sou · GPB347d1 · 2002-01-01 00:00:00 — I doktrinen har dock hävdats att ett avslagsbe- slut på socialförsäkringsområdet inte utgör ett hinder mot en ny prövning i sak. Om en enskild gör en ny ansökan om en förmån bör den omstän- digheten att saken redan är prövad beaktas inom ramen för själva sak- prövningen (se , Gäst hos Försäkringsöverdomstolen, s. 83 f, cit. Det råder en splittrad praxis hos förvaltningsdomstolarna i frågan om rättskraften hos ett lagakraftvunnet avslagsbeslut på social- försäkringsområdet (se RFV Anser 1999:3 s. 7 f.). Följande fall belyser oklarheten. I ett ärende hade beslutat avslå en ansökan om livränta enligt lagen (1976:380) om arbetskadeförsäkring för . Beslutet hade fastställts av länsrätten. Därefter ansökte den försäkrade på nytt om samma förmån . Försäkrings- kassan avvisade den nya ansökan under åberopande av res judicata. Länsrätten ändrade inte kassans beslut. Kammarrätten i fann att avslagsbeslutet inte vunnit negativ rättskraft och att kassan därför inte haft rätt att avvisa ansökan, utan borde ha tagit upp den till prövning i sak. Kammarrätten undanröjde därför länsrättens dom och beslut och återförvisade målet till kassan (beslut , mål 5584–1998). RFV överklagade kammarrättens beslut och anförde följande till stöd för att man även i fortsättningen bör vidmakthålla Försäkringsöverdoms- tolens praxis beträffande negativ rättskraft. Inom förvaltningsområdet, med undantag för socialförsäkringen, avser en ansökan i regel endast framtiden. En begäran om en socialförsäkringsförmån anses däremot regelmässigt innebära en begäran om ersättning för så tillbaka som enligt preskriptionsregler och andra bestämmelser om tidsfrister är möjligt. Räckvidden hos en ansökan inom detta område skiljer sig alltså på ett avgörande sätt från den räckvidd som en ansökan inom den övriga förvaltningen i regel har. Försäkringsöverdomstolens praxis står mot denna bakgrund inte i strid vare sig med Regeringsrättens praxis eller de av kammarrätten åberopade uttalandena i den juridiska litteraturen. Den försäkrades intresse av att på nytt få prövat om han är berättigad 170 Förfarandet i socialförsäkringsärenden till förmånen i fråga får anses tillräckligt tillgodosett dels genom möj- ligheterna till överklagande av avslagsbeslut, dels genom möjligheterna till ändring av lagakraftvunna beslut enligt 20 kap. 10 a § AFL, dels genom den möjlighet som Försäkringsöverdomstolens praxis medger att kunna få prövat om rätt till förmånen föreligger för senare perioder än den det lagakraftvunna avslagsbeslutet avsett. Regeringsrätten meddelade prövningstillstånd i målet. RFV har på motsvarande sätt överklagat ett beslut av kammarrätten i (beslut , mål nr 4228–1996) till Reger- ingsrätten. Frågan om prövningstillstånd är ännu inte avgjord. När det gäller omprövning som aktualiseras efter överklagandetidens utgång kommer också möjligheten till resning in i bilden. Enligt 37 b § FPL får resning beviljas i mål eller ärende "om det på grund av något särskilt förhållande finns synnerliga skäl att pröva saken på nytt". De förutsättningar som anges för tillämpningen av detta extraordinära rättsmedel är mycket vaga. Det sker regelmässigt totalbedömningar av diskretionär karaktär (se Ragnemalm, Förvaltningsprocessrättens grun- der, 7 uppl. 1992, s. 135). Paragrafen får sitt innehåll främst genom Regeringsrättens praxis. Av denna kan utläsas att en primär resnings- grund är förekomsten av nya omständigheter och bevis, se t.ex. RÅ 1984 not Bb 208 (epidemiologiska studier hade visat på samband mel- lan en yrkesskada och arbetet, sambandet inte känt när målet avgjor- des). Sedan gammalt beviljar Regeringsrätten resning även om de åbe- ropade omständigheterna eller bevisen är nya i den meningen att de över huvud inte existerat för beslutets lagakraftvinnande (se Ragnemalm, Extraordinära rättsmedel i förvaltningsprocessen, 1973, s. 192). Det är mindre vanligt att grunden uppenbart oriktig rättstillämpning används i resningsmål. I RÅ 1984 