sou · GPB310d3 · 2002-01-01 00:00:00 — Denna kamp att oupphör- ligen framhäva och imitera denna normativa heterosexualitet har därmed tolkats som tecken på dess betydelse i unga mäns sätt att också framställa en maskulinitet (Kehily & Nayak, 1997). Tonårspojkarna i föreliggande studie har personlig erfarenhet av att heterosexualitet inte utgör en självklarhet. I en traditionell kärnfamilj, eller en familj med en heterosexuell ensamstående för- älder, tas heterosexualiteten för given och är därmed osynlig. Där- emot, i en familj där vuxna lever i en homosexuell relation sätts dessa antaganden på spel. Här framträder plötsligt den sexuella identiteten som något utöver och bortom det biologiska könet, och därmed som mindre självklar. Det som dessa ungdomar har ställts inför är en bild av sexualiteten som mindre självklar och därmed öppen för förändring (, 1993, s. 4). Den strategi som beskrivits av vissa av de unga tonårspojkar som ingår i studien kan därmed tolkas som ett sätt att hantera en motsättning. Det handlar om en konflikt mellan å ena sidan den syn på sexualitet och kärlek som familjelivet representerar, och å andra sidan de krav på anpassning till en heterosexuell norm som kan karaktärisera tonårspojkars gruppbildningar. Då väljer ibland den unge tonårspojken att i mötet med jämnåriga dölja och hålla undan den del av ens liv som skulle kunna uppfattas som tecken på en 'bristande' maskulinitet. De tonårsflickor som presenterats ovan, och deras strävan att dölja föräldrarnas sexuella orientering, antyder också en önskan efter konformitet i relation till jämnåriga. Här finns emellertid inte samma starka motstånd mot risken att bemötas av heterosexistiska reaktioner. Brittisk och skandinavisk sociologisk forskning om flickors och unga kvinnors liv och villkor har inte minst fokuserat på relationernas betydelse i vad som framstår som en kulturellt och socialt accepterad femininitet. Bland unga kvinnor framträder andra sätt att hantera den heterosexuella relationens normativitet, jämfört med vad som kan sägas karaktärisera grupper med unga män (, 1994; , 1997). Den heterosexuella upprätthålls och artikuleras genom unga kvinnors sätt att forma sina kroppar och utseende med hjälp av kläder och make-up. Detta görs visserligen i syfte att attrahera och locka män men själva utförandet sker i nära och intima samspel Studier av tonårsflickors identitetsskapande och kulturkonsumtion har påvisat hur unga kvinnor både ironiserar över och motstår en traditionell syn på kvinnor som passiva, genom att utnyttja och spela med traditionella könsroller. Det framstår som att homosexualitet som fenomen inte i lika hög grad utmanar flickors relationer till varandra i kamratgrupper, såsom i fallet pojkar/unga män i grupp. Tonårsflickor och unga kvinnor arbetar gemensamt med att forma sig själva och sina kroppar. Att som unga kvinnor visa upp sig och utforska sin sexuella attraktion i samspel med varandra, hotar inte den heterosexuella på samma sätt som när män visar upp sig för varandra och ger uttryck för omtanke om varandra (, 1997). Sammanfattningsvis antyder detta hur normer och värderingar av kvinnlighet respektive manlighet i relation till frågor rörande sexualitet på ett generellt plan ges olika betydelser i flick- respek- tive pojkgrupper. Detta kan bidra till en fördjupad förståelse av det kompakta motstånd som vissa tonårspojkar uppvisar mot att informationen om förälderns sexuella orientering blir känd bland kamrater. Det antyder också hur flickors sätt att relatera till var- andra utgör en del i skapandet av femininitet. är det vik- tigt att påminna sig att detta utgör en aspekt av en mer komplex och sammansatt bild av hur unga tonåringar hanterar sin förälders eller föräldrars homosexualitet i relation till kamratgrupper. Det finns nämligen anledning att tydliggöra att informanterna själva, både flickor och pojkar, anger hur viljan att dölja förälderns homo- sexualitet också handlar om att undvika risken att störa balansen