sou · GPB326d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Även i ärenden om upphävande i administrativ ordning skall sökanden betala en Med hänsyn till att en ansökan skall kunna läggas till grund för ett beslut om upphävande, utan att innehavaren yttrar sig, är det viktigt att ansökan innehåller alla uppgifter som behövs i detta avseende. Uppfyller ansökan inte de krav som ställs på en sådan bör ha möjlighet att förelägga sökanden att kom- plettera ansökan. Följer sökanden inte ett sådant kompletterings- föreläggande skall ansökan på samma sätt som en ansökan om betalningsföreläggande kunna avvisas (20 § BfL). En ansökan skall också kunna avvisas i vissa andra fall, bl.a. om den avser något annat än upphävande av en varumärkesregistrering eller om det finns något annat hinder mot att den tas upp till prövning i sak (jfr 21 § BfL). En ansökan skall t.ex. kunna avvisas om den avser en fråga om upphävande som redan är föremål för rättegång mellan samma parter (jfr 13 kap. 6 § RB samt m.fl., Betalnings- föreläggande och handräckning. En kommentar, 5 uppl., 1999, s. 82). I nästan alla typer av rättsliga angelägenheter förekommer det anspråk som är uppenbart ogrundade eller obefogade. I flera för- fattningar finns bestämmelser som gör det möjligt att handlägga sådana anspråk på ett processekonomiskt sätt. Enligt 42 kap. 5 § RB får rätten meddela dom utan att först utfärda stämning, om kärandens framställning inte innefattar laga grund för käromålet eller om det annars är uppenbart att käromålet är ogrundat. Och enligt 23 § BfL skall en ansökan om betalningsföreläggande behandlas som om svaranden bestritt den om det kan antas att kärandens yrkande är ogrundat eller obefogat. Även i ärenden om upphävande av varumärkesregistreringar i administrativ ordning bör det finnas en möjlighet att ta ställning till ogrundade eller obefogade anspråk utan att höra innehavaren. Enligt kommitténs mening bör i dessa ärenden kunna avslå en ansökan om det är uppenbart att yrkandet om upphävande är ogrundat. Tar upp ansökan till prövning och ansökan inte är uppenbart ogrundad, skall verket förelägga innehavaren av registre- ringen att yttra sig (jfr 25 § BfL). I föreläggandet skall innehavaren uppmanas att ange om han medger eller bestrider ansökan, och om han bestrider ansökan, ange skälen för bestridandet. Innehavaren skall också uppmanas att lämna kom- pletterande uppgifter om sig i den mån de uppgifter som sökanden lämnat är ofullständiga eller felaktiga. Vidare skall innehavaren underrättas om att ärendet kan komma att avgöras även om han inte svarar i rätt tid. (Jfr 26 § BfL) Ett beslut att häva en registrering kan få långtgående konse- kvenser för innehavaren av registreringen. Det är därför viktigt att innehavaren verkligen får del av föreläggandet så att han kan yttra sig. Det enda sättet att säkerställa detta är att ansökan delges med innehavaren. En ansökan om upphävande i administrativ ordning är närmast att jämföra med en ansökning om stämning i tvistemål. Bestämmelserna om delgivning i tvistemål bör därför på samma sätt som i ärenden om betalningsföreläggande gälla även i ärenden om upphävande i administrativ ordning (se 29 § BfL). Vidare bör det, liksom i ärenden om betalningsföreläggande, finnas bestämmelser om att sökanden själv kan erbjudas att ombesörja delgivningen (se 30 § BfL). Om innehavaren vill bestrida ansökan helt eller delvis måste han yttra sig inom den förelagda svarstiden. Bestrider innehavaren ansökan helt eller delvis skall underrätta sökanden om detta samt bereda honom tillfälle att begära att ärendet överlämnas till tingsrätt (jfr 33 § BfL). Den tid inom vilken sökanden skall begära ett överlämnade bör var lika lång som i ärenden om betalningsföreläggande, dvs. en månad (jfr 34 § BfL). Även i ärenden om upphävande i administrativ ordning bör sökanden vara skyldig att ange de omständigheter och bevis som han vill åberopa och vad han vill styrka med varje bevis samt att ge in de skriftliga bevis som han vill