sou · GPB3103d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Det är svårt och inte ens önskvärt att kringgå grundlagen genom att kalla en förhandling eller ett sammanträde för något annat än vad det egentligen är fråga om. Enligt utredningens uppfattning är det emellertid ändå fullt tillåtet att hålla telefonkonferens med såväl en som flera av parterna utan att behöva koppla på de formella reglerna om sammanträden. Sådana mer informella diskussioner kan ibland föra handläggningen raskt framåt och utrymmet för dessa bör inte vara helt obetydligt. Avgörande för bedömningen av om det rör sig om ett sammanträde eller annan handläggning kan rimligen inte vara om två parter i stället endast den ena parten är i kontakt med den domare som handlägger målet. Ett exempel på annan handläggning är alltså att rätten ringer upp en part för att fråga om hans inställning till någon fråga. Här är spektrumet av frågor mycket brett, allt från förtydligande av en skrift till planeringen och bokandet av en huvudförhandling (det sistnämnda görs förvisso inte av rätten). Men rätten kan också ha telefonkontakt med flera parter utan att det för den skull nödvändigtvis är fråga om ett formellt sammanträde.19 Ett exempel på när det kan bli aktuellt är när rätten enligt 42 kap. 6 § tredje stycket RB skall höra parterna om målets handläggning och kanske upprätta en tidsplan. Ett sådant samtal blir ju ganska tungrott om rätten inte har möjlighet att samtala med båda parterna . 18Jfr JO:s ämbetsberättelse 1992/93 s.43. 19Se , Offentlighet och sekretess i rättegång s. 125. menar att om en referent per telefon tar kontakt med båda parterna, bör det betraktas som en muntlig för- beredelse. Lika otympligt blir det om rätten måste sätta ut ett formellt sammanträde för att behandla dessa frågor. En fråga som behandlas vid planeringen kan ju dessutom vara när sammanträde för muntlig förberedelse skall hållas.20 Om det vid en sådan diskussion även skulle komma upp någon enstaka fråga om målet i sak ser utredningen inte något hinder för detta. Syftet med den grund- lagsfästa förhandlingsoffentligheten och med de rättssäkerhets- garantier som är kopplade till begreppet förhandling i RB träds enligt utredningens mening nämligen inte för när i någon beaktans- värd utsträckning i sådana situationer. Här är emellertid försiktig- het påkallad. Det är visserligen väsentligt att ett inte alltför stort gap råder mellan å ena sidan rättens möjligheter att på skriftlig väg inhämta uppgifter av parterna om saken och å andra sidan att på ett muntligt men informellt sätt göra detta. Utgångspunkten bör dock vara att diskussioner mellan rätten och part/parter om materiella frågor i målet bör ske vid formella sammanträden. Om rätten däremot i formell ordning skulle kalla till ett sammanträde som t.ex. syftar till att planera en huvudförhandling utlöser detta dock vanligtvis reglerna för ett sammanträde i formell mening. 4.1.2Sammanträde inför rätten under beredningen av brottmål Det mesta av förberedelsearbetet i ett brottmål sker i form av en förundersökning. För brottmålens del har därför förberedelsen under rättegången generellt inte samma centrala betydelse som den 20 I prop. 1999/2000:26 s. 67, anges att reglerna i 42 kap. 10 § RB om telefonsammanträde i allmänhet torde passa bra när rätten hör parterna angående målets handläggning (och alltså vid upprättande av en tidsplan), Detta kan nog diskuteras mot bakgrund av den gräns- dragning som här har gjorts. Reglerna om sammanträde per telefon i 42 kap. 10 § RB är tänkta att tillämpas under förutsättning att det först konstateras att ett sammanträde enligt 42 kap. 9 § RB skall hållas (prop. 1986/87:89 s. 200). Ett sammanträde enligt den sistnämnda paragrafen har emellertid den formella prägel som här har diskuterats och förutsätter således formella kallelser, offentlighet m.m. En telefonkonferens i syfte att höra parterna om målets handläggning kan därför i regel inte vara detsamma som ett sammanträde i RB:s mening. Hålls ett formellt sammanträde skall ju dessutom, enligt 42 kap. 9 § fjärde stycket RB, förberedelsen helst avslutas vid detta! 21 Se JO 1995/96 s. 35. JO konstaterade där att ett planeringsmöte i ett brottmål var att anse som ett sammanträde i den mening som anges i 45 kap. 13 § RB. Det kan nämnas att det för brottmålens del inte finns någon regel om annan handläggning. Detta bör emellertid inte hindra att vad som sagts om annan handläggning för tvistemålens del i viss mån bör gälla analogt för brottmålen. I den situation som JO hade att bedöma hade emellertid domstolen av allt att döma formellt kallat åklagaren och de tilltalades offentliga försvarare till planeringsmötet. har för tvistemålens del. Under förundersökningen skall det nämli- gen, enligt 23 kap. 2 § RB, utredas vem som kan misstänkas för ett brott och om tillräckliga skäl för åtal finns. Vidare skall målet beredas på ett sådant sätt att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid huvudförhandlingen. Det finns emellertid möjlighet att hålla olika sammanträden i domstolen sedan åtals väcks. Det kan t.ex. vara fråga om samman- träden som rör frågor om straffprocessuella tvångsmedel och sammanträden för bevisupptagning utom huvudförhandling. Det kan också röra sig om sammanträden för planering av en huvud- förhandling eller för diskussioner kring frågor som rör saken. Den förra sortens sammanträden tas inte upp här. De berörs i avsnittet Särskilda sammanträden. Enligt 45 kap. 13 RB får rätten, om särskilda skäl föreligger, hålla sammanträde för förberedelse med part och andra som berörs. Genom en hänvisning i paragrafens tredje stycke till 42 kap. 10 § RB är det möjligt att hålla sammanträdet per telefon. Sammanträde enligt 45 kap. 13 § RB får sitt formella innehåll genom delvis samma kompletterande regler som ett sammanträde enligt 42 kap. 9 § RB och som har behandlats. En viktig skillnad mellan det förberedande sammanträdet i brott- mål och det i tvistemål är att det för brottmålens del krävs att det föreligger särskilda skäl. , på vars initiativ regeln tillkom, framhöll att det är angeläget att sådana samman- träden hålls endast när det finns ett absolut behov av det eller när ett sammanträde kan skapa betydande fördelar för målets senare handläggning. Utredningen framhöll att en förutsättning för att hålla sammanträde måste vara att det kan antas medföra att den totala resursåtgången för målet minskar.22 Det finns inte någon bestämmelse om annan handläggning för brottmålen. De slutsatser om sådan handläggning som dragits i det föregående avsnittet har, enligt utredningens uppfattning, emeller- tid bärkraft även i fråga om brottmål. En diskussion om enklare frågor och t.ex. planering av en huvudförhandling mellan rätten och parterna bör således kunna ske genom en telefonkonferens som inte har sammanträdets formella karaktär. 22 SOU 1982:26 s. 567. De sammanträden som har diskuterats är variationer av det traditionella sammanträdet för muntlig förberedelse. Det finns, som nämnts inledningsvis, en del andra sorters sammanträden som inte direkt avser förberedelse av målet i dess materiella delar men som ändå till stor del hålls inom den tidsmässiga och ibland formella ramen för målets förberedelse. Det finns också samman- träden som hålls redan innan förberedelsen och till och med rättegången formellt har påbörjats. Enligt 36 kap. 19 § RB kan bevisupptagning ske utom huvud- förhandling. Det finns en del regler rörande sådana sammanträden för bevisupptagning, men de är inte många. I 35 kap. 9–11 §§ RB finns bl.a. bestämmelser om vilka som skall kallas till sammanträde för bevisupptagning utom huvudförhandling och hur det skall gå till om en domstol bestämmer att annan domstol skall ombesörja bevisupptagningen. Vad är det då för skillnad mellan ett sammanträde för bevis- upptagning och ett sammanträde för muntlig förberedelse? En skillnad är att reglera för kallelser skiljer sig åt. En annan skillnad framgår av 36 