontroll som behövs för att genomföra bestämmelserna om provning och kontroll i EG:s produktdirektiv. För det andra bör 4 kap. 2 § arbetsmiljölagen tillämpas på fartygarbete. Bestämmelsen innehåller då ett bemyndigande för regeringen eller att meddela föreskrifter om de bevis om överensstäm- melse som erfordras. Föreskrifter bör alltså få meddelas om att arbetsprocesser, arbetsmetoder eller anläggningar, som är avsedda för verksamhet av visst slag får användas endast efter tillstånd samt om att tekniska anordningar eller farliga ämnen endast efter tillstånd, godkännande eller annat bevis om överensstämmelse med gällande krav får släppas ut på marknaden. Bemyndigandena för att meddela föreskrifter kommer därmed att anpassas till EG:s produktdirektiv. Bestämmelserna hindrar emellertid inte föreskrifter med krav på det äldre förfarandet med typgodkännande m.m. I de fall det alltjämt är berättigat, kan alltså sådana föreskrifter meddelas eller tillåtas kvarstå. Enligt 8 kap. 3 § första stycket fartygssäkerhetslagen får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer föreskriva att en anordning som avses i 7 kap. 11 § fartygssäkerhetslagen skall ha en skylt eller annan märkning, som upptar tillverkarens namn eller någon annan uppgift om anordningen.