ref. 2:8 var fråga om omfattningen av Regeringsrättens prövning i ett resningsmål avseende ett ärende om återkrav av bostadsbidrag. hade avslagit såväl ett överklagande av ett återkravsbeslut som en begäran om omprövning av styrelsens beslut. Verket menade att personen i fråga under bidragsåret borde ha insett att han passerat gränsen för indragning av bidraget och därför bort anmäla inkomstförändringen. Regeringsrätten uttalade bl.a. att bedömningar av anmälningsskyldigheten vid av- görande av överklagandet och omprövningsbegäran måste anses ligga inom gränserna för den rätt till prövning som "bidragsförordningen" Förfarandet i socialförsäkringsärenden 171 innefattar inte möjlighet till omprövning av rena skäligheten av sådana bedömningar. Vid en jämförelse mellan de två rättelseinstituten – omprövning och resning – är det slående att förutsättningarna för deras tillämpning del- vis är desamma (se nedan i avsnitt 4.3.10.4). Det gäller särskilt den situationen att det tillkommer nya omständigheter eller bevis. Man kan därför fråga sig hur de två instituten förhåller sig till varandra: utesluter möjligheten till omprövning att man begär resning i ett ärende eller står resningsvägen alltid öppen oavsett om den enskilde har möjlighet att söka rättelse på ett enklare sätt? I litteraturen har olika meningar kommit till synes i den berörda frå- gan. (se Förvaltningsprocesslagen m.m., 4 uppl. 2001, s. 361 f.) hävdar att om rättelse kan vinnas på ett annat och enklare sätt än genom resning, bör det förra tillvägagångssättet användas. Genom att reglerna om omprövning i förvaltningslagen framhäver omprövning som en möjlighet som skall utnyttjas när den kan förväntas ge en öns- kad ändring, torde man ha att räkna med att resning inte beviljas i ett ärende när rättelse kan vinnas genom omprövning. Han nämner som exempel RÅ 1984 not Ba 24. Fallet avsåg en ansökan om resning i ett mål om beräkning av pensionsgrundande inkomst. Den lokala skatte- myndigheten hade av misstag fastställt en kvinnas pensionsgrundande inkomst till för ett visst inkomstår. När senare beviljade henne allmän pension tillgodoräknades henne inte de pen- sionspoäng för det året som rätteligen borde ha skett. Regeringsrätten, som beviljade resning, anförde bl.a. att den tid inom vilken den lokala skattemyndigheten själv kunnat rätta till sitt fel hade gått ut. Hinder torde dock inte föreligga för att med tillämpning av 20 kap. 10 a § AFL rätta det felaktiga underlaget och lägga ett korrekt underlag till grund för beslut om pensionen till kvinnan. Emellertid hade Regeringsrätten av RFV inhämtat att den praxis som var under utveckling hos de allmänna försäkringskassorna vad gäller rättelse en- ligt nämnda lagrum vanligen inte tillät rättelse i ett fall som det föreva- rande. Under sådana omständigheter borde det extraordinära rättsmed- let resning tillgripas för att åstadkomma rättelse. Häremot står Ragnemalm (s. 158 f., särskilt s. 169 f.) som menar att förekomsten av enklare eller informella rättelsevägar inte utesluter res- ning. Han anför att det torde vara för djärvt att hävda, att man helt bör bortse från att önskat resultat kan uppnås på annat sätt än genom ian- språktagande av extraordinärt rättsmedel. De särskilda rättsmedlen skall ju erbjuda en reservmöjlighet, då rättelse inte kan nås på annat sätt. Å andra sidan – fortsätter Ragnemalm – är det klart att särskilt resningsinstitutet från bl.a. arbets-, kostnads- och tidssynpunkt kan erbjuda påtagliga fördelar framför t.ex. en möjlighet att förnya ett ansökningsärende. Dessutom kan en informell rättelseväg en eller flera 172 Förfarandet i socialförsäkringsärenden Dessutom kan en informell rättelseväg en eller förgäves ha prövats, varför ytterligare försök ter sig meningslö- sa. Som ett ytterligare skäl för extraordinär omprövning i fall, då ny ansökan kan göras, kan enligt Ragnemalm pekas på det faktum att be- träffande vissa förmåner tiden för ärendets anhängiggörande kan ha konstitutiv betydelse, varvid