sou · GPB385d3 · 2002-01-01 00:00:00 — Sjb 51 har lidit av flertal tekniska felutfall men är efter vissa modifieringar fortfarande den sjunkbomb man använder. Helikoptrarna är utrus- tade med ett trådstyrt och målsökande 45 centimeters torped- system. De torpedprov som genomfördes som U 137 befann sig i området kring avsåg denna torpedtyp, torped 422. Torpedtypen ersattes av torped 451 som har en avsevärt bättre målsökarfunktion. Marinens ubåtsjaktflygplan11 anskaffades 1986. Flygplanet utnyttjas för spaning mot ubåtar i första hand utanför skärgårdarna med radar, framåttittande värmespanare, (Forward ) och sonarbojar. Bojsystemet är i stort av samma typ som används av bojgrupperna, dvs. mikrofonen i bojen fångar upp före- kommande undervattensljud och transiterar dessa till en mottagare i flygplanet. 10Se avsnittet 6.5 om ljudfrågan. 11Marinens ubåtsjaktflygplan är av typen 212, med den svenska beteckningen SH 89. Kapaciteten på svensk sida Händelserna under Hårsfjärden- och Sundsvallsincidenterna på- visade vissa osäkerheter vad avser de fredsutlagda mineringarnas indikerande funktion ifråga om ubåtar. Att det fanns vissa brister hos några minsystem var känt, och kontroller av hur systemen fungerade pågick sedan slutet av 1970- talet. Erfarenheterna från nämnda incidenter föranledde Chefen för marinen att genomföra vissa modifieringar av minsystemen, samt kontrollera installationerna. Enligt marinens funktionsplan för ubåtsskyddsverksamheten skulle de fredsutlagda mineringar, där indikeringsorganen baserades på magnetik, kompletteras med andra typer av sensorer. Utöver att indikeringsorganen på minorna modifierades för att i görligaste mån förhindra påverkan av olika störkällor, utlades dels spaningsslingor på ömse sidor om minlinjerna, dels utplacerades bottenfasta sonarer. Principen var att en passerande undervattens- farkost eller ubåt skulle indikeras av slingor, minor och sonarer. Villkor för att en passage skulle klassificeras som ubåt var att två olika indikeringsorgan skulle indikera, och att det skulle vara en logisk tidseparation mellan indikationerna. Högupplösande närspaningsradarstationer och mörkersiktmedel anskaffades. Fasta bevakningssystem byggdes upp kring de bas- områdena i och . I anslutning till (KA 1) anordnades fast ubåts- bevakning också i inloppsleden till . Från omkring 1984 var dessa system under stora delar av året i drift dygnet runt. Utöver indikerande slingor och bottenfasta sonarer utlades olika former av nät och andra hinder i sund ledande in till basområdena. En intensifierad utbildnings- och övningsverksamhet bedrevs. Lik- som i kustflottan prioriterades ubåtsskyddsåtgärder före invasions- försvarsuppgiften. Samordning och samverkan med kustflottans ubåtsjaktstyrka fördjupades. organiserades rörliga ubåts- skyddsförband, utnyttjande personal och materiel från kustjägar- och rörliga spärrförband. Samtliga fem kustartilleriförsvar dispone- rade därefter ett rörligt ubåtsskyddskompani. Även vissa priorite- rade minspärrtroppar utanför områdena med fast ubåtsbevakning försågs med kvalificerade sonar- och/eller slingsystem . Kapaciteten på svensk sida Redan under Utö-incidenten, då flera bottenekon erhölls, insåg man att dåtidens sjökort inte innehöll tillräcklig information om bottentopografin i och utanför våra skärgårdsområden. En främ- mande ubåt hade goda möjligheter att undandra sig ubåtsjakten genom att på olika sätt dra fördel av den kuperade havsbottnen. En viktig förutsättning för framgångsrik ubåtsjakt var följaktligen bättre kunskap om bottentopografin, dvs. I ett samarbete mellan och marinen inleddes ett omfattande arbete med att kartera havsbottnarna runt landets kuster. Som ett resultat av detta finns förbättrade sjökort, men framför allt, i datorerna på ubåtsjaktstyrkans fartyg, lagrade data som möjliggör att bottentopografin direkt kan åskådliggöras tredimensionellt. Kapaciteten på svensk sida inleddes försök med att arbetstids- reglera Försvarsmaktens militära personal. Regeringens