åberopa (jfr 35 § BfL). Underlåter sökanden att begära överlämnande i rätt tid skall avskriva ansökan från vidare handläggning (jfr 37 § BfL). Begär däremot sökanden överlämnade i rätt tid skall överlämna ärendet till en tingsrätt som är behörig, normalt tingsrätten i den domsaga där innehavaren har hemvist (se 10 kap. 1 § RB). Vid tingsrätten fortsätter sedan handläggningen enligt bestämmelserna om rättegången i dispositiva tvistemål. Om innehavaren inte har något emot att registreringen upphävs kan han medge att den upphävs eller helt enkelt låta bli att yttra sig inom svarsfristen. Bestrider innehavaren inte ansökan i rätt tid skall alltså upphäva registreringen i enlighet med ansökan (jfr 42 § BfL). Bestrider innehavaren ansökan endast med avseende på vissa varor eller tjänster skall upphäva registreringen för övriga varor eller tjänster. Innehavaren av en registrering som blivit upphävd måste som nämnts ha en möjlighet att få till stånd en ny prövning. På samma sätt som i ärenden om betalningsföreläggande skall innehavaren kunna ansöka om återvinning hos tingsrätt mot beslutet att upphäva registreringen (52 § BfL). Även i övrigt bör ordningen för återvinning vara utformad på samma sätt som i ärenden om betalningsföreläggande. Det innebär bl.a. att innehavaren måste begära återvinning inom en månad från beslutets dag (53 § BfL). Det är inte bara innehavaren av en registrering som kan vara missnöjd med ett beslut i ett ärende om upphävande i administrativ ordning. Även sökanden kan vara missnöjd med ett beslut av och bör därför ha möjlighet att klaga på beslutet. Sökanden kan t.ex. vilja klaga på ett beslut att avvisa hans ansökan på den grunden att den ansetts så bristfällig att den inte kan läggas till grund för en prövning. Enligt kommitténs mening är det lämp- ligt att beslut i ärenden om upphävande i administ- rativ ordning – även i de fall där rättsmedlet inte är återvinning – överklagas till tingsrätt. Det bör enligt kommitténs mening inte införas någon särskild möjlighet för parterna att få ersättning för kostnader inom ramen för ett ärende om upphävande i administrativ ordning. Däremot bör det i ett tvistemål om upphävande av en varumärkesregistrering som börjat i , vara möjligt att få ersättning även för kostnader som är hänförliga till handläggningen i verket. Någon särskild bestämmelse om detta behövs emellertid inte, utan detta följer av de allmänna reglerna om rättegångskostnad (se 18 kap. RB). Angående kostnadsersättning i förvaltnings- ärenden, se prop. 1972:132 s. 196 samt och , Nya förvaltningslagen med kommentarer, 5 uppl., 1999, s. 99 f. 8Övriga frågor om varukännetecken I detta kapitel behandlar kommittén vissa övriga frågor om varu- kännetecken. Det är både sådana frågor som nämns i direktiven och sådana frågor som kommittén av andra skäl funnit anledning att ta upp. Inledningsvis tar kommittén upp frågor med anknyt- ning till internationell registrering, bl.a. frågan om skall tillträda Madridöverenskommelsen (avsnitt 8.2). Sedan tar kom- mittén upp frågan om geografiska ursprungsbeteckningar skall kunna registreras som kollektivmärken och garanti- och kontroll- märken (avsnitt 8.3). Kommittén tar vidare upp några frågor som rör förhållandet mellan varumärkesrätten och andra ensamrätter, bl.a. det s.k. släktnamnshindret och det s.k. titelskyddet (avsnitt 8.4). I detta kapitel behandlar kommittén också frågor om talerätt (avsnitt 8.5) och om fastställelsetalan (avsnitt 8.6). I anslut- ning härtill behandlar kommittén frågan om sekretess för uppgifter i mål och ärenden angående varumärken (avsnitt 8.7). Kommittén tar också upp vissa frågor som rör sanktioner, bl.a. skadestånd vid varumärkesintrång (avsnitt 8.8.2) och förutsättningarna för åtal vid sådant intrång (avsnitt 8.8.3). Avslutningsvis berör kommittén frå- gan om det bör införas några särskilda bestämmelser om skyddet för varukännetecken vid användning på Internet (avsnitt 8.9). 8.2.1Allmänt om Madridöverenskommelsen och Madridprotokollet Genom systemet med internationella registreringar av varumärken kan ett företag få skydd för sina varumärken i flera länder genom ett enda registreringsförfarande. Övriga frågor om varukännetecken Madridöverenskommelsen innehåller ett system för registrering av varumärken och är öppet för stater (men inte mellanstatliga organisationer) som är anslutna till Pariskonven- tionen. () är 52 stater anslutna till överenskommelsen. Angående Madridöverenskommelsen, se av- snitt 8.2.3. Madridprotokollet är en utveckling av Madrid- systemet för internationell registrering av varumärken. Protokollet är en självständig internationell konvention som är öppen för stater som är anslutna till och mellanstatliga organisa- tioner, t.ex. EU. () har 49 stater anslutit sig till protokollet. En anledning till att Madridprotokollet kom till stånd var att Madridöverenskommelsen hade förhållandevis få medlemsstater trots att den hade varit i kraft samt att flera viktiga industriländer inte hade anslutit sig till överenskommelsen. , och hade t.ex. inte anslutit sig till Madrid- överenskommelsen. Inte heller hade något av de nordiska länderna anslutit sig till överenskommelsen. En stat kan vara ansluten till både Madridprotokollet och Madridöverenskommelsen. () har 35 av de stater som tillträtt överenskommelsen också tillträtt protokollet. En särskild bestämmelse i protokollet avgör vilka bestämmelser som skall tillämpas mellan länder som är anslutna till både protokollet och överenskommelsen (artikel 9 sexies i Madrid- protokollet). Den innebär att överenskommelsens bestämmelser skall tillämpas med avseende på internationella registreringar som har verkan i länder som är anslutna till båda fördragen. Enligt båda dessa system kan man genom en ansökan om internationell registrering hos en central myndighet – Inter- nationella byrån hos i – på grundval av en nationell registrering få skydd för ett varumärke i ett eller flera av de anslutna länderna. Enligt protokollet kan man också få ett sådant skydd på grundval av en nationell ansökan om registrering. Båda systemen bygger alltså på de nationella (i fråga om protokollet även regionala) ordningarna för registrering av varu- märken och en grundläggande förutsättning för en internationell registrering är alltså att sökanden innehar en nationell registrering eller, i fråga om protokollet, en ansökan om registrering av ett varumärke. Internationella byrån gör inte någon prövning av om det aktuella märket kan registreras som varumärke utan lägger den Övriga frågor om varukännetecken nationella ansökan eller registreringen till grund för den internationella registreringen. Men de nationella varumärkes- myndigheterna i de länder där sökanden vill ha skydd (i ) kan sedan göra en materiell prövning av om registreringen kan gälla där. Internationell registrering enligt Madridprotokollet Parter, ombud m.m. En sökande som vill ansöka om internationell registrering på grundval av en svensk nationell registrering eller ansökan om registrering måste vara svensk medborgare, ha hemvist i eller driva rörelse här i landet (artikel 2.1 i protokollet och 51 § 1 st. VmL). I protokollet finns inga bestämmelser om invändare, utan frågan om vem som kan uppträda som en sådan regleras i varje enskilt lands lag. I får, på samma sätt som i nationella registreringsärenden, var och en uppträda som invändare i ett ärende om internationell registrering (55 § 3 st VmL). Men det finns inget hinder mot att sökanden i ett ärende om internationell registrering företräds av ombud, vare sig inför eller Internationella byrån. En ansökan om internationell registrering skall var skriftlig och avfattad på engelska samt gjord på ett särskilt formulär som fastställs av Internationella byrån eller på en handling som till innehåll och format motsvarar ett sådant formulär (artikel 3 och 52 § VmL). Enligt protokollet finns det inte något krav på att ansökan skall vara underskriven. Men det finns inte heller något hinder mot att ett land i sin nationella lagstiftning föreskriver att ansökan skall vara undertecknad. Ansökan skall innehålla bl.a. sökandens namn och adress, numret på den nationella registrering eller ansökan som åberopas, en återgivning av märket samt uppgifter om de varor som märket avser och det land eller de länder där sökanden vill att registreringen skall gälla (artikel 3 och regel 9.6 v i tillämpnings- föreskrifterna till protokollet). Ansökan behöver dock inte från början omfatta alla de länder i vilka sökanden kan komma att vilja Övriga frågor om varukännetecken Sökanden kan när som helst ge in en begäran om att registreringens verkan skall utsträckas till något ytterligare land, en s.k. senare designering (artikel 3 ter 2). I skall engelska användas som s.k. arbetsspråk i ärenden om internationell registrering. Det innebär bl.a. att all kommunika- tion mellan och Internationella byrån skall ske på engelska. En utgångspunkt är vidare att kommunikationen mellan en sökande från och Internationella byrån skall vara på engelska. Men en svensk sökande kan också välja att använda franska i sina kontakter med byrån (regel 6.2 b i tillämpnings- föreskrifterna till protokollet). Kommunikationen mellan och en svensk sökande skall naturligtvis ske på svenska. Även kommunikationen mellan och en innehavare i utlandet skall i princip alltid vara på svenska. Det framgår inte av någon speciell bestämmelse i VmL, men det följer av allmänna förvaltningsrättsliga principer att skriftväxling och annan kommunikation vid handläggning av förvaltningsärenden skall ske på svenska (jfr prop. 1994/95:59 s. 56). Ansökan från en svensk fysisk eller juridisk person om skydd utomlands En ansökan som bygger på en svensk nationell registrering eller ansökan om registrering skall ges in till (51 § 1 st VmL). Även senare designeringar skall ges in till , om ansökan om den internationella registreringen lämnats in till verket och sökanden eller innehavaren har hemvist här i landet (51 § 2 st. VmL). När får in en ansökan om internationell registre- ring (s.k. Madrid-ut ärenden) skall verket endast kontrollera att innehållet i ansökan stämmer överens med innehållet i den bakom- liggande nationella ansökan eller registreringen (53 § 1 st. VmL); en materiell prövning görs endast i det nationella registrerings- ärendet. Om det är någonting som inte stämmer skall verket förelägga sökanden att rätta till detta (53 § 2 st. VmL). Verket har i en sådan situation samma möjligheter som i ett nationellt ärende att rikta ett föreläggande till sökanden om att denne skall vidta rättelse. Och följer sökanden inte föreläggandet kan ansökan alltså avskrivas. Övriga frågor om varukännetecken Om handlingarna är i ordning skall skicka dem vidare till Internationella byrån (53 § 3 st. VmL). Verket skall därvid intyga att uppgifterna i den internationella ansökan mot- svarar dem som finns i den nationella registreringen eller ansökan om registrering (regel 9.2). Det är viktigt att ansökan kommer in till Internationella byrån från det att den kom in till . Det är nämligen bara då som registreringen får bära det datum som motsvarar inkomstdagen hos (artikel 3.4). Och det skydd som registreringen ger gäller från registreringens datum (artikel 4.1 a och 57 § VmL). Om det dröjer mer än ansökan kommer in till Internationella byrån blir i stället inkomstdagen hos byrån avgörande (artikel 3.4). skall därför normalt skicka i väg ansökan till Internationella byrån redan inom en månad (53 § 3 st. VmL). Internationella byrån gör ingen materiell prövning av ansökan utan inskränker sig till en formell granskning. Byrån kontrollerar bl.a. att sökanden är behörig, att ansökan är gjord enligt formulär och att föreskrivna avgifter är betalda (regel 11). Och byrån kan förelägga såväl som sökanden att avhjälpa brister av detta slag (normalt ) vid äventyr att ansökan annars anses vara återkallad. Sedan Internationella byrån har kontrollerat ansökan och funnit att den är i ordning, skall byrån registrera märket och därefter underrätta myndigheterna i de länder där sökanden har begärt skydd (artikel 3.4). Byrån skall också publicera registreringen i en särskild tidskrift som byrån ger ut, Gazette of International (jfr regel 32.1). Registreringen gäller om den inte upphör och kan därefter förnyas (artikel 6.1) för av åt gången (artikel 7). Begäran från en innehavare i utlandet om skydd i När får en underrättelse från Internationella byrån om att en innehavare i utlandet begär att en internationell registrering skall gälla i (s.k. Madrid-in ärenden), skall verket ex officio undersöka om det föreligger något hinder mot att registreringen får verkan här (54 § 1 st. VmL). granskning går till på ungefär samma sätt som i ett ärende om nationell registrering. undersöker alltså om det Övriga frågor om varukännetecken föreligger några absoluta eller relativa hinder mot registrering. Det betyder bl. a. att verket skall pröva om märket har tillräcklig särskiljningsförmåga enligt 13 § VmL, om det föreligger något annat absolut hinder mot registrering enligt 14 § första stycket 1–3 VmL och om det föreligger något relativt hinder med hänsyn till sådana äldre rättigheter som anges i 14 § första stycket 4–9 VmL (54 § 2 st. VmL). Om det enligt mening finns något hinder mot att den internationella registreringen gäller här i landet, skall verket skicka ett meddelande om detta (preliminärt beslut) till Interna- byrån från den dag då byrån sände sin underrättelse om att skydd begärts (55 § 1 st. VmL). I meddelandet skall verket ange skälen för beslutet att registreringen inte kan gälla här. Vidare bör verket ange vad innehavaren av registreringen kan göra för att få en ändring till stånd. kan t.ex. ange att innehavaren () måste acceptera en disclaimer eller att han måste inskränka sin varuförteckning för att registreringen skall kunna gälla här. kan i detta meddelande också underrätta Internationella byrån om att ytter- ligare hinder mot verkan i kan komma fram genom att det framställs invändning. Internationella byrån skall sedan i sin tur underrätta innehavaren om innehållet i meddelandet (artikel 5.3). Innehavaren kan därefter kommunicera direkt med och argumentera för sin sak och göra de ändringar han anser godtagbara. Innehavaren får med andra ord inget besked från förrän han får meddelandet om hinder via Inter- nationella byrån. Om sedan finner att det inte finns något hinder mot ansökan, skall verket i ett slutligt beslut förklara att registreringen kan gälla här i landet (se nedan) och kungöra meddelandet från Internationella byrån. Den som vill göra invändning mot att registreringen gäller här i landet har på sig att göra detta (55 § 3 st. VmL). En invändning mot en internationell registrering skall i princip ha samma innehåll som en invändning mot en nationell registrering. Efter invändningstiden skall på nytt ta upp frågan om den internationella registreringen skall gälla här i landet och meddela ett slutligt beslut (56 § VmL). Ett sådant slutligt beslut skall alltså meddela även om den internationella registreringen inte har kungjorts. Om det inte finns något hinder innebär beslutet att registre- ringen skall gälla här i landet. Och när beslutet har vunnit laga Övriga frågor om varukännetecken kraft skall verket i det anteckna att registreringen har verkan här och kungöra detta. Om det däremot finns något hinder skall meddela ett slutligt beslut om att registreringen inte skall gälla här. Har något meddelande om hinder inte tidigare skickats till Internationella byrån, skall ett sådant meddelande sändas i väg (56 § 2 st. VmL). Även när ett meddelande om hinder skickas efter invändningstiden skall det om möjligt lämnas från underrättelsen om designeringen. Men om invändningstiden löper ut först efter får meddelandet från verket lämnas senare, dock senast en månad från det att invändningstiden löpt ut. I sådana fall måste ändå upplysa Internationella byrån om att ett meddelande om hinder kan komma efter . måste med andra ord alltid lämna ett besked till Internationella byrån för att verkan i skall kunna vägras. Gör inte det kan verket sedan inte vägra verkan här i landet. Men det räcker inte med att lämnar ett meddelande i rätt tid; meddelandet måste också innehålla de skäl som gör att registreringen inte kan gälla här. Det innebär således att endast sådana omständigheter som meddelats till Interna- byrån inom den aktuella fristen kan läggas till grund för ett beslut – inom ramen för registreringsförfarandet eller invändnings- förfarandet – om att registreringen inte skall gälla här. Löper invändningstiden ut efter 18-månadersperiodens utgång måste alltså meddela den Internationella byrån om inkomna invändningar inom en månad från invändningsfristens utgång. Re- sultatet av invändningsförfarandet kan dock meddelas den Interna- byrån när slutgiltigt beslut fattas, även om det sker . Den som är missnöjd med ett slutligt beslut av i ett ärende om internationell registrering, kan överklaga det till Patent- besvärsrätten och Regeringsrätten på samma sätt som i ett nationellt ärende (63 § VmL). Både Patentbesvärsrätten och Regeringsrätten är i och för sig oförhindrade att avgöra en sak på andra skäl än dem som varit föremål för prövning hos Patent- verket, under förutsättning att det inte strider mot instans- ordningens princip. Men för att överinstanserna skall kunna vägra verkan här i landet på nya skäl fordras alltså att prövningen sker i så god tid att ett meddelande om det kan sändas till Internationella byrån inom 18-månadersfristen. Övriga frågor om varukännetecken I varje designerat land är skyddet för en internationell registrering detsamma som en nationell registrering i landet skulle ha givit (artikel 4 och 57 § VmL). Och skyddet gäller som tidigare nämnts från den registreringsdag som Internationella byrån har angett för märket (dvs. normalt från den dag då ansökan kom in till den nationella myndigheten). En förutsättning för att regi- streringen skall medföra skydd för märket i ett visst land är naturligtvis att registreringsmyndigheten i det landet inte har vägrat märket skydd där. En internationell registrering kan upphöra att gälla på olika sätt. Upphör en internationell registrering som gäller i helt eller delvis, så upphör också registreringens verkan i här i landet i mot- svarande utsträckning (59 § VmL). En internationell registrering upphör bl.a. om den ursprungliga nationella registreringen upphör (artikel 6.3). Den ursprungliga registreringen kan t.ex. upphöra efter en talan om ogiltighet i ursprungslandet; en s.k. central attack. blir den internationella registreringen oberoende av den ursprungliga registreringen och påverkas alltså inte om den skulle upphöra. Men det innebär inte att den internationella registreringen är oangripbar. Registreringens verkan kan när som helst angripas enligt den nationella lagen i varje enskilt land; i genom en talan vid allmän domstol om att registreringen inte skall gälla här (57 och 26 §§ VmL). En sådan talan kan natur- ligt nog inte omfatta mer än registreringens verkan här i landet. Den som innehaft en registrering som upphört kan emellertid ansöka om en svensk nationell registrering med bibehållen prioritet och på det sättet omvandla sin internationella registrering till en nationell (60 § VmL). En internationell registrering skall automatiskt anses träda i stället för en svensk nationell registrering om innehavaren är den- samme och den internationella registreringen omfattar de varor som den nationella avser (58 § 1 st. VmL). Det behöver alltså inte vara identitet mellan den internationella och den nationella för- teckningen över varor och tjänster. En innehavare av en interna- tionell registrering kan på det här sättet låta en internationell registrering ta över en eller flera nationella registreringar för att Övriga frågor om varukännetecken förenkla bevakningen av sina varumärken. Men en förutsättning för att ett sådant utbyte skall antecknas i varumärkesregistret är att innehavaren särskilt begär det (58 § 2 st. VmL).