sou · GPB310d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Adoptionen är inte bara en enstaka händelse i barndomen, utan en process som pågår hela livet. Processen är olika intensiv och det är förstås olika för olika personer, men den finns där. Man kan aldrig växa ifrån att man är adopterad, bara in i det och göra det till en del av identiteten. Man kan konstatera att det är nödvändigt att de svenska adop- tivfamiljerna är väl utvalda och stabila. Det är viktigt att de nya för- äldrarna är väl medvetna om det speciella i barnets ursprung och hur det bäst kan bemötas och hanteras. En del barn känner till vilka de biologiska föräldrarna är och orsaken till att de lämnades bort. Tankarna kan kretsa kring hur livet skulle blivit om man fått vara kvar hos den biologiska familjen. De flesta barn känner inte sitt ursprung. Många barn ägnar många, långa funderingar åt vilka föräldrarna var och varför man lämnades bort för adoption. Detta är naturligt och gäller också om relationen till den svenska familjen är bra. Att vara adopterad är att vara utvald för en svensk familj, men det är också att vara övergiven av sina ursprungliga föräldrar. Varför övergavs man? Har man egen skuld i detta? Ursprunget är viktigt för det egna identitetsbyggandet. Frågor som vem är jag, var kommer jag ifrån, hur kommer jag att se ut, Reservationer och särskilda yttranden vad vill jag? är denna process som starkast, men kan fortsätta att påverka individen under de tidiga vuxenåren och hela livet. Frågorna kan aktualiseras och accentueras under vissa perioder, som när egen familjebildning börjar bli aktuell, dvs. när man funderar över eller får egna barn. Adoptivbarn från andra länder har ofta också att hantera ett annorlunda utseende än majoriteten. Alla former av avvikelser är känsliga, särskilt under tonåren och speciellt de man inte valt själv. Man ser inte ut som sina föräldrar eller kompisar fast man vill vara och på många sätt känner sig lika. Många barn förnekar det egna ursprunget. Man känner sig som svensk, men kan ändå bli behandlad som vore man invandrare. Den inre och den yttre identiteten kolliderar. Adoptivbarnets identitetsbyggande är mer komplicerat än andra barns. Man har fler svårare och annorlunda frågor och faktorer att hantera. Livsuppgiften blir större. Man skall få ihop känslan av att vara svensk, med vetskapen om att vara utländsk. Man skall få ihop sin familj, med vetskapen om att det funnits – och kanske fortfa- rande finns – en annan. Man skall fundera över det egna livet i Sve- rige, och det som kunde ha blivit i ett annat land. Adoptivbarn kan både ha behov av och en skräck för nära relationer. Det finns också uppgifter om att utvecklingen av sexualiteten kan kom- pliceras. Det har framförts olika förklaringar till detta. Adoptivbarn är inte sällan födda som ett resultat av i ursprungsländerna otillåtet sexuellt umgänge. De kommer till svenska familjer på grund av de nya föräldrarnas ofrivilliga barnlöshet. Frågan är om detta kan påverka den egna synen på kropp och sexualitet. Erfarenheterna från särskilda ungdomshem ger indikationer på att mer forskning behövs. Personalen på §12-hem upplever att utlandsadopterade barn oftare än andra omhändertagna barn visar tecken på att de blivit utsatta för sexuella övergrepp. Det är också vanligare med promiskuitet och annan sexuell problematik i den adopterade gruppen i jämförelse med andra omhändertagna på sär- skilt ungdomshem (), skriver SIS, , i Behandling av adopterade barn på särskilt ungdomshem. Vidare skriver SIS att De utlandsadopterade barnen på institutionerna uppvisar ofta ett gränslöst beteende som leder till att de utsätter sig för risker och situationer som är direkt farliga, såsom våld och sexuellt utnyttjande. Reservationer och särskilda yttranden grunduppfostran och gott socialt uppträdande men har svårt för djupare kontakter. Till detta skall vidare läggas effekterna av de ofta många och svåra separationerna som många adoptivbarn gått igenom som små, med allt vad