sou · GPB339 · 2002-01-01 00:00:00 — De skillnader som kan påvisas när olika befolkningsgrupper jämförs utgör en mycket liten del. 6De drag som särskiljer mänskliga befolkningar torde bero på varia- tioner i ett fåtal i gener och kan antas ha uppkommit som anpass- ningar till klimat och andra livsbetingelser som varierat i olika delar av världen. Den kunskap som bygger sina slutsatser på redovisas i skriften. I det följande återges avsnitten Anpassning och slump, Finns det raser?, Vårt ursprung (delvis) och Variationens fördel- ning. Det totala geninnehållet i en population är inte oföränderligt. Från generation till generation kan varianter av gener förloras och muta- tioner ge nya tillskott, liksom kontakter med grupper som har en an- nan genetisk sammansättning. Genfrekvenserna modifieras i det långa loppet, främst genom individuellt varierande framgång i fråga om överlevnad och fortplantning. Därför är vi ljusa eller mörka Anpassning är den huvudsakliga mekanismen för geografisk diffe- rentiering. Klimatfaktorer är t.ex. den troligaste orsaken till hudens olika pigmentering. Starkt pigmenterad hud skyddar mot intensiv solstrålning, men å andra sidan är solens UV-strålning livsnödvän- dig för kroppens produktion av D-vitamin från de förstadier av vi- taminet som vi får genom födan. I mindre soliga trakter har det fun- nits ett stort behov av att absorbera solstrålningen och ljus hudfärg har varit fördelaktig. Nordliga folk har därför mindre pigment i hu- den. Ett undantag är eskimåerna som får i sig tillräckligt med D- vitamin genom sin fisk- och trandiet. Pigmentmängden i hår och hud tycks regleras genom variation i mycket få, kanske bara en enda gen. Skillnader i hudfärg kan verkligen sägas vara ytliga och påver- kar troligen inte andra kroppsfunktioner. Även kroppens storlek och form kan vara en anpassning till kli- matet. En slank kropp med långa armar och ben ger stor kroppsyta som lätt avger värme medan en rundare kroppsform skyddar mot kyla. I mycket varmt och fuktigt klimat är det fördelaktigt för vär- mebalansen att ha liten kroppsvolym, som t.ex. pygméerna i Cent- ralafrika. Redan påpekade att olika skönhetsideal också kan vara en urvalsfaktor som bidragit till att utseendet varierar hos olika folkslag. Mer tveksamt är det om lokal anpassning orsakat blod- gruppernas geografiskt varierande förekomst eller de skillnader i kroppens förmåga att bryta ner alkohol som konstaterats hos olika befolkningar. Det finns nämligen ett annat fenomen som kan orsaka genetiska skillnader mellan grupper. Genfrekvensen kan förändras helt slump- artat genom genetisk drift. Slumpen får större spelrum ju mindre de separerade grupperna är och ju mindre genutbyte de har med var- Skillnaden mellan två grupper kan vara en effekt av att de levt åtskilda under många generationer men kan också uppkomma genom att en utvandring startas med ett fåtal individer, grundarna, som råkar ha en genuppsättning som inte är representativ för den större grupp de kommer ifrån. Sådana exempel har man funnit hos några religiösa sekter som utvandrat från till och som än uppvisar genetiska skillnader både från sin ursprungspopulation och från sina nuvarande grannbefolkningar. I och med att molekylära varianter blivit möjliga att analysera har intresset i viss mån förskjutits mot vad man förmodar vara neutrala varianter, som undandras det naturliga urvalets påverkan. Anled- ningen till detta är att artdifferentieringens tidsaspekt anses allt vik- tigare. Vi vill inte bara veta att en differentiering skett, utan också när. Med hjälp av det naturliga urvalet kan en förändring ske med olika hastighet, och snabbare ju större skillnad det finns i överlev- nadsförmåga. Egenskaper som förändrats genom en lokal anpass- ning kan sällan tidsbestämmas. Ett undantag är laktasgenen, där man faktiskt kan säga ganska precis när en genvariant började gynnas av det naturliga urvalet. Mjölksocker finns bara i däggdjurens mjölk, och deras ungar produ- cerar i tarmen ett