kap. 19 § andra stycket RB. Vid ett sammanträde för bevisupptagning får annan handläggning ske endast om det finns synnerliga skäl. Denna regel innebär ett formellt hinder mot att inom ramen för ett sammanträde för muntlig förberedelse som ett moment även lägga bevisupptagning utom huvudförhandling, även om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda för sådan bevis- upptagning. Det relativt rigorösa förbudet mot annan handläggning finns också i 43 kap. 3 § och 46 kap 3 § RB om bevisupptagning sker när en huvudförhandling har ställts in. För sammanträden som endast avser att behandla rättegångs- frågor, t.ex. en jävsfråga, en fråga om rättegångshinder eller en fråga om interimistiskt beslut i ett vårdnadsmål, finns en särskild regel om kallelsen till parterna. I kallelsen skall i sådant fall endast sätta ut en vitespåföljd och alltså inte något hot om tredskodom eller att talan kan förfalla. Enligt 42 kap. 20 § första stycket RB kan en rättegångsfråga prövas efter en särskild huvudförhandling. Detta är inte vanligt. En anledning att hålla huvudförhandling för att pröva en rättegångsfråga är att bevisreglerna är konstruerade på det viset att muntliga bevis som regel endast skall tas upp vid huvud- förhandling.23 Inom ramen för brottmålsprocessen kan domstolen ha att ta ställning till användandet av s.k. straffprocessuella tvångsmedel, så- som häktning, övervakning, reseförbud, anmälningsskyldighet, kvarstad, beslag, telefonavlyssning, husrannsakan, kroppsvisitation m.m. Sådana frågor räknas i systematiskt hänseende som rätte- gångsfrågor. När det gäller häktning, reseförbud, kvarstad och beslag finns särskilda regler om sammanträde för prövning av sådan frågor. De grundläggande reglerna om häktning finns i 24 kap. RB och för prövning av de andra frågorna hänvisar reglerna därom till de processuella regler som gäller för häktning. Det finns också regler om sammanträden för andra ändamål än de här nämnda.24 Det skall sägas att även om vissa sammanträden här betecknas som särskilda avses härmed endast sammanträdets materiella inne- håll. Vid det traditionella sammanträdet för muntlig förberedelse behandlas oftast själva saken tillsammans med bevisfrågor m.m. Vid sammanträdena för prövning av rättegångsfrågor prövas i regel just dessa frågor. RB gör emellertid inte någon större skillnad mellan sammanträdestyperna som sådana. Ett undantag är alltså reglerna för kallelser som i viss mån skiljer mellan olika sorters samman- träden. Men till stor del gäller de allmänna reglerna om samman- träden i 42 kap. RB om det inte finns andra särskilda bestämmelser såsom t.ex. för häktningsförhandlingar.25 23 Processlagberedningen konstaterade följande när det gäller bevisupptagning för en rätte- gångsfråga: I regel torde bevisning därom annorledes än genom skriftliga handlingar inte erfordras. För de antagligen sällsynta fall, då för prövning av sådan fråga erfordras upptagande av annan bevisning, synes då det här gäller en formell fråga, någon olägenhet ej följa av att bevisningen upptages under förberedelsen. Därest för frågans avgörande kräves mera omfattande bevisning genom vittnen eller sakkunniga eller ett inträngande i själva målet, såsom i vissa fall, då det gäller, huruvida res judicata föreligger, kan det vara lämpligt, att för frågans prövning utsättes särskild huvudförhandling. SOU 1938:44 s. 436 f. 24 Se , Offentlighet och sekretess i rättegång s. 122 f.f. nämner bl.a. bevisupptagning till framtida säkerhet (41 kap. RB) och förhandling för prövning av fråga om meddelande av näringsförbud i 10 § tredje stycket lagen (1986:436)om näringsförbud. Dessa situationer omfattar emellertid inte en påbörjad rättegång i tvistemål eller brottmål. 25 års ändringar fanns det i 42 kap. 13 § RB en bestämmelse som angav att rätten fick sätta ut ett särskilt sammanträde för behandling av rättegångsfråga eller del av saken, som fick avgöras särskilt. Denna bestämmelse togs bort som onödig med motiveringen att det redan av de allmänna bestämmelserna om förberedelse och förberedelsesammanträde följer att sammanträde får hållas för att behandla de nämnda frågorna, se prop. 1986/87:89 s. 204. 4.2.1Europakonventionen ger parterna rätt att lägga fram sin sak muntligt Enligt artikel 6 i skall var och en vid pröv- ningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag. I praxis görs undantag för de fall där det inte finns någon reell och seriös tvist. Den som blivit anklagad för brott garanteras dessutom vissa minimirättigheter enligt konventionen. En sådan är rätten att förhöra eller låta för- höra vittnen som åberopas mot honom samt att själv få vittnen inkallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen som åberopats mot honom. Även om en part har rätt till muntlig förhandling betyder det inte att sådan förhandling på grund av konventionen alltid måste hållas för prövningen av någons civila rättigheter eller skyldigheter eller en anklagelse om brott. En part kan avstå från denna rätt. Det kan ske underförstått t.ex. genom att någon undertecknar ett strafföreläggande eller genom att parterna i ett tvistemål, enligt 42 kap. 18 § första stycket 5 RB, inte begär huvudförhandling. Avståendet kan också ske mer uttalat t.ex. genom att parter, enligt 50 kap. 13 § första stycket 1 RB, begär att målet skall avgöras på handlingarna. Det kan nämnas att enligt RB något utrymme, vare sig för ett underförstått eller mer uttryckligt avstående av rätt till förhandling, inte finns i ett brottmålsförfarande i tingsrätten sedan åtal väl väckts. Det anges naturligtvis inte uttryckligen i konventionen att förhandlingen skall följa RB:s detaljföreskrifter om hur en huvud- förhandling i tvistemål eller brottmål skall gå till. Av betydelse för tolkningen är de principer som i konventionsstaterna anses vara av central betydelse för handläggningen av tvistemål och brottmål. Härav följer att en grundläggande princip är att en part skall bli hörd av domstolen, vilket anses innebära att parten skall få möjlig- het att framföra vad han eller hon har att säga till stöd för sin sak och också försöka visa att en intagen ståndpunkt är välgrundad.26 26 a.a. s. 172. 4.2.2RB:s krav på huvudförhandling Tvistemål skall enligt huvudregeln avgöras efter huvudförhandling. Utan huvudförhandling får rätten avgöra ett mål på annat sätt än dom, meddela tredskodom, meddela dom i anledning av talan som medgivits eller eftergivits, stadfästa förlikning och även i annat fall meddela dom om huvudförhandling inte behövs med hänsyn till utredningen i målet och inte heller begärs av någon av parterna (42 kap. 18 § RB).27 Som framgår är det egentligen endast i det sistnämnda fallet som rätten utan huvudförhandling går in och prövar målet i sak och det därmed kan bli aktuellt att göra någon form av bevisvärdering. Det är mindre vanligt att huvudförhandling inte behövs med hänsyn till utredningen i målet, om muntlig bevisning före- kommer. Åberopar en part muntlig bevisning måste det i allmänhet till speciella omständigheter för att rätten skall anse att huvud- förhandling inte behövs. Reglerna om bevisupptagning utom huvudförhandling är inte avsedda att användas för att ta upp bevisning som sedan inte skall läggas fram vid en huvudförhand- ling. Hålls ett vittnesförhör enligt reglerna om bevisupptagning utom huvudförhandling torde dock den bevisningen kunna läggas till grund för avgörandet även om målet sedan av någon anledning avgörs på handlingarna.28 I 42 kap. 20 § RB finns bestämmelserna om huvudförhandling i förenklad form. Med parternas samtycke får huvudförhandling hållas i förenklad form, om målet är berett och alla som skall vara närvarande vid en ordinär huvudförhandling är på plats. Sådan huvudförhandling kan hållas i samband med för- beredelsen eller, under förutsättning att samma domare sitter i rätten, från den dag då den muntliga förberedelsen avslutades. Är saken uppenbar behöver parternas samtycke inte inhämtas. Vid huvudförhandling i förenklad form skall vad som ägt rum under det sammanträde då den muntliga förberedelsen avslutades anses ha förekommit även vid huvudförhandlingen utan att det behöver upprepas vid denna. Detta innebär tekniskt inte 27 De nu nämnda fallen avser mål som blivit föremål för en rättegång. Om rätten när den granskar en stämningsansökan finner att kärandens framställning inte innefattar laga skäl för käromålet eller om det annars är uppenbart att detta är ogrundat, får rätten genast meddela dom i målet utan att stämning utfärdas, se 42 kap. 5 § första stycket RB. 28 Fitger 17:8 och 42:55. något avsteg från principen om omedelbarhet enligt 17 kap. 2 § RB. Domen skall precis som vid en ordinär huvudförhandling ändå grundas på vad som förekommit vid huvudförhandlingen. Troll- formeln innebär att det som sagts vid den muntliga förberedelsen skall anses ha sagts även vid huvudförhandlingen. Kravet på huvudförhandling gäller i än högre grad för brottmål. Liksom för tvistemålens del får man skilja mellan brottmål som avgörs genom dom och sådana som avgörs genom slutligt beslut. Exempel på den förra situationen är när åklagaren har lagt ned åtalet på grund av bristande bevisning och den tilltalade, enligt 20 kap. 9 § RB, yrkar frikännande dom. Ett annat exempel är om en målsägande ansökt om stämning men hans framställning inte inne- fattar laga skäl för åtalet eller om det annars är uppenbart att det är ogrundat. Rätten får i sådant fall, enligt 47 kap. 5 § RB, genast meddela dom i målet. Vidare kan ett brottmål avgöras utan dom, om rätten finner det uppenbart att åklagaren inte är behörig att väcka åtal eller om det finns något annat rättegångshinder som innebär att ansökan inte kan tas upp till prövning. Rätten skall i sådana fall, enligt 45 kap. 8 § RB, avvisa stämningsansökan. Det skall sägas att själva ansvarsfrågan inte prövas i de fallen. Den möjlighet som finns att avgöra ett tvistemål på handlingarna även i ett tvistigt mål saknar således motsvarighet för brottmålens del. föreslog en regel av innebörd att även brottmål skulle kunna avgöras på handlingarna.29 Enligt förslaget skulle huvudförhandling inte behöva hållas under vissa förutsätt- ningar, bl.a. om en sådan inte behövdes med hänsyn till utred- ningen och om muntlig bevisning inte förekom. Om den tilltalade inte hade erkänt gärningen fick målet, enligt förslaget, avgöras utan huvudförhandling endast om det var uppenbart att förhandling inte behövdes. Förslaget fick ett övervägande negativt mottagande vid remissbehandlingen. Det sades bl.a. att de flesta fall där ett sådant förfarande skulle kunna bli aktuellt redan avgjordes genom straff- föreläggande. Departementschefen menade att övervägande skäl talade för att inte då genomföra en sådan reform.30 Frågan om avgörande av brottmål utan huvudförhandling bör ses i ljuset av möjligheten att avgöra brottmål vid huvudförhandling i den tilltalades utevaro. Kan saken utredas tillfredsställande, får målet, enligt 46 kap. 15 a § RB, under vissa närmare angivna villkor, avgöras trots att den tilltalade har inställt sig endast genom ombud 29SOU 1982:26 s. 97. 1986/87:89 s. 95 f. eller har uteblivit. Även om något absolut hinder inte finns, är utrymmet för att ta upp muntlig bevisning och avgöra målet om den tilltalade inte har erkänt, relativt begränsat.31 4.2.2.2Handläggning i högre rätt Enligt 50 kap. 13 § RB får hovrätt alltid avgöra ett tvistemål utan huvudförhandling om klagandens ändringsyrkande har medgetts, om det är uppenbart att överklagandet är ogrundat eller om det är uppenbart att en huvudförhandling inte behövs. Kan saken utredas tillfredsställande får hovrätten även avgöra mål utan huvud- förhandling om parterna har begärt det eller om ingen av parterna haft någon invändning mot det sedan frågan tagits upp. Det anges vidare att för prövning som inte avser själva saken behöver huvud- förhandling inte hållas. Av betydelse för frågan om saken kan utredas tillfredsställande är naturligtvis om det har förekommit muntlig bevisning i tingsrätt och i så fall om bevisningen behöver tas upp på nytt i hovrätten. Enligt 35 kap. 13 § RB andra stycket behöver hovrätten ta upp sådant bevis på nytt endast om hovrätten finner detta vara av betydelse för utredningen. Även bestämmelserna om tilltrosbevisning har betydelse för frågan när huvudförhandling kan underlåtas. Enligt 50 kap. 23 § RB får hovrätten normalt inte ändra en tingsrätts dom om denna grundar sig på en vid huvudförhandlingen i tingsrätten upptagen muntlig bevisning utan att den muntliga bevisningen tagits upp på nytt i hovrätten. Så får ske endast om rättens tilltro till den munt- liga bevisningen inte har någon betydelse eller om det finns synner- liga skäl för att bevisets värde är ett annat än tingsrätten antagit. För att minska antalet omförhör och därmed också antalet huvudförhandlingar i hovrätten har föreslagit en reform som innebär bl.a. att förhör som hålls i tings- rätt i regel skall spelas in med hjälp av videoteknik. Har så skett behöver hovrätten i fråga om andra än tilltalade, enligt ett förslag till ändring i 35 kap. 13 § andra stycket RB, ta upp beviset på nytt endast om det är nödvändigt att det ställs ytterligare frågor. I så fall bör förhöret hållas som ett tilläggsförhör. 31 Bestämmelserna om utevarohandläggning ändrades genom lagstiftning som trädde i kraft . Tanken med reformen har främst varit att på ett mer pedagogiskt sätt än ge domstolen vägledning om handlingssätt när den tilltalade uteblir från en huvud- förhandling, se prop. 2000/01:108 s. 18–24 och s. 43. hovrätten skall få ändra en tingsrätts dom utan att höra om ett s.k. tilltrosvittne, om förhöret läggs fram i hovrätten genom en video- inspelning.32 När det gäller brottmål får hovrätten avgöra sådana mål utan huvudförhandling först och främst om det är uppenbart att över- klagandet är ogrundat. Dessutom får brottmål avgöras utan huvud- förhandling om åklagaren har överklagat endast till den tilltalades förmån, om endast den tilltalade har överklagat och hans ändrings- yrkande godtas av motparten, om det inte finns anledning att döma den tilltalade till ansvar eller ådöma honom påföljd eller döma honom till annan påföljd än böter och villkorlig dom eller sådana påföljder i förening, om parterna har begärt att målet skall avgöras utan huvudförhandling eller om ingen av parterna, sedan fråga väckts om avgörande utan huvudförhandling, haft någon invänd- ning mot detta. För prövning som inte avser själva saken behöver huvudförhandling inte hållas (50 kap. 13 § RB). Det som sagts om 35 kap. 13 § RB liksom bestämmelserna om tilltrosbevisning såvitt avser tvistemål gäller även för handläggning av brottmål. För tilltrosbevisningen gäller emellertid att hovrätt får ändra tingsrättsdomen utan att hålla omförhör, om ändringen är till förmån för den tilltalade. Mål där tingsrättens beslut överklagats avgörs inte genom huvudförhandling i hovrätten utan normalt avgörs de efter ett rent skriftligt förfarande. Om det emellertid är nödvändigt för utred- ningen i målet att en part eller någon annan hörs muntligen, får hovrätten besluta om detta på lämpligt sätt, se 52 kap. 11 § RB. I HD är möjligheterna att avgöra mål utan huvudförhandling ännu större än i hovrätt. Det saknas anledning att här mer i detalj gå in på de regler som styr handläggningen av tvistemål och brott- mål i HD. Eftersom denna utredning behandlar frågan om omedel- barhetsprincipen kan det emellertid vara av intresse att även nämna några exempel på hur denna princip i viss mån frångås vid avgöran- det av vissa ärenden i HD. Enligt 18 § lagen (1957:668) om utlämning för brott skall HD pröva om utlämning lagligen kan beviljas. Om det behövs skall för- handling rörande denna fråga hållas. Förhandling får inte vägras om inte en tidigare förhandling måste anses tillräcklig eller saken är uppenbar. I HD avgörs sådana ärenden efter föredragning. Har förhandling begärts avgörs ärendet efter föredragning kombinerad 32 Ds 2001:36.