de kan innebära för förmågan till nära relationer senare i livet. För många blir resultatet ett livslångt sökande, för andra en känsla av tomhet och identitetslöshet. Ytterligare andra klarar att hantera situationen. Att situationen för internationella adoptivbarn kan vara svår att hantera indikeras av att de är överrepresenterade som patienter inom barn- och ungdomspsykiatrin. Enligt olika undersökningar är ungefär dubbelt så många adoptivbarn patienter där som det borde vara fråga om, sett till hur många adoptivbarn det finns. En tredje- del av dessa hade så svåra problem att de varit inlagda på klinik för att få hjälp. Enligt SIS finns uppgifter om att adoptivbarn kommer till behandling av psykolog 2-5 gånger så ofta som övriga barn. Adoptivbarn är vidare överrepresenterade på §12-hemmen. Där finns 2,6 gånger fler adoptivbarn, än det statistiskt sett borde göra. Det förefaller – vilket också kunde förväntas – att särskilt ton- årsperioden är svår för många adoptivbarn. I dygnsvård för tonår- ingar är adoptivbarnen 2,4 gånger överrepresenterade jämfört med en normalpopulation. De finns där också av andra skäl och har en annan familjebakgrund än icke-adopterade ungdomar. Psykiska skäl och inte bristande hemförhållanden dominerar. är det viktigt att poängtera att av landets adopterade tonåringar fanns i dygnsvården. till den totala gruppen adopterade finns det tecken som tyder på att den inte är överrepresenterad bland dem som söker barn- och ungdomspsyki- atrisk vård. Det verkar istället vara så att de flesta adoptivbarn klarar av att med hjälp av väl utvalda och stabila familjer hantera den ökade belastning det innebär att vara adopterad. Men de adoptivbarn som inte klarar av situationen riskerar som det verkar få mycket allvar- liga problem, varför adoptivbarn ändå blir överrepresenterade i den barn- och ungdomspsykiatriska vården. När situationen blir svår, blir den ohanterbart svår. Reservationer och särskilda yttranden Det man söker hjälp för är bl.a. aggressioner, relationsproblem och sociala problem. De barn och ungdomar som är adopterade har en annan familjesituation än övriga barn med problem. De kommer från stabilare familjer som är tämligen socialt välanpassade när övriga berörda barn ofta kommer från socialt belastade familjer. Mycket tyder på att adoptivbarnens överrepresentation inom barn- och ungdomspsykiatrin skulle vara betydligt större om adoptivfa- miljerna inte var så väl utvalda. Jag delar inte majoritetens uppfattning när man skriver att Forskningen visar alltså att det generellt sett inte är psykiskt belastande för ett barn att vara adopterat .... Det finns tecken på ökad belastning, men de flesta adoptivbarn förmår att klara de extra livsuppgifterna med hjälp av stabila familjer. Adopterade barn ställs inför andra frågor och livsuppgifter än andra barn. De adoptivbarn som får problem drabbas följaktligen av andra problem än andra barn. Dessutom finns betydande kun- skapsluckor i forskningen. Och även om de flesta adoptivbarn verkar förmå att med hjälp av stabila familjer klara att hantera sin situation, så innebär inte detta att vägen dit är oproblematisk. Majoriteten i kommittén bagatelli- serar enligt min uppfattning den kraft som många adoptivbarn måste lägga ner för att klara sina extra livsuppgifter. Frågan är vad som skulle hända om ytterligare komplexa livsuppgifter – eller riskfaktorer – lades till de som adoptivbarnen redan har att hantera. Ingen vet hur stora marginalerna är. Kunskapen om adoptioner och adoptivbarns utveckling är ännu ofullständig. Det behövs mer forskning om adoptivbarns utveck- ling och om hur det gått för de adoptivbarn som kommit till . Det saknas studier om viktiga delområden som familje- bildning och utveckling av den sexuella identiteten. Det har förekommit internationella adoptioner till i större skala . De första adoptivbarnen har hunnit bli vuxna och vissa har bildat familj. Det saknas dock i huvudsak longitudinella studier om hur barnens liv och situation ser ut . Den