beslut sedan den fleråriga försöksperioden avslutats var att också militär personal skulle ha reglerad arbetstid. Arbetstidsregleringssystemet undergick vissa förändringar över tiden, men principen om 40 timmars arbetsvecka kvarstod. Arbets- tid därutöver räknades som övertid, vilken skulle gottgöras genom friställande eller kontant ersättning. För verksamhet, som inte kunde tidsplaneras, t.ex. tillämpade förbandsövningar, fanns sär- skilda regler. I händelse av krig eller beredskapstillstånd förutsattes systemet sättas ur spel och andra regler gälla. Även om arbetstidsregleringen av flertalet chefer upplevdes som en byråkratisk och oftast kostsam pålaga, så hade Försvarsmakten funnit former att bedriva verksamheten inom dess ramar. Fördelen med systemet för det enskilda befälet var att man visste i förväg när man skulle tjänstgöra och när man skulle vara ledig. Då ubåtsincidenterna började bli frekventa första år visade sig systemet vara svårt att tillämpa i den uppkomna icke förutsedda situationen. Efter det att sakinnehållet i ett tänkt avtal utarbetats i förhandlingar mellan Försvarsstaben, Marinen, m.fl. å ena sidan och de båda befälsförbunden å den andra kunde och de centrala arbetstagarorganisa- tionerna 1983 sluta ett insatsavtal (). blev det möjligt att ta ut övertid utöver skyldig- hetsavtalets tak . Endast ÖB och militärbefälhavare hade rätt att beordra insatsdygn (I-dygn), varigenom sattes i tillämpning. Den enskilde erhöll särskild ersättning för varje I-dygn. Erfarenheterna från tillämpningen av uppenbarade ett annat problem. Sedan indikationer på främmande undervattens- verksamhet erhållits, krävdes betydande arbete för att klarlägga huruvida det fanns sådan substans i dessa första indikationer, att en samlad bedömning skulle föranleda ÖB eller berörd militärbefäl- havare att besluta om ikraftsättande. För att kunna genomföra fortsatt spaning med syftet att klarlägga hur starka indi- kationerna på främmande undervattensverksamhet var, erfordrades oftast omedelbara resurser. Kapaciteten på svensk sida Detta problem löstes genom ett särskilt arbetstidsavtal för marinen (), som underskrevs av SAV och de centrala arbetstagarorganisationerna 1988. Avtalet innebar att marinen år- ligen kunde genomföra nio s.k. långtidsövningar (LÖ). För kust- flottans del innebar avtalet att kontinuerlig övningsverksamhet kunde bedrivas till sjöss . De två följande veckorna ut- nyttjades för materielunderhåll och för att ge personalen kompen- sationsledighet. Genom att genomföra övningsverksamheten i ett sådant LÖ- koncept, och genom att man inför varje långtidsövning också var beredd till omedelbar skarp insats, eliminerades det ovan nämnda problemet med ikraftträdandet av . Arbetstidsmässigt be- traktades verksamheten under en eventuell incidents inlednings- skede formellt som övning i t.ex. tillämpad ubåtsjakt. Operativ chef kunde genomföra erforderligt stabsarbete, medveten om att ubåtsjaktförbanden i avvaktan på order och ikraftsättande av , övade ubåtsjakt i aktuellt område. 1988 hade också IKFN och eldtillståndsreglerna utvecklats så att man inte behövde förlora tempo; mot kränkande ubåt på inre vatten kunde verkanseld insättas direkt, dvs. utan föregående varning. För varje långtidsövning fanns således en övningsorder och en bereddorder för agerandet vid en eventuell insats. Varje chef visste därför vad han skulle göra i den händelse sådana indikationer erhållits, att det var motiverat att övergå från den övningsverk- samhet som fartyget bedrev till incidentingripande. Detta krävde ej ikraftträdande av utan kunde ske inom långtidsövningens ram. Visade det sig vid fortsatt incidentverksamhet att klassifice- ringen av erhållen indikation varit för hög, kunde man återgå till verksamhet enligt övningsordern. Ett antal ytterligare åtgärder inom personalsektorn vidtogs också, bl.a. genom att i Värnpliktslagen angiven tid för repetitions- utbildning för flottans värnpliktiga lades i direkt anslutning till grundutbildningstiden, varigenom de värnpliktigas tjänstgöringstid ombord blev ett helt år.12 Ett kvarstående problem var sommarsemestrarna. För insats med ubåtsjaktstyrkan erfordras att befälet återkallas från ledighet. 