i gruppen. Om en tonåring berättar att mamma är lesbisk eller att pappa är bög, finns risken att kamraterna undviker sexuella anspel- ningar och heterosexistiska skämt, av hänsyn till den som berättat om sin familj. I den tidigare nämnda studien av Kehily och Nayak (1997) framhävs just humor som central i tonårspojkars sätt att skapa och forma uttryck för maskulinitet. Att skämta och skoja blir ett sätt att både reglera konflikter och dölja genans och osäkerhet. Flera av tonårspojkarna i föreliggande studie hävdar att den positiva särbehandling de riskerar om förälderns homosexualitet blir känd vill de inte bli 'utsatta för'. , , understryker betydelsen av att låta samtal och diskussioner flyta på när tonåringar träffas, samtal som sällan handlar om föräldrar och familjeliv men som utgör grunden i gruppens samspel. Det är delaktigheten i gruppen som är poängen för ungdomarna, både för pojkar och flickor, snarare än vad som utmärker en själv som Därmed är det viktigt att understryka att även om genusspecifika olikheter har lyfts fram i diskussionen ovan finns här också en rad likheter. Det innebär att det är strategierna, dvs. sättet att hantera frågan om förälderns homosexualitet som har tolkats som genusspecifika, vilket inte med automatik innebär att alla flickor och pojkar följer dessa mönster, liksom det finns tonåringar i informantgruppen som inte uppvisar denna strävan att dölja sin familjesituation för omgivningen, oavsett om det rör sig om en pojke eller flicka, med en lesbisk mor eller homosexuell far. har texten koncentrerats på varierande sätt att hantera räds- lan för omvärldens och tonårsgruppens värderingar. Det är emel- lertid uppenbart att det här också existerar en variation och att redogörelser av sätt att dölja och undanhålla information antyder en process. Flera av informanterna menar att rädslan för att informationen om familjesituationen skulle spridas är ett övergående fenomen, vilket skall diskuteras i nästa avsnitt. Från att dölja till att öppna sig Flera av de äldre tonåringarna ger uttryck för hur de är rädda för vad kompisarna skulle säga om föräldrarnas homosexua- litet. De berättar för sina kamrater och upplever inte att de blir förlöjligade eller hånade. Tonårsflickorna som beskrivits ovan, som valde att berätta för en i taget, visar på en strategi som syf- tar till att pröva sig fram och därmed skapa en alltmer stabil grund att stå på. De har kontroll över vad som händer om de avslöjar familjesituationen. De beskriver hur allteftersom de blir äldre lägger allt mindre vikt vid vem som får reda på detta tidigare så hemliga liv. , , säger angående en situation som inträffade , då en bekant av en slump fick reda på familjeför- hållanden: nu spelar ingen roll. Denna process som för vissa inleds med en stark vilja att dölja familjesituationen övergår alltef- tersom till ett mer öppet förhållningssätt. Önskan och strävan att dölja, eller inte ge sig tillkännage som barn till en homosexuell för- älder, kommer alltmer att handla om sammanhang än om vilka per- soner det är som får reda på detta. Att det inte finns anledning att lyfta fram sina föräldrars homosexualitet i alla sammanhang är något som många återkommer till. Ungdomar och unga vuxna pratar inte om sina familjer, eller föräldrar, eller ännu mindre om föräldrarnas sexualitet, allra helst inte när de är i grupp. betyder inte att man döljer och hemlighåller detta faktum i ett sammanhang då det finns anledning att hänvisa till det. När man väl öppnar och börjar prata om detta visar det sig att lyssnarna ofta har en släkting eller vän som är homosexuell, som de gärna vill prata om. , , berättar exempelvis om sin som definierar sig som lesbisk som blev mycket intresserad av att få höra om ' pappas situation och liv som homosexuell. Dessa berättelser om när informanterna bestäm- mer sig för att vara öppna kring sin förälders (eller föräldrars) homosexualitet påminner om hur beskriver skill- naden mellan att dölja (conceal) och att skyla (cover) som olika aspekter av informationskontroll. Det förstnämnda, att dölja, syftar till att undanhålla och dölja det som riskerar att stigmatise- ras, till skillnad från att skyla som handlar om en medvetenhet om samhällets stereotypa reaktioner. Det gör att man i vissa situationer väljer att inte påvisa det som kan riskera att väcka negativa värde- ringar utan att för den skull neka eller undanhålla information om frågan skulle bli aktuell (, 1963/1973, s. 125–128). Denna strategi påminner starkt om homosexuella personers och pars beskrivningar av öppenhetens villkor. Viljan och beslutet att inte leva i det fördolda anpassas till det aktuella sammanhanget. Det är en process som bygger på en ständig medvetenhet om samhällets heterosexism, som visar sig exempelvis i ett homosexuellt pars val att inte hålla varandra i handen i offentliga sammanhang (Parikas, 1995, s. 77–79). Det är ett förhållningssätt som ibland benämnts rational outness (, 1993, s. 22). Uttrycket syftar på önskan att vara ärlig och öppen med sitt liv, vilket inte nödvändigtvis innebär att man därmed alltid klargör sin sexuella orientering, fram för allt inte när det finns en risk att bli utsatt och kränkt. Det går också att urskilja en specifik aspekt av denna process mot allt större öppenhet. , , säger att förälderns homosexu- alitet utgjorde ett hot när hon var ung. När hon sedan blev äldre och flyttade hemifrån, kom detta att övergå till att bli en statusfylld och viktig aspekt av hennes sociala identitet. Viljan att vara lik, som lite schablonmässigt kan sägas känneteckna tonårstiden, övergår till en önskan att vara olik. I det sammanhanget blir den kunskap som dessa unga vuxna har, som bl.a. handlar om en förståelse för homosexualitet och alternativa familjeformer, ett statusfyllt 'socialt kapital' att investera i möten med andra. Detta kommer också till uttryck hos , , som beskriver hur han alltmer vågar delge sin omgivning att hans mor är homosexuell, och hur det på ett positivt sätt väcker uppmärksamhet och intresse. Detta till skillnad från de negativa reaktioner som präglade hans uppväxt. Den process som går att skönja, från att dölja till en allt större öppenhet, påminner både form- och innehållsmässigt om s.k. komma-ut-berättelser (, 1994, s. 210–214; , 1998, s. 67–69). Som redan nämnts inledningsvis organiserades presentationen av det empiriska materialet härefter. Det finns emellertid anledning att fördjupa resonemanget om denna process som avslutning på redovisningen av döttrars och söners upplevelser av homosexuella föräldrar. Konklusion: att komma ut som barn till homosexuella föräldrar Begreppet komma ut är ett vedertaget uttryck för dels en växande insikt om och accepterande av att ha homosexuella käns- lor, dels det sätt varpå man sedan väljer att vara öppen med detta gentemot den sociala omgivningen. Själva uttrycket är en förkort- ning av att komma ut ur garderoben (coming out of the closet). Litterturvetaren resonerar kring detta på följande sätt. The gay closet is not a feature only of the lives of gay people. But for many gay people it is still the fundamental feature of social life; and there can be few gay people in whose lives the closet is not still a shaping presence. (Sedgwick, 1990, s. 68) Sedgwick påvisar att garderoben är en metafor som också kommit att användas på ett mer generellt plan. Inte minst i beskrivningar av hur de individer, som identifierat sig som tillhörig en förtryckt grupp, valt att stiga fram – komma ut – och tydliggöra sin identitet i sammanhang där detta tidigare inte varit känt. Sedgwicks huvudpoäng är emellertid att metaforen är starkt associerad med homosexualitet, eller rättare sagt homofobi. Vibrantly resonant as the image of the closet is for many modern oppressions, it is indicative for homophobia in a way it cannot be for other oppressions. (Sedgwick, 1990, s. 75).4 Sedgwick betonar det 4 Sedgwick (1990) för också ett utförligt resonemang om hur dikotomin homosexualitet/heterosexualitet