forskning som finns har mer karaktären av ögonblicksbil- der vid en given ålder. Vi vet ännu inte hur familjebildningssitua- tionen och föräldraskap fungerar. Reservationer och särskilda yttranden Att utan tillgång till mer fullständig kunskap dra slutsatsen att internationella adoptivbarn klarar att hantera ytterligare livsupp- gifter är i ett barnperspektiv inte ansvarsfullt. har ensamstående vuxna möjlighet att adoptera. Det som är unikt med den rätten är att det saknas förarbeten som utreder eller problematiserar saken. Den motivtext som finns är något enstaka stycke i ca förarbeten till en tidig adoptionslag, då internationella adoptioner överhuvud taget inte var aktuella. hade man inte heller det barnperspektiv vi har . Adoptionsrätten för ensamstående handlade från början om möjligheten till inhemska adoptioner, men har efterhand kommit att omfatta också internationella adoptioner. Barn adopterade av ensamstående är i än högre grad än barn som är adopterade av par överrepresenterade i barnpsykiatrisk vård. Barn som adopterats av ensamstående är enligt uppgift fyra gånger överrepresenterade i barn- och ungdomspsykiatrisk vård. Detta antyder att här kan finnas problem som ännu inte är tillräckligt kända och som måste utredas. Givarländerna har föredragit att lämna barn till gifta par. Ensam- stående har inte sällan hamnat sist i kön. Det faktum att ensamma adoptivföräldrar i alla fall tidigare därför fick ta emot barn som var äldre än snittet och ibland hade andra typer av problem redan vid ankomsten kan vara en delförklaring. Men det kan också vara så att det helt enkelt är svårare för en ensam person att klara att hantera ett internationellt adoptivbarns speciella behov och förutsättningar. Om kraven är stora på ett par som adopterar gemensamt är kraven än mycket större på en ensam person. Det förekommer att barn adopteras bort av ensamstående mammor i länder där det är socialt oacceptabelt för en kvinna att vara ensamstående mor. Det kan i dessa fall vara problematiskt att som ensamadopterad söka sitt ursprung i hemlandet. Alla ursprungsländer tillåter inte ensamstående att adoptera och de flesta prioriterar par, därför att de bedömer det vara bättre för barnen. Sammantaget kan man konstatera att det saknas tillräcklig kun- skap om situationen för barn som adopterats av ensamstående. Reservationer och särskilda yttranden saknas också närmast helt förarbeten i frågan. finns tecken som kan indikera att det kan finnas problem. Det finns anledning att följa upp och undersöka hur det gått för de adoptivbarn som kommit till , samt hur stödet till adoptiv- föräldrar och adoptivbarn kan stärkas. Det finns också anledning att se över adoptionslagstiftningen för att tillse att den är väl fungerande och välanpassad till samhällets utveckling. Detta ligger utanför kommitténs formella uppgift, men slutsatsen baseras på uppgifter som framkommit under utredning- ens gång. Homosexuella familjer och internationella adoptioner Biologiska barn i homosexuella familjer Utredningens undersökningar visar att homosexuella föräldrar omvårdnadsmässigt är lika goda föräldrar som heterosexuella för- äldrar. Föräldrarnas homosexualitet är dock något som barnen måste förhålla sig till, en extra livsuppgift att hantera, men i de allra flesta fall klarar barnen att hantera uppgiften på ett bra sätt. Men identitetsutvecklingen kompliceras. Kommitténs arbete visar, som redogörs för i betänkandet, att tecken på viss reservation inför omgivningen finns hos en del berörda barn. Andra är rädda för att bli retade, eller att deras egen sexuella läggning skall komma att diskuteras. Man är rädd för att avvika från gruppen. Tonåringar vill äga informationen om föräld- rarnas sexualitet och avgöra för vem, när och hur informationen lämnas. Vissa vuxna som växt upp i homosexuella familjer berättar i en undersökning att de blivit retade som barn. Värt att understryka är vikten av föräldrarnas öppenhet om familjesituationen för barnens hälsa, samt att barn i homosexuella