enzym, laktas, som bryter ner sockermolekylen och gör den tillgänglig som näring. Men upphör lak- tasbildningen, vilket gör att vuxna djur inte kan tillgodogöra sig mjölksocker. Detsamma gäller människorna i de flesta delar av världen. En genförändring tycks dock ha uppkommit och spritt sig i vissa befolkningar sedan de börjat tämja boskap och konsumera deras mjölk. Den muterade genen ger laktostolerans genom att laktas fort- sätter att produceras hela livet. Framför allt i och vis- sa delar av och , bland tuareger och beduiner, finns många laktostoleranta – i och . Denna speciella genvariant torde ha blivit gynnsam och spritt sig först se- dan tamdjurshållning blev en del av livsföringen i dessa befolkning- ar för mindre än 10 . Den måste ha givit sina bärare en avsevärt förbättrad näringssituation, eftersom 300 generationer tycks ha varit tillräcklig tid för att uppnå dess nuvarande utbredning. Finns det raser? Kan vi nu med dessa nya insikter och tekniker få en klarare uppfatt- ning om rasbegreppet? Inledningsvis ställdes frågan om hur det an- vänds i vetenskapliga sammanhang. Som en grundregel bör man utgå från ett brett artbegrepp som kan inkludera både geografisk och annan variation, tills det otvety- digt visar sig att observationerna stämmer bättre med en uppdelning på två eller flera arter. Men om det inom en art finns fenotypiska olikheter mellan geografiskt eller ekologiskt åtskilda grupper, och de inte leder till att arten splittras i flera, måste också sådan varia- tion kunna beskrivas. Det gör man bäst genom en uppdelning i ra- ser, som tidigare kallats underarter, och ibland försetts med egna vetenskapliga namn. Det finns inga allmänt vedertagna normer för hur dessa båda begrepp skall användas. I den klassiska taxonomiska forskningen har man av naturliga skäl koncentrerat sig på lätt observerbara yttre drag, men allt efter- som biologerna fått tillgång till allt vassare verktyg har man kunnat konstatera att geografisk differentiering är allmänt förekommande även vad avser egenskaper som tidigare generationer biologer inte hade möjlighet att studera. Det är väl dokumenterat att t.ex. immunsystemet är väl så variabelt som yttre egenskaper, vilket inte är förvånande eftersom det är uppenbart att en art inom olika delar av sitt utbredningsområde ofta exponeras för lokala parasiter och sjukdomsalstrare. Trots att man i många fall inte vet i vilken mån de fenotypiska olikheterna mellan grupper motsvaras av genotypiska skillnader är raser relevanta biologiska begrepp, framför allt i ett evolutionspers- pektiv där de utgör mellansteg i artbildningens dynamik. Längre fram i tiden kan de övergå i skilda arter eller åter sammansmälta. Det råder inget tvivel om att alla människor tillhör samma art, Ho- mo sapiens, som uppvisar tydliga geografiska olikheter över sitt sto- ra spridningsområde. För de flesta andra primater är situationen en annan. Schimpansen och gorillan kan delas upp i raser som tycks ha varit separerade från varandra mycket länge, men ändå är mycket li- ka varandra till det yttre. Om vi går tillbaka några i vår egen förhistoria kan det vara svårt att avgöra om de morfolo- giskt olika grupper som tycks ha levt ; neandertalare, sena Homo erectus, ålderdomliga och moderna Homo sapiens, skall räk- nas som en eller flera arter. Något klart samband mellan en arts mångformighet och dess geografiska utbredning finns inte. Människan är en mångformig art, som sedan mycket länge varit spridd över alla jordens landområden utom . Men det finns arter med lika stor spridning, som ändå till utseendet är nästan enhetliga. Ett exempel är fiskgjusen. Annars rör det sig då om människans följeslagare, dvs. arter som för sin spridning varit beroende av människans förflyttningar, t.ex. råt- tor, möss, bananflugor, ogräs och diverse parasiter på odlade växter. Gemensamt för dem är att de spritts relativt . De flesta arter med stort utbredningsområde uppvisar geografiska olikheter, ofta med ett klinalt variationsmönster, dvs. en kontinuerlig övergång mellan olika lokala varianter i fråga om utseende, fysiologi och nä- ringsbehov. Det finns många exempel på sådan mångformighet bland fåglar och däggdjur. Här måste framhållas att den rasuppdelning som finns hos hundar, hästar och andra tamdjur beror på mänsklig styrning vid aveln av husdjuren, som ju är helt beroende av människan för sin fortlevnad. Genom att tillämpa planmässigt urval och inavel inom olika avels- linjer kan enhetlighet och tydliga gränser uppnås relativt snabbt, bå- de vad gäller utseende och beteenden. Det är viktigt att påpeka att de förhållanden som gäller för t.ex. hus- djuren aldrig rått för någon art under naturliga betingelser – inte heller vår egen. Det gäller såväl tidsperspektivet som differentie- ringens orsaker och resultat. Några rena raser har aldrig funnit i na- turen. Ur den synvinkeln måste också effekten av rasblandning ses. Det har ofta hävdats att individer med föräldrar av olika folkslag, mulatter3, mestiser4 och andra, skulle vara undermåliga, såväl fysiskt som mentalt. Studier, bl.a. på , har visat att den- na uppfattning inte har något fog för sig. 3Mulatt, ursprungligen en nedsättande benämning på första generationen avkom- lingar av ett blandäktenskap mellan en vit man och en svart kvinna eller vice versa. avses mera generellt personer av blandat afrikanskt och europeiskt ur- sprung. 4Mestis, ursprungligen avkomling i blandäktenskap i där ena föräldern var spanjor (eller portugis) och den andra indian. avses som regel att nå- gon har såväl indianskt som europeiskt ursprung. Den variation som uppkommer genom naturligt urval och an- passning till lokala förhållanden är fundamentalt annorlunda än slumpvariationen som man studerar med hjälp av DNA- sekvensering. Anpassningen sker genom ett samspel mellan många gener som är svåra att identifiera, medan de molekylära varianterna är kända till sitt precisa kromosomala läge och sin molekylära upp- byggnad men saknar som regel effekt på livsfunktionerna. Detta kan ligga bakom de olika uppfattningarna om rasdifferentieringen som tycks finnas hos ekologiskt inriktade evolutionsbiologer och DNA- sekvenserande molekylärbiologer. Båda aspekterna på den genetiska variationen är dock viktiga om man vill förstå utvecklingen av arten människa och hur den har uppnått sin nuvarande utbredning och dif- ferentiering. Den molekylära genetiken är på god väg att revolutionera vår upp- fattning om människans ursprung, även om de genetiska studierna på DNA-nivå ännu inte helt kunnat klargöra förloppet och bilden just nu är ganska förvirrande. Den mest gångbara hypotesen är att den moderna människan uppkom i , söder om , för mindre än en halv miljon år sedan och att en mindre grupp därifrån lämnade för att befolka den övriga världen . Enligt åldersbestämda fossila fynd fanns det moderna människor i , i sydöstra och för 60 till se- dan, i för 35 och i . Enligt en annan, den multiregionala hypotesen, har den moderna människotypen utvecklats på flera geografiskt åtskilda platser i Af- rika och , ur föregångare som varit bosatta där betydligt läng- re, kanske en miljon år. En svårighet med denna hypotes är att det förefaller otroligt att dessa olika grupper har kunnat uppehålla kon- takter och utbytt gener med varandra över så stora avstånd och un- der så , vilket är nödvändigt för att kunna bibehållas som en enda art, något som bevisligen varit fallet. Liten variation hos människan Människans genetiska variation tycks vara liten om man beaktar ar- tens nuvarande utbredning och individantal. Gorillor, orangutanger och schimpanser, våra närmaste släktingar, har begränsade utbred- ningsområden där de geografiskt separerade raserna är till det yttre lika, men trots detta har de flerfaldigt större variation för neutrala mitokondrie- och nukleära DNA-markörer. Studier av variationen hos andra arter bekräftar detta. Däremot finner man just ingen skill- nad då man jämför förekomsten av enzymvarianter hos människor, andra däggdjur och t.ex. insekter. Det kan bero på att dessa aktiva molekyler inte är helt neutrala utan har en viss betydelse för över- levnad och fortplantning. Därför hålls den variationen i schack ge- nom det naturliga urvalet. Det är svårt att ge någon bra förklaring till att människorna med sin tydliga mångformighet ändå har så liten variation i fråga om neutrala DNA-markörer. En liten inomartsvariation kan bero på att arten är ny, att den bestått av ganska få indivi- der, eller att den tämligen genomgått en flaskhals med mycket reducerat individantal. De flesta observationer av variatio- nen för neutrala markörer pekar mot att antalet föräldraindivider hållit sig kring 10 000 under den moderna människans första tid. Däremot antar många att hennes afrikanska föregångare varit be- tydligt talrikare, men lokalt uppsplittrade, under de miljoner år som föregick uppkomsten av Homo sapiens. Ännu råder stor osäkerhet om förekomsten och omfattningen av eventuella flaskhalsar och om vad som förorsakat inomartsvariationens låga nivå. Det finns ingen samstämmighet i försöken att klassificera mänsklig- heten i olika raser, och inga givna normer för vilka kriterier som skall användas eller hur gränserna skall sättas. Mänskliga befolk- ningar är variabla och föränderliga, de har blandat sig och delats upp under olika tider, förflyttat sig till nya områden och kanske återvänt till tidigare bosättningar. De geografiska mönster som vi kan se kan inte tolkas som grenar på ett stamträd som tidigt skilts åt och inte haft några kontakter med var- andra. Den bilden kan gälla för vissa isolerade befolkningar, men på andra håll, t.ex. inom och i , har sporadiska folkvand- ringar och erövringar gjort att släktskapen mer kan liknas vid ett nätverk eller en spaljé än ett förgrenat träd. Bristen på skarpa gränser mellan mänskliga populationer är för- virrande, men vår genetiska variation ger ändå en möjlighet att ut- forska vår historia bortom skrivna och arkeologiska vittnesbörd. Ur den synvinkeln är det av intresse att ta reda på hur den genetiska va- riationen inom vår art är uppdelad. Vi vet att de yttre dragen kan skilja sig mycket markant, men hur mycket annan variation finns det inom en folkgrupp eller ett lands befolkning, hur mycket skiljer sig befolkningar på samma kontinent och hur mycket de som länge be- bott olika kontinenter? Den förste att besvara dessa frågor var Lewontin som använde sig av klassiska markörer från 190 populationer som han delade upp i sju rasgrupper enligt allmänt vedertagen antropologisk klassificering. Han fann att av variationen fanns inom popula- tionerna och mellan rasgrupperna. Resterande andel åtskilde de olika populationerna inom samma rasgrupp. Liknande resultat har framkommit i nyare studier där man använt sig av kromosomala DNA-varianter. av variationen finns inom folkgrupperna och högst mellan befolkningar som bebor olika kontinenter. Ett undantag utgör Y-variationen där återfinns inom befolkningar och mellan folkslag från olika kontinenter. Bilden av mänsklighetens genetiska grupperingar kan alltså skifta beroende på vilken del av arvsmassan man väljer att studera. Ska rasbegreppet vara kvar? Sammantaget antyder dessa resultat att en viss geografisk isolering förekommit sedan människorna spritt sig över jorden, men att den antingen inte varat eller inte varit fullständig. Att även de skillnader som konstaterats kan leda till motsatta slutsatser är emellertid uppenbart. Lewontins egen ideologiska slutsats var att eftersom rasindel- ningen bara leder till elände och försvårar mänskliga relationer finns det inte längre någon som helst anledning att bibehålla rasbegrep- pet. Andra har emellertid en något annorlunda inställning. Man har visserligen inte funnit några absoluta genskillnader mellan befolk- ningar, endast skillnader i förekomst av varianter som finns hos de flesta folkslag, men det är trots allt tillräckligt för att med hög san- nolikhet hänföra en individ till rätt grupp. Ju flera gener man tar hänsyn till desto säkrare karaktäriseras grupperna, och för en mer än nittioprocentig chans till rätt placering av en individ krävs inte mer än ett tiotal gensystem med ganska måttliga genfrekvensskillnader. Det är tydligt att man försöker besvara två olika frågor. Den första rör hur mycket olika folkgrupper har gemensamt, och svaret är att de genetiskt sett är mycket lika varandra. Den andra gäller om det går att skilja folkgrupper från varandra med hjälp av genetiska varianters olika förekomst, och svaret blir att detta är möjligt. Båda är relevanta frågor och vad vi måste utgå från vid alla diskussionen om rasbegreppet. En uppdelning kan göras utifrån yttre egenskaper, hud, hår, kroppsform och ansiktsdrag, och den ger en tämligen god överensstämmelse med den globala förekomsten av olika genvari- anter. Det finns inga sakliga belägg för någon samverkan mellan in- dividers yttre egenskaper och deras intellektuella och mentala kva- liteter. Vad vi däremot vet är att de olikheter som finns är spår ur vårt förflutna och vittnar om de skilda miljöer som människan ex- ponerats för. Om rasbegreppets idéhistoriska bakgrund Idéhistorikern har sin bok i garderoben. Om rasismens idéhistoriska rötter, 1996, bland annat analyserat rasbegrep- pet. Han konstaterar att beteckningen ras blev allmänt vedertagen inom biologin först omkring mitten av och att det i är den biologiska (i praktiken ofta med husdjursaveln förknippade) innebör- den som är grundläggande för ordet ras. Han konstaterar också att race i modern engelska och franska ofta används med en vidare inne- börd än det svenska ordet ras. Det ligger till exempel ingen biologisk anspelning i att på engelska tala om the British race i samband med exempelvis en påstådd förkärlek för paraplyer och husdjur: ordet står här för nationstillhörighet i kulturell bemärkelse, närmast förknippad med föreställningen om nationalkaraktärer. Att på engelska tillämpa avledningen racism i samband med alla former av invandrarfientlig- het och etniska konflikter är därför enligt rent språkligt mer näraliggande än att göra detsamma på svenska. Orden racism, racisme, rassismus och efter dessa det svenska rasism är enligt av modernt datum och dök upp först i samband med den internationella kritiken mot den tyska nazismen (, Geschichte des Rassismus, 1988). Han menar att om man ser till avledningen från grundordet ras, blir både tanken om biologiska underavdelningar inom mänsk- ligheten och den äldre betydelsen av härstamning indragna. Vad beträf- far den hudfärgsrasism, som ofta drabbat afrikaner och deras ättlingar på andra kontinenter, motsvarar indelningen i raser de klassifikationer som gjorts i biologiska och antropologiska arbeten. När det gäller före- ställningen om arierna är det enligt fråga om en mo- dernisering av tanken om en särskild adelskvalitet hos vissa männi- skor, förmedlad genom härstamningen. påpekar att ordet rasism allt oftare används i den svenska debatten med en innebörd som tycks innefatta i stort sett alla former av främlingsskräck och invandrarfientlighet. in- skränktes betydelsen i allmänhet till sådana föreställningar, som direkt eller indirekt anspelade på medfödda, biologiskt givna skillnader i Denna definition ansågs utan större problem täcka såväl den nazistiska rasläran som den nordamerikanska och sydafrikanska hudfärgsrasismen. tar också upp idéhistorikern ut- redning under uppslagsordet rasism i Det mångkulturella : En handbok om etniska grupper och minoriteter (1988). håller där fast vid det traditionella definitionskravet: Rasism hävdar särskilt en värdeskillnad folken emellan på biologisk grund, vilket be- tyder att ett folkslag av naturen är vad det är och inte gärna kan bli nå- got annat eller bättre. I samma skrift framhåller professorn i sin artikel under uppslagsordet diskriminering att begreppet rasism betecknar en ideologi som försvarar och rättfärdigar särbehand- ling av människor som kategoriseras på särskilda grunder. Rastänkandet inrymmer både föreställningen om en gemensam för- historisk härkomst och användningen av yttre skillnader som känne- tecken på rastillhörighet, som påpekar. Den amerikans- ka hudfärgsrasismen utgår från utseendet och förutsätter automatiskt förfäder från eller . Den nazistiska antisemitiska lagstift- ningen utgick i stället från härstamningen, genom folkbokföringen spå- rad tillbaka till tidigare generationers judiska trosbekännare. Att före- trädarna för den påstådda judiska rasen i Tredje riket till utseendet säl- lan avvek från hur många andra tyskar såg ut, uppfattade nazisterna enligt som ett av bevisen för den judiska rasens lömskhet. tar också upp rasialiseringen, varmed han avser att en kollektiv härstamning förbinds med tänkta, medfödda och ofrån- komliga egenskaper, och anknyter till den brittiske sociologen , som ser möjligheter att tillämpa begreppet på omtolkningar av etniska skillnader till påstådda rasskillnader även i samband med nuti- da, mer eller mindre folkliga och kanske lokala, avskiljnings- och ut- stämplingsprocesser av minoriteter (, Racism, 1989). Om en så- dan rasialisering äger rum ökar likheterna med den traditionella ameri- kanska hudfärgsrasismen. menar att det är en viktig fråga i dagens om, eller hur långt, synen på olika minoritets- grupper eller utseendetyper riskerar att rasialiseras. framhåller att rastänkandet är ett modernt fenomen och att rasidéerna först har dykt upp i kulturdebatten och inom veten- skapen. Rasism och rastänkande har således i det förflutna inte i första hand varit ett folkligt fenomen, även om det i första hand före- kommer en folklig rasism. När det gäller det biologiska rasbegreppet tar upp professorn försvar för detta, som utgår från genetiskt betingade, kroppsliga fenotypiska kännetecken (, Reflexioner kring rasism, 1992). Anledningen sägs vara att vem som helst faktiskt normalt kan se skillnad mellan till exempel en kines, en europé och en centralafrikan. Talet om skilda raser måste på denna nivå motsvaras av verkliga utseendeskillnader, menar , trots att biologerna inte kunnat enas om någon bestämd indelning. Därför vill enligt komplettera antropologen de- finition med en hänvisning till det allmänna vardagsmedvetandet: Så länge en konsensuell, entydig biologisk klassifikation av raser inte existerar – och utsikten för en sådan förefaller inte stora – så länge får man acceptera att termen ras syftar på (mer eller mindre skarpa) ärft- liga fenotypiska skillnader mellan befolkningskategorier såsom dessa uppfattas av vardagsmänniskan (, a.a.) Enligt gör vardagsmänniskan, när hon talar om ras- skillnader mellan människor, ofta rasistiska tillägg om mentala egen- skaper till sin beskrivning av kroppsliga kännetecken. Om biologerna ser mer exakta rasindelningar som omöjliga eller meningslösa, kan för sin del inte inse nödvändigheten av att legitimera vardagsspråkets användning av ordet ras. Varför skall man omtala geografiska variationer i utseendet som rasskillnader, om det inte är möjligt att hålla isär några specifika och distinkta raser? Om begreppen etnicitet och ras I sin publikation Etnicitet och nationalism, 1998, har socialantropolo- gen bland annat ingående behandlat begrep- pet etnicitet. Han tar därvid bland annat upp följande. och var det en explosionsar- tad ökning av antalet akademiska publikationer om etnicitet och natio- nalism, särskilt inom statsvetenskap, historia, sociologi och socialan- tropologi. Inom socialantropologin har etnicitet varit en viktig fråga . Etniciteten uppstår och blir relevant ge- nom sociala situationer och möten. Etnicitet tycks vara en ny term och lär förekomma i ett engelskt lexikon 1972 (Glazer och Moynihan, Ethnicity: Theory and Practice, 1975). har etniska grupper och etnicitet blivit standardbegrepp i engelskspråkig socialantropologi enligt Tho- mas Hylland , även om få av dem som använt termerna brytt sig om att definiera dem. Han framhåller dock att ordet etnisk kan härledas från grekiskans ethnos, i sin tur härlett från ethnikos, som ursprungli- gen betydde hednisk (, Keywords, 1976).