ligger till grund för det moderna västerländska tänkande på ett generellt och allmängiltigt plan (ibid, s. 72–73). Denna text medger emellertid inte utrymme för ett utförligt refererat av detta. specifika med homosexualitet som ett osynligt stigma, jämfört med förtryck som baserar sig på synligare aspekter som ålder, storlek, handikapp, kön eller etnisk tillhörighet (ibid, s. 75). Det påminner om diskussion om olika slags stigma såsom kroppsliga märken och tecken, personliga karaktärsdrag respektive etniska stigma. I sociala möten är dessa i olika grad synliga och uppenbara för omgivningen. Det påverkar på så vis hur stig- matiseringsprocessen tar sig uttryck eftersom möjligheterna att dölja respektive framhäva den egenskap som riskerar att stigmatise- ras ser olika ut (, 1963/1973, s. 14). Diskussionen om gar- deroben som metafor för mötet med samhälleliga fördomar om homosexualitet är emellertid väsentlig i detta sammanhang. I före- liggande studie rör det sig inte om insikt om och öppenhet inför homosexuella känslor hos informanterna själva utan det handlar om insikt om och öppenhet med föräldrars homosexualitet. Informanterna i denna studie presenterar inte sig själva som homosexuella, däremot har de växt upp med och haft ett nära förhållande till individer som definierar sig som homo- eller bisexuella. Vad som utmärker de berättelser som skulle kunna benämnas att komma ut som barn till homosexuella är att viljan att dölja familjesituationen för omvärlden övergår till att bli ett accepterande av familjemönstret som en del av den egna identiteten. Det speciella och annorlunda med en familj med homosexuella föräldrar övergår till att bli något positivt, vilket märks inte minst i de unga vuxnas intervjuer. , , beskriver den starka känsla som väcks i henne var gång hon ser symboler för homosexuellas föreningar och sammanslutningar, som exempelvis en flagga i regnbågens färger: Där är min bakgrund //..// det är en del av mitt liv. Genom att ha levt med och lärt känna individer, föräldrarna främst men också partners och vänner till föräldrarna som är homosexuella, så har man som individ vunnit insikter om stigmatiseringens villkor och därmed den marginaliserade gruppens å ena sidan starka sammanhållning, å andra sidan utsatthet. Betydelsen av att ha en nära anhörig, i detta fall en förälder, med homosexuell orientering låter sig väl beskrivas med hjälp av begrepp från terminologi. Barn till homosexuella kan då betecknas som s.k. visa personer alltså personer som är normala men vilkas speciella situation har medfört att de har blivit väl förtrogna med den stigmatiserade individens hemliga liv och sympatiskt inställda till detta (, 1963/1973, s. 36). personer har inte bara kunskaper om och är väl förtrogna med hur det är att vara utsatt för ett stigmatiserande perspektiv, de riskerar också att själva utsättas för denna stigmatisering. Sättet att hantera denna situation ser olika ut, menar . Det finns de som anammar och tar till sig den stigmatiserades situation och de som undviker respektive avslutar relationen ifråga (, 1963/1973). En rad strategier har kunnat urskiljas i de livshistorier som ana- lyserats i texten ovan och de kan ses och tolkas som olika slags informationskontroll. En strategi syftar till att berätta för en kam- rat i sänder. Denna utgör exempel på hur världen delas upp i de som vet, och de som inte vet och har också diskuterats som genusspeci- fik såtillvida att den har kopplingar till nutida uttolkningar av femi- ninitet. En annan strategi är att helt enkelt dölja allt som har med familjesituationen att göra, en strategi kan göras på olika sätt, exempelvis genom att inte ta hem kamrater. En stark vilja att dölja, sammankopplat med en rad olika åtgärder, har också diskuterats som genusspecifik, eftersom den verkar knyta an till strävan att upprätthålla en traditionell maskulinitet. En tredje strategi utgörs av vad kallar desidentifiering som handlar om att ta hem kompisar, men hävda att mammas eller