familjer måste gå igenom en egen komma-ut-process. Den egna identitetsutvecklingen kompliceras genom frågor om den egna sexualiteten och om annorlundaskap, enligt kommitténs expert, barn- och ungdomspsykiater . Reservationer och särskilda yttranden De barn som finns i homosexuella familjer är i det närmaste uteslutande den ena partens biologiska barn. De befinner sig i en helt annan situation än internationella adoptivbarn och kan identi- fiera sig med minst en förälder. De känner sitt ursprung och har ofta den andre biologiske föräldern kvar i sina liv. Det är dock viktigt att vara medveten om att forskningen om barn i homosexuella familjer har svagheter. Den är närmast uteslu- tande utländsk. Här har dock utredningen flyttat kunskapsfronten ett steg framåt genom att låta genomföra svenska studier, som bekräftar de utländska resultaten. I de genomgångna studierna är de undersökta populationerna små, och icke slumpmässigt utvalda. Endast enstaka studier är longitudinella. Forskningen behandlar till övervägande del biolo- giska barn i lesbiska parförhållanden. Studierna om manliga homo- sexuella familjer är få. Det finns inte studier om deras barns psy- kologiska och sociala utveckling. En del av forskningen jämför ensamma mammor med lesbiska par. Men de flesta som adopterar är heterosexuella par, inte ensamma mammor. En viss del av forsk- ningen är ganska gammal. Och framförallt, forskningen rör alltså inte adopterade barn, utan biologiska barn till den ena parten. Barnen har sällan levt hela sina liv i homosexuella familjer, utan har ofta fötts i ett heterosexu- ellt förhållande och efter en följt med mamman till hennes lesbiska partner efter separationen från mannen. Med detta sagt kan man ändå konstatera att den samlade bilden av forskningen inte ger anledning att tro annat än att biologiska barn varken har det bättre eller sämre i homosexuella familjer, än i heterosexuella familjer. Föräldrarnas sexualitet utgör en extra livs- uppgift för barnen att förhålla sig till, men i de allra flesta fall klarar barnen av att hantera situationen. Obefintlig kunskap om adoptivbarn i homosexuella familjer Ovan konstaterades att det saknas tillfredställande kunskap om internationellt adopterades situation och behov. Det behövs mer forskning om adoptivbarns utveckling och om hur det gått för de adoptivbarn som kommit till . Det saknas i huvudsak longitudinella studier om hur barnens liv och situation ser ut . Den forskning som finns har mer Reservationer och särskilda yttranden karaktären av ögonblicksbilder vid en given ålder, främst vad gäller skolbarn och yngre. Vi vet ännu inte hur familjebildningssituatio- nen och föräldraskap fungerar. Det gäller också viktiga delområden som sexualitetens utveckling. I än högre grad gäller denna kunskapsbrist barn som adopterats i homosexuella familjer. Det är mycket få barn i , men några finns. Jag tänker på barn som adopterats innan föräldern kom ut som homosexuell, som i något fall adopterats utomlands, eller som i enstaka fall, adopterats utan att riktiga uppgifter lämnats till soci- alnämnden om den personliga livssituationen. Här saknas helt forskning. Utredningen har inte lyckats få fram någon kunskap alls på området. Det saknas också internationell forskning på området. Kunskapen om dessa barn är närmast obefintlig. Utredningen pekar på att det i vissa av delstater kan före- komma – om än sällan – att homosexuella tillåts adoptera. Det gör att man kan förvänta sig att det kommer att komma forskning, som stärker kunskapsläget på området. Det är alltså möjligt att invänta ny kunskap, för att något senare kunna ta ställning till frågan om huruvida registrerade partners skall få prövas som adoptivföräldrar på en betydligt stabilare kunskapsgrund. Värt att notera är att varken skrivit under FN:s barnkon- vention eller . Adoptivbarns identitetsbyggande är mer komplicerat än andra barns. Man har fler svårare och annorlunda frågor och faktorer att hantera i livet. Man skall få ihop känslan av att vara svensk, med vetskapen om att vara utländsk. Man skall få ihop sin familj, med vetskapen om att det funnits en annan. Man skall fundera över det egna livet i , och det som kunde ha blivit i ett annat land. Det finns också uppgifter om att utvecklingen av den egna sexuali- teten kan försvåras. Samtliga adoptivbarn har gått igenom flera svåra separationer tidigt i livet, något som kan påverka förmågan till byggande av nära relationer. Många adopterade berättar om en rädsla för att adoption av homosexuella föräldrar skulle lägga ytterligare en komplicerad livs- uppgift till dessa frågor och göra det egna identitetsbyggandet än mer komplicerat. Det finns skäl att vara ödmjuk inför dessa adop- Reservationer och särskilda yttranden Det är dem frågan gäller. Därför är det värt att notera att kommittén inte genomfört några studier av hur internationellt adopterade ser på saken. Däremot har allmänheten och homosexu- ella tillfrågats. Grundfrågan är om internationella adoptivbarns identitetsut- veckling, givet barnens särskilda förutsättningar, kan påverkas vid adoption till en homosexuell familj. Kommitténs majoritet avfärdar detta med en hänvisning till att många egenskaper hos föräldrar kan vara svåra för barn att hantera. Det man då diskuterar är enbart omgivningens åsikter och tryck mot barnet, inte vad barnet upplever i sin egen relation till föräld- rarna. Identitetsbyggande är en inre resa, där det är viktigt att vara lik föräldrar och andra närstående. Den som är lik duger till i egna ögon. Det är under puberteten viktigt att kunna känna denna likhet också vad gäller sexualiteten, särskilt kanske för barn där det finns indikationer på att utvecklingen av sexualiteten redan från början kan kompliceras. Det handlar om en livslång resa och ett sökande efter ursprung, förebilder och identitet. Eftersom tillräcklig kunskap saknas om adopterade i allmänhet och om adopterade i homosexuella familjer i synnerhet vet ingen hur stora adoptivbarns marginaler är. Klarar adopterade ännu en livsuppgift att förhålla sig till? Klarar barnen det som barnpsykolo- gerna kallar adderade riskfaktorer? Eller blir den nya uppgiften faktorn som gör att den samlade livsuppgiften blir för svår att hantera? Blir ett redan komplicerat identitetsbyggande ytterligare mer komplicerat? Det utanförskap som homosexuella upplever kan svårligen anses vara det samma som de internationella adoptivbarn erfar. Utred- ningen har inte kunnat finna stöd för argumentet att homosexuella bättre skulle kunna förstå och hantera internationella adoptivbarns utanförskap, på grund av egna erfarenheter. Det ena utanförskapet ger inte automatisk insikt i det andra, vilket debatten i och om kommittén understrukit. Är det några som haft svårt att förstå varandra är det vissa representanter för homosexuella respektive adopterade. Under de första decennierna av internationella adoptioner var synen välvillig, men också ganska naiv. Tron på att adoption var ett sätt att hjälpa både barn och blivande föräldrar var stor. Få problem diskuterades. Forskningen, diskussionen och medvetenheten om adoptivbarns speciella situation och behov har kommit först i efterhand. Reservationer och särskilda yttranden Det är viktigt att inte samma misstag begås en gång till. Först måste kunskap sökas och vetskap vinnas, sedan bör diskussionen om en eventuell lagändring komma. Beslut om förändring av adop- tionsmöjligheterna måste fattas på kunskapens grund. När ny kun- skap om adoptivbarn och adopterade i homosexuella familjer kommer kan detta komma att ge grund för en lagändring. Flertalet människor är emot den förändring utredningsmajoriteten föreslår. När 1998 undersökte inställningen till om homosexuella skulle ges möjlighet att adoptera var negativa till detta, tveksamma och positivt inställda. När FSI året efter undersökte samma fråga var de negativt inställda något fler och de positivt inställda något färre. FSI har för kommitténs räkning gjort en ny och annorlunda undersökning. I den är negativa till att manliga partner skall få adoptera gemensamt, är tveksamma och 29 pro- cent är positiva till ett sådant förslag. av de tillfrågade är negativa till att kvinnliga partners skall kunna adoptera gemensamt, är tveksamma och positiva. Detta gäller trots att kommitténs undersökning är behäftad med tolkningsproblem. Det gavs två positiva svarsalternativ i undersökningen, men bara ett entydigt negativt. Därtill gavs alternativet tveksam. Kommitténs förslag kan alltså i vart fall inte anses överensstämma med rådande värderingar. Viljan att använda lagstiftning och därmed adoptivbarn för att förändra samhällets värderingar ställer jag mig direkt avvisande till. Arbetet med att förändra samhällets värderingar är en uppgift för oss vuxna, inte för barn. Det kan inte uteslutas att internationellt adopterade barn i homosexuella familjer med dagens samhällsvärderingar skulle upp- leva ett ökat tryck från omgivningen. Detta är dock inte ett till- räckligt bärande argument för att nu avvisa en lagändring. Det är den bristande kunskapen om hur barnens identitetsutveckling i relation till föräldrarna skulle påverkas i homosexuella familjer som är det centrala. Reservationer och särskilda yttranden Det står klart att kommitténs förslag inte förstås av ursprungslän- derna. I ett antal ursprungsländer av i sammanhanget varierande betydelse är homosexualitet eller homosexuella handlingar straff- bara. Exempel är och . I anses homosexualitet fortfarande vara en sjukdom. I kommitténs under- sökningar framkommer följande: Inget av ursprungsländerna är berett att lämna barn för adop- tion till homosexuella familjer. Sju länder – däribland och – har valt att ej kommentera om heterosexuella pars möjlighet att adoptera skulle påverkas av en svensk lagändring. Nio länder har svarat att den saken ej skulle påverkas, eller att det ej är troligt att det skulle påverkas. Ett land säger att risken finns. Effekterna av en eventuell lagändring är därför i detta hänseende oklara. Två av länderna har inte besvarat frågorna, i något fall har den svenska ambassaden istället svarat. I något land är situationen oklar. Kommittén har inte undersökt hur adoptionsmöjligheterna för ensamstående skulle påverkas. Många länder känner rimligen främlingskap inför frågorna från kommittén, då homosexualitet inte ens är lagligt. Att en del ursprungsländer säger att heterosexuella pars möjligheter att adoptera barn inte i legal mening skulle påverkas om homosexuella ges möjlighet att bli adoptivföräldrar i , är bara en av de frå- gor vi bör ta hänsyn till. Andra frågor är hur enskilda adoptionsorganisationer och barn- hem som sköter adoptionerna i praktiken och vilka kan ha sträng- are krav än de lagen kräver, samt enskilda givare, skulle reagera. Om detta vet kommittén ingenting. Det kan alltså inte uteslutas att kommitténs förslag skulle kunna komma att påverka gifta pars och ensamståendes möjligheter att adoptera. Det kan heller inte uteslutas att adoptivbarns möjligheter att söka sitt ursprung i vissa fall skulle kunna komma att påverkas vid en sådan lagändring som kommittén föreslår. Reservationer och särskilda yttranden Slutsatser om internationell adoption Försiktighetsprincipen, som jag menar bör vara en del av barnper- spektivet, säger oss att beslut som rör barn måste baseras på god kunskap om konsekvenserna av de beslut vi fattar. Beslut om utvidgning av adoptionslagstiftningen bör därför inte fattas innan kunskapsläget om de adoptioner som accepterats är mer fullständigt. Beslut om en utvidgning av adoptionslagstiftningen bör heller inte fattas förrän nödvändig forskning om existerande adoptivbarn i homosexuella familjer genomförts internationellt. Barnens bästa skall vara grunden för de beslut vi fattar. Barnets bästa kan bara bedömas på en kunskapsgrund. När kunskap saknas är det inte möjligt att avgöra om möjligheten till internationell adoption för registrerade partners skulle vara barnens bästa. Det finns heller ingen anledning att hasta fram en lagändring i .