en upprepad ansökan blir utan verkan för förfluten tid, medan ny prövning efter resning kan avse från det att den ursprungliga ansökningen gjordes. Det kan också finnas bestämda ansökningstider i författningarna som omöjliggör prövning av en förnyad ansökan, varför denna väg inte erbjuder något alternativ till en begäran om resning. Av praxis rörande denna fråga synes – framhåller Ragnemalm – kunna utläsas att man i vart fall inte generellt vill uppställa ett krav på att varje annan rättelsemöjlighet skall ha prö- vats, för att ianspråktagande av extraordinärt rättsmedel skall komma i fråga. Intresset av att lagakraftvunna beslut inte rivs upp utan vägande skäl synes i stället tillgodoses genom att strängare krav upprätthålls för att t.ex. resning skall beviljas. Spärren ligger i det aktuella hänseendet snarare på den materiella än den formella sidan. 4.3.10.4Omprövning och ändring enligt lagen om allmän försäkring Bakgrunden till nuvarande bestämmelser Några särskilda bestämmelser om omprövning eller ändring fanns inte i lagen om allmän försäkring vid dess tillkomst. Materiellt sett innebar dock RFV:s ex-officioprövning (se avsnitt 3.2) att relativt stora möjlig- heter att ompröva och ändra felaktiga beslut erbjöds i andra instans. Omprövning förekom även i första instans i relativt stor omfattning. Förfarandet var dock oreglerat och praxis var i viss mån osäker och splittrad. Inrättandet av försäkringsrätterna 1979 innebar att RFV:s möjlighe- ter att efter underställning och genom omprövning på eget initiativ rätta felaktiga beslut från upphörde. Chefen för partementet anförde att det var angeläget att den möjlighet som tidigare fanns att efter överklagandetidens utgång få felaktiga beslut rättade skulle bibehållas inom socialförsäkringens prövningssystem (prop. 1977/78:20 s. 84). Av bl.a. det skälet infördes därför regler med inne- börden att försäkringskassorna skulle få en lagfäst möjlighet och skyl- dighet att själva ändra beslut som var felaktiga av visst kvalificerat slag. Kassan var vidare alltid skyldig att ta upp ett ärende till prövning när beslutet överklagats av enskild. Ändring fick dock göras endast i Förfarandet i socialförsäkringsärenden 173 enlighet med överklagandet och om kassan ansåg att yrkandena skulle bifallas i sin helhet. I annat fall skulle ärendet överlämnas för hand- läggning i försäkringsrätten (se a. prop. s. 85). RFV fick rätt att överklaga respektive begära ändring av beslut. Bestämmelserna togs in i dåvarande 20 kap. 10 § AFL och trädde i kraft . Ursprungligen gällde bestämmelserna om ändring inte bara för för- säkringskassan utan även för försäkringsdomstolarna. Med hänvisning till att omprövningsinstitutet lett till mycket blygsamma resultat för domstolarna inskränktes bestämmelsen till att gälla enbart för försäkringskassorna (prop. 1979/80:128, bet. SfU 1979/80:16, rskr. 1979/80:299). Måltillströmningen till försäkringsrätterna visade sig snart vara stör- re än förväntat. 1980 tillsattes en kommitté – – med uppdrag att överväga olika åtgärder för att förkorta väntetiderna vid försäkringsrätterna. Kommittén lade året därpå fram förslag till olika åtgärder som syftade till en förkortning av väntetiderna (se Ds S 1981:9 Försäkringsdomstolarnas arbetsläge). Bland annat fö- reslogs vissa förenklingar i arbetsrutinerna, en fullföljdsbegränsning i Försäkringsöverdomstolen samt en utökad omprövning av beslut hos försäkringskassorna. Beträffande den utökade omprövningsmöjligheten föreslog kommit- tén att inte som tidigare skulle vara bunden vid att helt bifalla den enskildes yrkande för att omprövning skulle kunna ske, utan att ett yrkande även delvis skulle kunna bifallas genom ompröv- ning. Kommittén redovisade två alternativa lösningar för den närmare ut- formningen av omprövningsbestämmelsen. Den ena var att den försäk- rade skulle överklaga beslut och att försäkringskas- san efter omprövning skulle delge honom det nya beslutet och bereda honom eller henne tillfälle att fullfölja överklagandet, dvs. i enlighet med vad som dittills hade gällt. Den andra lösningen, som förordades av kommittén, innebar att ursprungliga beslut för- enades med en rätt att begära omprövning medan rätten att överklaga endast knöts till det beslut som fattades med anledning av omprövning- en. Regeringen föreslog en utvidgad omprövningsmöjlighet i enlighet med det av kommittén förordade förslaget. Vidare föreslogs att regler- na om bl.a. tiden och sättet för att överklaga ärenden skulle gälla även för omprövning (se prop. 1981/82:88 s. 19 f.). Härutöver föreslogs en del redaktionella ändringar, bl.a. att de tidigare införda reglerna om ändring i 20 kap. 10 § AFL flyttades till en ny bestämmelse i 20 kap. 174 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 10 a § AFL samt att den nya omprövningsbestämmelsen infördes i 20 kap. 10 § AFL. Bestämmelserna trädde i kraft . Enligt de föreskrifter som meddelades av RFV skulle omprövning av beslut göras av lägst avdelningschef vid centralkontoret. Ompröv- ning av beslut som fattats av förtroendemannaorgan – pensionsdelega- tion eller försäkringsnämnd – skulle ske av respektive organ. Ompröv- ningen skulle normalt vara slutförd från det att om- prövning begärdes. I samband med att socialförsäkringsnämnderna ersatte pensions- delegationerna och försäkringsnämnderna – se avsnitt 3.1 – avskaffades omprövningen enligt 20 kap. 10 § AFL av beslut av dessa organ. Såda- na beslut skulle i stället överklagas direkt till försäkringsrätt. Någon skillnad i fullföljdshänseende beroende på samman- sättning vid avgörandet hade dittills inte gjorts. I förarbetena anförde departementschefen att systemet där förtroendevalda omprövar sina egna beslut hade besvärande nackdelar och att systemet bl.a. ledde till en onödig omgång och förlängning av handläggningstiden. Härutöver anfördes att antalet beslut av pensionsdelegation eller försäkrings- nämnd som ändrades efter omprövning var få samt att det av administ- rativa skäl var svårt att genomföra omprövningen inom den av RFV då föreskrivna sexveckorsfristen (prop. 1985/86:73 s. 31 f.). Skyldigheten för socialförsäkringsnämnd att ändra ett beslut enligt 20 kap. 10 a § AFL kvarstod emellertid oförändrad. För att åstadkom- ma en minskning av handläggningstiden och arbetsinsatsen inom för- säkringskassan anförde departementschefen (a. prop. s. 32) att det skul- le ankomma på ansvarig chefstjänsteman (då avdelningschefen vid kassans centralkontor) att bedöma om ett besvär över ett nämndbeslut skulle föranleda en ny prövning av nämnden enligt 20 kap. 10 a § AFL. skulle även ompröva vissa beslut som fattats av tjänsteman. Utgångspunkten angavs vara att sådana beslut som hade stor betydelse för den enskildes trygghet och försörjning skulle omprövas av nämnden i stället för av en chefstjänsteman (se a. prop. s. 34). Ändringarna trädde i kraft . utökades gradvis området inom vilket socialför- säkringsnämnd skulle ompröva tjänstemannabeslut. I samband med översynen av socialförsäkringens administration 1997 föreslogs att socialförsäkringsnämnden inte längre skulle fatta beslut i omprövningsärenden. inskränktes de ärendetyper som skulle beslutas av socialförsäkringsnämnd. Skälen bakom bortta- gandet av socialförsäkringsnämndens omprövning av vissa tjänsteman- nabeslut angavs vara att dessa inte uppfyllde kraven på att under avse- värd tid ha väsentlig betydelse för den enskilde från försörjningssyn- Förfarandet i socialförsäkringsärenden 175 punkt, varför de inte skulle omprövas av nämnden (se prop. 1997/98:41 s. 93). Ändringarna, som trädde i kraft , innebar vidare att RFV:s möjligheter att lämna föreskrifter om förfarandet vid ändring, omprövning och överklagande försvann. De tidigare meddelade före- skrifterna om omprövning har därför upphävts. Mycket av innehållet i dessa föreskrifter har i stället meddelats som allmänna råd. Omprövning enligt 20 kap. 10 § AFL Om en enskild som beslutet angår begär omprövning av ett beslut om försäkring skall ompröva beslutet (20 kap. 10 § för- sta stycket AFL). Till skillnad från vad som gäller omprövningsskyldighet på eget initiativ behöver det inte vara något fel på beslutet för att omprövning skall ske efter begäran av enskild. Om- prövning enligt 20 kap. 10 § AFL är inte heller begränsad till frågan om beslutet är uppenbart fel, jfr nedan under Ändring enligt 20 kap. 10 a § AFL, utan innebär i princip en ny prövning av ärendet. En enskild kan som ovan nämnts inte överklaga ett ursprungsbeslut utan är hänvisad till bestämmelserna om omprövning. En enskilds överklagande av ett beslut som inte har omprövats skall anses som en begäran om omprövning (20 kap. 11 § första stycket AFL). RFV kan inte begära omprövning enligt 20 kap. 10 § AFL. Om omprövning be- gärs av enskild och verket överklagar samma beslut skall försäkrings- kassan inte ompröva beslutet utan begäran om omprövning skall anses som ett överklagande (20 kap. 10 § sista stycket AFL). Ett beslut som tillkommit efter omprövning – såväl enligt 20 kap. 10 § AFL som enligt 20 kap. 10 a § AFL – skall inte omprövas på nytt. Den som vill angripa beslutet får göra det genom överklagande (se 20 kap. 10 § första stycket AFL och prop. 1981/82:88 s. 33). Ingenting hindrar emellertid att ett beslut som omprövats enligt 20 kap. 10 § AFL omprövas enligt 20 kap. 10 a § i samma lag. En viktig begränsning i omprövningsinstitutets räckvidd är att det endast omfattar beslut som fattats av tjänsteman i ärenden om försäk- ring. Omprövning skall ske av samtliga tjänstemannabeslut, såväl slut- liga som interimistiska, under förutsättning att talan kan fullföljas sär- skilt. Beslut i ärenden som avgörs av socialförsäkringsnämnd skall så- ledes inte omprövas utan överklagas direkt. I den praktiska tillämp- ningen har det rått viss tveksamhet om vilka överprövningsregler som skall tillämpas för ett provisoriskt beslut som fattas av en tjänsteman efter delegation från socialförsäkringsnämnd. Begränsningen till beslut i ärenden om försäkring har som ovan sagts ansetts innebära att be- 176 Förfarandet i socialförsäkringsärenden stämmelserna inte omfattar beslut om avvisning av begäran om om- prövning eller överklagande. Härutöver anses beslut i ärende om ut- lämnande av allmän handling enligt sekretesslagen, beslut att lämna ett ärende beträffande återbetalningsskyldighet av underhållsstöd för exe- kutiva åtgärder eller beslut under handläggningen falla utanför (se RFV Allmänna råd 1998:14 s. 10). Sakägarkretsen är avgränsad till enskild som beslutet angår, se av- snitt 4.3.10.2. Bestämmelserna om tidsfrister för överklagande och verkan av fel- sända överklaganden gäller i tillämpliga delar begäran om omprövning (se 20 kap. 13 § tredje stycket AFL). En begäran om omprövning bör ske skriftligt (jfr RFV Allmänna råd 1998:14 s. 10 och prop. 1981/82:88 s.34).49 Något uttryckligt krav på detta eller på egenhändigt undertecknande finns inte. RFV rekommen- derar att begär att en icke underskriven begäran om omprövning bekräftas av avsändaren med en egenhändig namnteckning (se a. a. s. 11). Omprövning på begäran av enskild enligt 20 kap. 10 § AFL får inte leda till ändring till den enskildes nackdel (20 kap. 10 § andra stycket AFL). Bestämmelserna om omprövning i 20 kap. 10 § AFL gäller genom hänvisning för samtliga förmåner inom socialförsäkringen med undan- tag för regler med anknytning till det reformerade ålderspensionssy- stemet, se nedan. 49 Här kan anmärkas att enligt 20 kap. 13 § tredje stycket AFL skall bestäm- melserna i den paragrafen om överklagande - dvs. om tidsfrister och verkan av felsända överklaganden – vara tillämpliga på omprövning enligt 20 kap. 10 § AFL. I specialmotiveringen till bestämmelsen uttalas följande. Genom be- stämmelserna blir reglerna för besvär tillämpliga på omprövningsförfarandet. Det gäller t.ex. tiden och sättet för att begära omprövning. Uttalandet i speci- almotiveringen går i sist nämnda del utöver ordalydelsen i bestämmelsen. Förfarandet i socialförsäkringsärenden 177 Ändring enligt 20 kap. 10 a § AFL skall ändra ett beslut i ett ärende om försäkring om beslutet har blivit oriktigt på grund av att det har fattats på ett uppen- bart felaktigt eller ofullständigt underlag, på grund av uppenbart felak- tig rättstillämpning eller av annan liknande orsak (se 20 kap. 10 a § första stycket 2–3 AFL). De situationer som omfattas av bestämmelsen tar endast sikte på ur- sprungliga felaktigheter i besluten, dvs. felaktigheter som förelåg för det första beslutet (se prop. 1977/78:20 s. 83). Nå- gon skyldighet att ompröva ett beslut enligt 20 kap. 10 a § AFL på grund av senare inträffade omständigheter föreligger alltså inte (se SOU 1976:53 s. 138). I förarbetena anfördes att avsikten var att en ändring skulle ske en- dast om vissa kvalificerade felaktigheter förelåg. Detta markerades genom att ordet uppenbart användes som kvalifikation. Som exempel på ett besluts oriktighet på grund av uppenbart felaktigt eller ofullstän- digt underlag nämndes förekomsten av ett nytt läkarintyg som ger en annan bild av den försäkrades hälsotillstånd vid beslutstillfället, en ny omständighet som påverkar bedömningen av rätt till sjukpenning för tid före sjukanmälan eller en ny beräkning av pensionsgrundande inkomst i ett pensionsärende (se prop. 1977/78:20 s. 94). Kriteriet uppenbart felaktig rättstillämpning exemplifierades med att beslutsfattaren inte känt till eller missuppfattat en lagbestämmelse eller felbedömt besluts- underlaget. Det konstaterades att även misstag om stadgad praxis föll in under bestämmelsen (se SOU 1976:53 s. 140 f. och prop. 1977/78:20 s. 95). I utredningens ursprungliga direktiv (Dir. 1998:73) konstateras att uppenbarhetskriteriet kan ha kommit att få en tillämpning som är mer vidsträckt än vad ordalydelsen medger. Vid utredningens kartläggning av nuvarande rättstillämpning, se bilaga 6, har framkommit att be- stämmelsen tillämpas relativt vidsträckt, i vart fall till den försäkrades fördel. Det är dock svårt att få en entydig bild av hur uppenbarhetsrek- visitet har tillämpats, bl.a. mot bakgrund att någon statistik över sådana ärenden inte förs särskilt. JO har riktat kritik mot att dröjt med att överläm- na ett överklagande till länsrätt på grund av att kassan låtit införskaffa kompletterande utredning vid prövning enligt 20 kap. 10 a § AFL (se protokoll vid inspektion av läns allmänna försäkrings- kassa den 21–, dnr 3257–1993) och har uttalat att granskningen för att se om förutsättningarna för ändring är uppfyllda bör ske utifrån det material som föreligger för överkla- gandet. 178 Förfarandet i socialförsäkringsärenden skall ta upp frågan om ändring på eget initiativ. RFV rekommenderar att kassan i samband med att ett beslut överklagas alltid granskar ärendet för att se om det finns skäl att ändra beslutet enligt 20 kap. 10 a § AFL samt att kassan dokumenterar i akten att en sådan utredning har skett (se RFV Allmänna råd 1998:14 s. 35). JO har uttalat att en sådan granskning inte får medföra att överlämnandet av överklagandet till länsrätt försenas (se beslut , dnr 2705–1992). Även enskild och RFV kan begära att ändrar sitt beslut enligt 20 kap. 10 a § AFL. Sådan begäran kan ske formlöst. Om kassan inte finner skäl för ändring skall ett avslagsbeslut meddelas. Ett sådant beslut kan överklagas särskilt. Rättens prövning inskränker sig då till frågan om förutsättningarna för ändring föreligger (se RFV All- männa råd 1998:14 s. 26 samt FÖD 1986:28 I–II). Som huvudregel kan ändra ett beslut såväl till den enskildes fördel som till dennes nackdel. Dock gäller den begränsning- en att ett beslut inte får ändras till den enskildes nackdel såvitt gäller förmån som har förfallit till betalning eller i annat fall om det finns synnerliga skäl mot det (20 kap. 10 a § tredje stycket AFL). Skyldigheten att ändra ett beslut gäller inte om felaktigheten visser- ligen är uppenbar men av ringa betydelse, exempelvis för att den avser ett ringa belopp (20 kap. 10 a § andra stycket AFL).