pappas partner är en bror, syster, eller liknande. Det går också att urskilja en fjärde strategi, nämligen att hitta ömma punkter hos den andre. , en femte strategi är att som flera av informanterna beskri- ver, avleda alla samtal som kommer in på frågan om förälderns homosexualitet. Dessa strategier skulle kunna ses som problemfo- kuserade coopingstrategier i den mening att de utgör reaktioner på en upplevd konflikt mellan å ena sidan en lojalitet med familjen och dess normer och värderingar, å andra sidan kamratgruppens krav på likhet som bl.a. baserar sig på heterosexism (se Saffron, 1996, för ett liknande resonemang). Tonårstiden kan därmed sägas utgöra en kritisk punkt för vissa av de ungdomar som intervjuats i den här studien. Det är då socialt samspel och delaktighet i kamratgrupper utgör en viktig del i tonåringars skapande av identitet och då frågor rörande likhet/olikhet vad gäller sexualitet, kärlek, yrke, utbildning och andra aspekter ställs på sin spets. Denna strävan att dölja framträder emellertid som övergående, såtillvida att flera av de äldre tonåringarna och de unga vuxna beskriver hur en öppenhet om familjesituationen inte längre utgör ett hot. skriver att en vis person måste för att kunna bli vis vanligen först ha gått igenom en slags djupt ingripande personlig upplevelse (, 1963/1973, s. 41). Det är en process som bär på stora likheter med den moraliska karriär som den stigmatiserade själv går igenom. Detta rör sig om att lära sig hantera och leva med både de krav på normalitet respekive anpassning som förmedlas i samhället och att lära känna sig själv och acceptera sitt stigma (ibid, s. 40–49). Här finns med andra ord en strävan efter att vara öppen i relation till omgivningen, vilket visat sig vara en viktig faktor i studier av psykisk hälsa på ett generellt plan (Strommen, 1993, s. 262). Frågor vad gäller öppenhet är ett minst lika stort tema i nästa avsnitt som behandlar föräldraintervjuerna. I följande avsnitt är det föräldraintervjuerna som skall redovisas. Bearbetningen av intervjumaterialet följde det tillvägagångssätt som beskrivits under avsnittet om bearbetning och tolkning av intervjuerna. I presentationen av föräldraintervjuerna kommer emellertid individuella livsöden att tonas ned, varvid föräldrarna inte har givits fingerade namn. Föräldrarnas redogörelser och berättelser presenteras istället utifrån tre olika teman. Det är teman som berör föräldraskap i tre olika sammanhang, nämligen i den konkreta intervjusituationen och dess villkor, i relation till barnen samt i relation till omvärlden. Det är teman som på ett fruktbart sätt förmedlar dessa informanters syn på och upplevelse av sitt föräldraskap. Frågeställningar rörande föräldraskapets möjligheter respektive svårigheter, bemötande från samhällsinstitutioner, synpunkter på stöd från samhällets sida samt de konsekvenser som familjerättsliga regler haft för familjen ifråga, kommer därmed att besvaras inom ramen för denna presentation. Här kommer också frågan om innebörden i att vara homosexuell pappa respektive lesbisk mamma att beröras. Informanterna anges med en bokstav (M eller P), som upplyser om informanten är mamma eller pappa, respektive siffra (1–13) som betecknar intervjunummer (se tabell 3). Presentationen av det empiriska materialet följer alltså tre teman. Det första temat handlar om informanternas sätt att reso- nera om kategoriseringen homosexuell förälder. De tankar och idéer som själva intervjusituationen väcker hos informanterna utgör ett konkret exempel på en rad motstridiga betydelser som begreppet homosexuell förälder omfattar. Det andra temat handlar om familjelivet och främst då relationen till barn. Här åter- finns dels redogörelser för hur man valt att komma ut för barnen, dels beskrivningar av hur föräldrarna uppfattar att barnen hanterar familjesituationen. Det tredje temat berör mötet med omvärlden, både som homosexuell, som förälder och som homosexuell förälder. De intervjuer som genomförts med unga