12 Samtal med Per (f.d. ordf. i ), . Kapaciteten på svensk sida Fram var såväl kustflottans som kustartilleriförbandens verksamhet i första hand inriktad på att utbilda personal för krigsorganisationens förband, vars huvuduppgift ända sedan var invasionsförsvar. prioriterades ubåtsskyddsverksamheten på bekostnad av utbildning mot in- vasionsförsvarsuppgiften. Förmågan att delta i invasionsförsvaret medgavs nedgå. Ekonomiska resurser satsades på att återuppbygga ubåtsskyddsförmågan genom omprioriteringar av medelsfördel- ningen såväl inom marinen som inom Försvarsmakten. Ytterligare medel avdelades också av statsmakterna. Medlen användes till forskning, materielanskaffning och intensifierad utbildning, samt inte minst till ökad närvaro till sjöss. Den målmedvetna satsningen på att återskapa förmågan att jaga ubåt innebar såväl utveckling av nya taktiska metoder, som sats- ningar på utbildning. Målet var att få samtrimmade förband. Detta kom att innebära bl.a. längre tjänstgöringsperioder för befäl placerade ombord liksom tjänstgöringstiden för flottans värnplik- tiga. Principen ett fartyg, en besättning, knäsattes. Gång- tidsuttagen för kustflottans fartyg blev också väsentligt högre. För vissa fartyg innebar detta en mer än trefaldig ökning av antalet timmar till sjöss. För de särskilt organiserade ubåtsskyddskom- panierna kom spaning och bevakning mot främmande under- vattensverksamhet att pågå . Alltsedan det fast anställda befälet fick reglerad arbetstid har arbetstidsfrågorna fått en i vissa avseenden helt styrande inverkan på Försvarsmaktens verksamhet i fred. Genom att såväl myndighetsföreträdare som representanter för de fackliga organisationerna ville förbättra möjligheterna för Försvarsmakten att upptäcka och avvisa kränkande ubåtar, kunde sådana avtal för- handlas fram som såväl tillgodosåg regeringens och Försvars- maktens krav på att incidentverksamheten ej skulle hämmas av arbetstidsbestämmelser, som arbetstagarorganisationernas berätti- gade krav för skälig gottgörelse till engagerad personal. genomfördes ett antal långtidsövningar. I motsats till vad som gällde under Operation Notvarp kom berörd militärbefäl- havare att delta i planläggningsarbetet. Detta möjliggjorde att en sådan övning utan tidsfördröjning kunde gå över i skarp verksam- het under militärbefälhavarens operativa ledning, så fort ubåts- Kapaciteten på svensk sida skyddsstyrkan erhållit klara indikationer på att främmande under- vattensverksamhet pågick inom aktuellt kustområde. Fram till denna tidpunkt gällde normala lydnadsförhållanden, dvs. ubåts- jaktstyrkans förband var underställda Chefen för kustflottan (CKF), som i sin tur var underställd Chefen för marinen. För att övergången till ubåtsskyddsoperation skulle kunna ske snabbt och smidigt var del av Flaggen (CKF stab) redan från början sam- grupperad med berörd örlogsbasstab. Den omfattande ubåtsskyddsverksamheten medförde en växande och fördjupad samverkan mellan sjögående enheter och landgrupperade sådana. Härtill bidrog också sammanslagningen av örlogsbaser och kustartilleriföresvar. Från hade antalet lägre regionala myndigheter reducerats till fyra, nämligen marinkommandona på syd-, väst-, ost- och Norrlands- kusten. Ubåtsskyddsverksamheten kan således sägas ha drivit på integrationen mellan flottan och kustartilleriet. Sammanfattningsvis måste konstateras att de satsningar som gjordes inom alla områden med syftet att möjligt åter- uppbygga en effektiv och trovärdig förmåga att hävda rikets territoriella integritet började bära frukt och . Inom de ekonomiska ramar som tilldelats kunde marinen organisera en utbildad ubåtsjaktstyrka, som var den enda kvalificerade resurs, som ÖB kunde ställa till operativ chefs förfogande för ingripande mot främmande undervattensverksam- het. Härtill kom de fasta ubåtsskyddsförband som bevakade basområdena i och samt in- loppet till . Resurserna var emellertid otillräckliga för att kontinuerligt ha en komplett ubåtsjaktstyrka gripbar eller att genomföra två ubåtsskyddsoperationer. insåg man också betydelsen av att kunna dokumentera och analysera genomförda insatser bättre, varigenom gjorda misstag kunde identifieras och korrigeras. Effektivitet och förmåga förbättrades som en följd härav. Utredningen kan således konstatera att kapaciteten att upptäcka och ingripa mot främmande ubåt hade förbättrats i avsevärd grad som ett resultat av de prioriterade satsningarna på att förbättra ubåtsskyddet som gjorts. Den mer eller mindre ständigt pågående verksamheten ändrade också såväl struktur som verksamhetsidé inom marinen. Den tidigare fredsmarinen, som främst utbildade förband för krigsorganisationen, övergick till att vara en bered- skapsmarin, med karaktär av stående förband under de tre isfria Kapaciteten på svensk sida Detta var en förutsättning för att ubåtsskyddsverk- samheten skulle bli så effektiv, att främmande makt skulle uppfatta riskerna för ett avslöjande som så stora, att man upphörde med kränkningarna. En avhållande effekt hade då uppnåtts. Grundläggande för all ubåtsjaktsverksamhet är en väl utvecklad analysförmåga och -kapacitet. De olika indikationernas natur ställer utomordentligt höga krav på både insamling, bearbetning och analys. Dessa krav är av både teknisk och analytisk karaktär. Inte minst viktig är förmågan att sätta in olika indikationer i ett sammanhang och kunna urskilja eventuella mönster i grund- materialet. Dessa behov uppmärksammades på ett tidigt stadium av den svenska marinen. Före Utö-incidenten fanns ingen organisatoriskt avskild särskild analysfunktion för ubåtsincidenter inom den svenska försvars- makten. En av de första åtgärderna som Chefen för vidtog efter Utö-incidenten var att tillsätta en arbetsgrupp för att göra en snabbanalys av vad som skett. Denna grupp blev embryot till vad som senare skulle bli en permanent analysfunktion som skulle komma att spela en central roll under de följande årens ubåts- incidenter. De bedömningar, som denna grupp gjorde och de slut- satser om ubåtsverksamheten, som den kom fram till fick ett be- tydande genomslag i alla berörda myndigheters bedömningar och uttalanden. 1995 redovisade hur indikationer om miss- tänkt undervattensverksamhet rapporteras, bearbetas och analyse- ras. Kommissionens redovisning äger i stor utsträckning giltighet också idag.13 Rutinerna för rapportering av befarad främmande under- vattensverksamhet har utvecklats över åren. Klassificeringsuttryck och bedömningssteg har också förändrats. Bearbetning och analys av inkomna rapporter sker vanligen i flera steg med början vid aktuell marin myndighet. 13 SOU 1995:135, kapitel 6. Kapaciteten på svensk sida Efter Utö-incidenten beordrade för marinen (CM) att genomföra en snabbanalys av inträffade händelser. Denne tillsatte då en tillfällig särskild utredningsgrupp, Analys- grupp ubåtsincident, som fick i uppgift att bedöma händelser av större omfattning eller betydelse. I och med att antalet ubåts- incidenter ökade första år blev Analysgrupp ubåtsincident närmast permanent. Den kompletterade inkomna incidentrapporter med en egen analys samt gjorde underlag till periodiska rapporter till regeringen.14 Gruppen, som rapporterade till CM, spelade en betydande roll för värderingen av olika indikationer och annan information . Gruppens medlemmar deltog i varierande grad i de flesta incidenter . Gruppens förste chef, kommendörkapten , knöts under Bildt- regeringen till Statsrådsberedningen. Efter utredning av Chefen för (Militära Underrättelse- och Säkerhetstjänsten), ersattes Analysgrupp ubåtsincident /86 av , MAna, som fick en perma- nent ställning i Högkvarteret. Gruppen har letts av en sjöofficer och i övrigt bestått av två officerare ur flottan och en ur kustartilleriet, med goda kunskaper i ubåtsjakt, ubåtstjänst samt av kustartilleriets undervattenssystem. MAna fick dubbla lydnads- linjer, dels under CM som ansvarade för delar av ubåtsskydds- verksamheten, dels under Chefen för i Försvarsstaben. Huvuddelen av arbetet bedrevs inom MUST:s ansvarsområde. MAna hade där som främsta uppgifter att lämna underlag till MUST:s bedömningar avseende utveckling av undervattensverk- samheten grundat på händelser som rapporterats från svenskt territorium, och till MUST underlag till ÖB:s periodiska rapporter. MAna tog också fram utbildningsunderlag och genomförde viss utbildning. Underlaget utnyttjades av militärbefälhavare och berörda chefer på lägre nivåer. utnyttjades MAna för att förstärka marinkommandonas analyskapacitet. MAna ingår i MUST sedan den 1 juli 1998.15 14SOU 1995:135, s.89f.. Kapaciteten på svensk sida Samtliga inträffade enskilda händelser – såväl observationer som tekniska indikationer – rapporterades i det operativa systemet till MAna för analys och bedömning. I samband med analys vid MAna genomfördes vid behov ytterligare utredningar. En komplex, omfattande eller principiellt viktig rapport kunde komma att ut- redas av flera instanser parallellt. har redovisat att metodiken avseende arbetet inom MAna var att någon i gruppen inte skall direkt delta i utredningsarbetet utan i stället kunna fungera som en advokat. Exempel på externa instanser som utnyttjades av MAna vid behov var , , numera , , , , , geolog- iska undersökning, (), Polisen, , , och Havsfiskelaboratoriet.16 Tekniska indikationer (främst hydroakustik och magnetik) ana- lyserades av Marinens Undervattens Sensor Analys Central (MUSAC) vars kapacitet och kompetens successivt byggts upp. MUSAC har alltsedan tillkomsten vid mitten av 1980- talet varit belägen på örlogsskolor invid och ingår i Marintaktiskt kommando (MTK). MUSAC har lytt under MAna i vad avser analysverksamhet rörande be- farad undervattensverksamhet på svenskt territorium. Vid behov utnyttjade MUSAC den specialistkompetens i olika tekniska avseenden som fanns utanför Försvarsmakten såsom vid , och Försvarets radioanstalt.17 , innan MUSAC bildats, genom- fördes analyserna av inspelade ljudband eller videoband där den största kompetensen bedömdes finnas vid förband eller skolor, eller . 16SOU 1995:135, s. Kapaciteten på svensk sida Dokumentation av tekniska indikationer utgörs av fastställda protokoll jämte krigsdagböcker, plott, bandinspelningar och mot- svarande vilka arkiveras vid MUSAC. Vid MUSAC förvaras också källmaterialet för tekniska indikationer avseende hydroakustik och magnetik. Vissa luckor finns innan MUSAC etablerats fullständigt. Aktiv och passiv hydrofonspaning spelades in av spanande enheter enligt särskilda anvisningar för respektive hydrofonsystem. När hydrofoneffekter hade registrerats på audioband eller video- band upprättades rapport enligt särskilda anvisningar. Sådana band med tillhörande rapportblankett insändes på snabbaste sätt direkt till MUSAC, där analys av de hydroakustiska indikationerna skedde. För att underlätta analysverksamheten fanns såväl marinens egna som andra fartygs hydroakustiska signaturer regi- strerade vid MUSAC s.k. ljudbibliotek, liksom även informationer om aktiva hydrofonsystem, som utnyttjas av egna enheter. Registrering från slingsystem skedde med såväl skrivare som bandspelare och, i de fall så var möjligt, lagrades signalen på optodisk. Preliminär utvärdering av pappersregistrering skedde omgående på platsen för registreringen. Vid osäkerhet beträffande utvärderingen insändes denna samt rapporteringsblankett till MUSAC. Originalskrivarpapper, protokoll samt audioband och optodisk insändes likaså till MUSAC.18 Vid indikering i minsystem upprättas indikeringsprotokoll. Detta jämte kopia av störningsprotokoll insänds genast tillsam- mans med incidentrapporten. Signalspaningsinformation framtagen genom , fartygs- eller landburna anläggningar rapporterades i nära realtid och så att den kunde utnyttjas för egen vapeninsats, egen störinsats eller för invisning av annan spaning. Samarbete med i bearbetnings- och analysverksamheten skedde när så ansågs påkallat. Försvarets radioanstalts stationer hade möjlighet att rapportera direkt till ett marinkommando när så bedömdes lämpligt, t.ex. av 18SOU 1995:135, s.107ff. Kapaciteten på svensk sida Stationerna biträdde även med identifieringar med ut- nyttjande av sådan direktsamverkan. Rapporteringen från inhämtningsstationerna skedde dock i allmänhet till radioanstalten centralt för bearbetning och analys. Därifrån delgavs informationen i bearbetad form till bl.a. Försvars- makten . Särskilt viktiga informationer rapporterades direkt till Försvarsmakten och vissa fall även till regeringen. Uppgifter om skador och bottenundersökningar rapporterades i den ordinarie, operativa kanalerna till MAna. Där skedde bearbet- ning och analys. Vid behov utnyttjade expertis från t.ex. vad avsåg skador, och från Sjöfarts- verket och geologiska undersökning. För analys av fotografier och filmer fanns särskilda resurser i Försvarsstaben/Högkvarteret. Dit sändes följaktligen fotografiskt material varvid upprättat fotoprotokoll medsändes. Inledande analyser, vilka skedde löpande redan på marinkom- mandonivå, syftade till att klarlägga huruvida främmande under- vattensverksamhet pågick eller ej. Därigenom gavs beslutsunderlag för ingångsättning, fortsättning eller avbrytande av eventuella ubåtsskyddsinsatser. Rapportunderlaget användes för ytterligare bearbetning inom ramen för s.k. företagsanalys. Sådan genom- fördes i flera steg och med olika delsyfte. Företagsanalys utfördes på central nivå av MAna. Periodiska analyser syftade till att skapa underlag för långsiktig inriktning av Försvarsmaktens ubåtsskyddsverksamhet och för rapportering till regeringen. I Försvarsmaktens årliga rapport till regeringen redovisades såväl bedömd förekomst av främmande undervattensverksamhet som en allmän översikt av kunskapsläget avseende sådan verksamhet. kom på många sätt att utgöra kärnan i Försvarsmaktens ansträngningar att utröna vad som skedde i svenska vatten. Analysgruppens medlemmar hade utvalts med sär- skild omsorg med avsikt att inom gruppen samla all tillgänglig kunskap och insikt om ubåtsintrångens teknik och metoder. Gruppens bedömningar fick därför stort genomslag och styrde i inte ringa grad de uppfattningar som Försvarsmakten kom att föra Kapaciteten på svensk sida vidare till den , och som regeringen i sin tur kom att lägga till grund bl.a. för sitt utrikespolitiska agerande. har redovisat att analysgruppen, i syfte att erhålla ett så objektivt och sakriktigt utredningsresultat som möj- ligt, inom sig använde sig av systemet med en advokat. Gruppens bedömningar kan detta till trots dock knappast sägas ha genomgående präglats av någon särskilt påtaglig kritisk hållning gentemot det material den hade att hantera. Som nämnts ovan gav analysgruppens ställningstagande under Hårsfjärden-incidenten inte alltid intrycket av att dess bedömning gjordes helt förutsättningslöst. Sålunda tycktes gruppen utan vidare granskning eller analys ha utgått från den i och för sig inte orimliga tanken att ensam ansvarade för de obser- verade kränkningarna. Därigenom underlät man att göra en syste- matisk bedömning av nationalitetsfrågan. Gruppens behandling av olika indikationer under Hårsfjärden- incidenten uppvisar med ett par noterbara undantag mönstret att uppförstora snarare än att kritiskt pröva det inrapporterade mate- rialet. En konsekvens blev att gruppen kom att framföra hypoteser om ett stort antal intrång under incidenter, hypoteser som saknar trovärdighet. Även under följande incidenter är det svårt att komma ifrån in- trycket att analysgruppen genomgående inte tillhörde dem inom Försvarsmakten som ställde sig mest prövande till olika indika- tioner. Snarare verkade bilden från hanteringen av bekräftas: analysgruppens bedömningar blev vägledande, och dessa bedömningar låg oftare åt ett maximalistiskt än ett minimalistiskt håll. Analysgruppen spelade en viktig roll i framtagandet av rapport.