vuxna och tonåringar karaktäriseras av en stor inbördes variation. Det skiljer dem från dessa föräldraintervjuer, som istället kännetecknas av likartade resonemang och erfarenheter. Detta innebär inte att föräldrarna levt likartade liv, utan tvärtom, villkor och livssituationer skiljer sig åt. Likheten framträder snarare i sättet att resonera kring föräldra- skapets villkor; de villkor som följer av dels en skilsmässa eller separation, dels av att ha valt att leva i en homosexuell relation. Detta är berättelser om nya familjer med ett utövande av föräld- raskap som inte förutsätter en traditionell familjeform, den s.k. kärnfamiljen (, 2000: , 1999). Om att vara homo- och bisexuell och förälder Informanterna i denna delstudie är både föräldrar och vuxna indivi- der som lever i/eller har levt i en homosexuell relation. Denna utgångspunkt är också ett centralt tema i intervjuerna. Många av dem ger uttryck för sin ovilja att bli kategoriserade som en annan slags förälder och betonar istället viljan och rätten att bli inkluderad i gruppen vilka föräldrar som helst. Det kan sammanfattas med vad en kvinna säger som lesbisk mamma är man som vilken mamma som helst (M 4). Avsikten med den föreliggande studien betraktas av föräldrain- formanterna som problematisk med avseende på problematiken ovan och flertalet menar att detta fått dem att tveka inför att med- verka i studien. Frågan varför de trots detta valt att delta som informanter besvaras med hänvisning till två skäl. Det första gäller vikten av att visa sig för alla de homosexuella personer som har barn men som fortsätter att leva dolt av rädsla för hur familjen och därmed barnen skall kunna drabbas. Informanterna beskriver vik- ten av att agera som förebilder för andra i samma situation. En kvinna betonar också vikten av att nå fram till barn och ungdomar i liknande familjeformer, barn som tror att de är ensamma om sin situation med två mammor eller två pappor. Skäl nummer två hän- förs till att visa omvärlden, i bemärkelsen den värld som kategoriserar dem som annorlunda, att deras föräldraskap inte skiljer sig från ett gängse. Dessa två skäl anges också av de informanter som inte uttrycker sin tvekan inför att medverka i studien. Att delta i studien är i själva verket en viktig sexualpolitisk markering, menar dessa. En kvinna menar att detta är det mest aktiva steg hon tagit och att hon borde engagera sig mer familjepolitiskt (M 11). Den ambivalens som flertalet av informanterna förmedlar kan tolkas som exempel på identitetspolitikens dilemma. Att å ena sidan framhäva den egna gruppen som en särskild grupp med spe- cifika kännetecken och med krav på likvärdig behandling, kan utgöra ett viktigt steg på vägen till att uppnå rätten till likvärdig behandling. Att å andra sidan presentera sig som tillhörig en speci- fik grupp medför också en risk att bli schablonmässigt bemött och tillskriven en rad stereotypa egenskaper. Viljan att bli formellt erkänd som förälder och homosexuell ställs mot rädslan att bli bemött med förutfattade meningar och negativa värderingar. Denna ambivalens återkommer som ett underliggande tema i inter- vjusamtalen. Det visar sig exempelvis i resonemang om att i intervjusituatio- nen berätta om problem och svårigheter. Risken finns att dessa problembeskrivningar tolkas som en konsekvens av den homosex- uella relationen i sig. Eller kommer de att bedömas som exempel på problem som följer av att som förälder bli heterosexistiskt bemött? Detta blir också tydligt i diskussioner om betydelsen av att vara sexualpolitiskt aktiv och förälder. En kvinna (1) säger att hon är rädd att berätta om sin sexuella orientering men tillägger i direkt anslutning: jag menar jag har inte ett litet barn längre heller. Många föräldrar återkommer till hur rädslan för homofoba reaktioner är större om man har barn. Det är inte barnen som skall stå på barrikaderna utan det här är ju min kamp.. och inte barnens (M 4). Samma kvinna uttrycker följande angående att figurera i media: