sou · GPB373 · 2002-01-01 00:00:00 — Uppdraget har vidare bl.a. omfattat en kartläggning av flerpunktsleveranser till lokalnät och slutanvändare samt kunder direktanslutna till transformator. Rapporten är bifogad som bilaga 4. Resultatet av undersökningen i respektive del framgår även under avsnitt 6.9.1, 6.9.4 och 6.9.5. 6.8Hur sätts regionnätstariffer? Mellan regionnätsföretagen finns i stort en gemensam tariff- struktur och vi har inte funnit annat än enstaka differenser av betydelse mellan de företag vi studerat närmare. En skillnad är hur stor andel av nättariffen som utgörs av fasta avgifter. En annan skillnad är om anslutningsavgift tas ut vid nyanslutning och utök- ning av abonnemang. Dessa skillnader är av ekonomisk betydelse för företagens kunder och resulterar i väsentligt olika investerings- strategier hos kunderna i syfte att minska nätavgifterna. Detta berörs närmare i avsnitten 6.9.2–6.9.4. Nättariffer för regionnät skall utformas enligt de generella kraven (se avsnitt 6.4) och omfatta samtliga kostnader för inne- havarens ledningar som omfattas av linjekoncession och anlägg- ningar (transformeringar och ställverk) som angränsar till sådan ledning. Nättariffen skall vidare utformas med hänsyn till antalet transformeringssteg från stamnätet ned till spänningsnivån vid uttagspunkten. Dessa förutsättningar gör att nättarifferna indelas med avseende på hur stor del av nätets kostnader som tas i anspråk fram till en anslutningspunkt. Regleringen innebär att inom samma spänningsintervall kommer nätavgiften att vara högre ju fler transformeringssteg som används fram till spänningsintervallet. Tillämpade tariffer för regionnätet benämns oftast som en ledvis punkttariff där tariffen gäller i varje enskild anslutningspunkt för respektive spänningsnivå oberoende av geografiskt avstånd till överliggande nät Av bilagorna 5–8 framgår hur regionnätstarifferna är uppbyggda hos , , och . Redovisningarna har inhämtats från respektive nätföretag. 6.9Problem med nuvarande reglering och/eller dess tillämpning Specialbestämmelserna avseende regionnäten är delvis relativt detaljerade jämfört med reglerna för lokalnäten. På andra områden saknas däremot klargöranden. Detta leder förutom till tolknings- svårigheter till att tillsynen försvåras. Av Statens energimyndighets rapport beträf- fande regionnätstariffer (se avsnitt 6.6) framgår att det finns stora svårigheter vid tillämpningen av ellagen i vissa delar som avser regionnätstariffer. Samma ståndpunkt har framförts av företrädare från nätföretagen. Vi har i vårt delbetänkande Elnätsföretag – regler och tillsyn (SOU 2000:90) pekat på att gällande lagstiftning avseende region- nät i vissa delar är ineffektiv och kan leda till mindre ändamåls- enliga resultat. I det följande redovisar vi några områden där behov av föränd- ringar eller förtydliganden har framförts. Enligt koncessionsbestämmelserna kan nätverksamhet bedrivas med stöd av antingen nätkoncession för linje eller nätkoncession för område. En nätkoncession för linje kan avse en ledning som ingår i stamnätet eller en ledning som kan anses ha antingen en regionnätsfunktion eller en lokalnätsfunktion. Koncessionsbestäm- melserna tar inte hänsyn till vilken funktion en nätkoncession för linje har. Det finns däremot en sådan uppdelning när det gäller hur nättariffer skall utformas (se avsnitt 6.4). Denna uppdelning är beroende av om linjen är en stamledning, dvs. en ledning med en spänning om eller däröver, eller en regionledning, dvs. en ledning med en spänning som understiger . Vidare skall vid redovisning av nätverksamhet nätkoncession för område redovisas skilt från nätkoncession för linje. Regeringen får föreskriva om undantag från denna bestämmelse för ledningar som omfattas av nätkoncession för linje och som organisatoriskt och tekniskt ingår i ett nät som omfattas av nätkoncession för område. I de fall en nätkoncession för linje redovisas tillsammans med en nät- koncession för område ingår också linjen i underlaget för områdets nättariffer. Om linjen däremot inte är helt belägen inom ett område som innehas med stöd av nätkoncession för område skall nätkonces- sionen för linjen redovisas för sig och detta oavsett hur stor sträckning av ledningen som är belägen utanför området. Problem uppstår vid tariffsättningen när en regionledning och den konces- sion för område den sträcker sig igenom inte har samma inne- havare. Det förekommer också att en regionledning sträcker sig genom flera områdeskoncessioner där innehavarna skiftar och där innehavaren till linjekoncessionen ibland och ibland inte är ägare till det underliggande området. Ledning med delvis olika koncessionering Anm: En ledning matar el till fyra lokalnätsområden. Ledningsägaren innehar också områdena A och D. Den del av ledningen som går genom dessa områden ingår i respektive områdeskoncession och skall därför redovisas tillsammans med ledningsägarens lokalnät. Områdena B och C innehas av andra företag. De delar av ledningen som går genom dessa områden drivs med linjekoncession och skall redovisas som regionledning. Ett exempel som belyser problematiken är en ledning på som passerar genom flera lokalnätsområden med olika ägare (se figur 6.3). Ledningen skall enligt gällande regler och koncessions- form (nätkoncession för område eller linje) redovisas olika beroende på om det är samma ägare till ledningen och lokalnätet eller inte. Om det är samma ägare redovisas den del av ledningen som går genom området, och omfattas av nätkoncessionen för området, som ingående i lokalnätet och kunder anslutna till denna ledning betalar således lokalnätstariff (3 kap. 3 § sista stycket ellagen, jfr 11 § förordningen (1995:1145) om redovisning av nätverksamhet). Är det däremot skilda ägare skall ledningen redovisas som regionledning och kunder anslutna till ledningen skall betala regionnätstariff. Samma 20kV- ledning kan alltså på en sträcka betraktas som regionnätsledning/linjekoncession för att på en annan sträcka vara lokalnät/områdeskoncession. Det blir därför i praktiken svårt att redovisa kostnaderna enligt gällande regler, och det kan framföras skilda synpunkter på hur tarifferna skall utformas för kunderna utmed linjen. Av Econs rapport (se bilaga 4) framgår att det nästan uteslutande är i som det förekommer att en och samma region- ledning omväxlande är redovisad som regionledning/ linjekonces- sion och lokalnät/områdeskoncession samt att det främst gäller linjer med en spänning om . Av uppgifter Econ inhämtat från berörda företag framgår vidare att har kunder anslutna till 24 st 20 kV-linjer utanför företagets lokalnätsområde. Den totala ledningslängden för dessa linjer är och 18 nätföretag, 5 slut- kunder (industrier) och 1 produktionsanläggning är anslutna. De 18 nätföretagen har tillsammans knappt 120 000 slutanvändare, varav 50 000 slutanvändare dessutom har anslutningspunkter på en högre spänningsnivå än eller anslutning till direkt i station. Inom Birkas område berörs tre linjer med en ledningslängd om totalt . Totallängden för regionnätet i (130–) är , vilket gör att cirka en procent av regionnäten berörs. Ellagens definition av en regionledning i 4 kap. 5 § (se av- snitt 6.4) leder till att samtliga regionledningar omfattas av samma redovisningsbestämmelser. Undantaget är de ledningar med nät- koncession för linje som redovisas i ett elnät som omfattas av nät- koncession för område. För dessa ledningar gäller istället bestäm- melserna om nättariffer för område. Våra synpunkter på behov av översyn i denna del redovisas i avsnitt 7.2. Ett lokalnätsföretag betalar, förutom egna kostnader, avgifter till det regionnätsföretag vars nät det lokala nätet är anslutet till. I den avgiften ingår även regionnätföretagets avgifter för stamnätet. Ett regionnätsföretag betalar utöver egna kostnader vanligen endast avgifter till stamnätet. Stamnätstariffen är lägesberoende, dvs. den skiljer sig beroende på var elen tas ut i landet. Den nättariff som lokalnätsföretaget betalar till regionnätsföretaget, och därmed även slutkundernas tariffer, påverkas av denna avgiftsskillnad. Men lokalnätsföretagets tariff är också beroende av hur det överliggande regionnätet är uppbyggt, främst beträffande antalet transform- eringssteg till lokalnätets uttagspunkter och antalet uttagspunkter. För kunderna kan det i vissa fall vara förmånligare att vara anslutna till regionnätet medan det i andra fall är förmånligare att vara anslutet till lokalnätet. För större kunder, särskilt större industrier, kan det vara förmånligt att ansluta sig till en mycket hög leveransspänning och sedan själv svara för nedtransformeringen till lägre spänningar. Regionnätet kan ofta erbjuda anslutningar vid högre spänningar än lokalnätet och dessa kunder skulle då vinna på att ansluta sig till regionnätet. Detta förutsätter dock att en anslutning till regionnätet är möjlig vid Om region- och lokalnäten kan erbjuda samma leveransspänning kan i många fall regionnätsföretaget erbjuda lägre pris. Detta kan bero på att lokalnätet är anslutet till regionnätet vid samma spänning och därmed måste göra pålägg för egna kostnader. Vid de lägre högspänningarna såsom 20–förekommer det att lokalnät, särskilt i tätort, kan erbjuda förmånligare villkor än regionnät. Detta beror på att dessa lokalnät är anslutna till region- nätet vid mycket höga spänningar och sedan har låga kostnader för överföring och nedtransformering till lägre högspänningar. Den tariffstruktur som nätföretaget/nätföretagen tillämpar har givetvis också betydelse för en kunds drivkrafter att försöka ansluta sig på en högre spänningsnivå. Om tariffen innefattar ett betydelse- fullt fast element på båda spänningsnivåerna medan effektavgiften skiljer sig måttligt mellan spänningsnivåerna är motiven att byta spänningsnivå små. Om tarifferna i stället innefattar effektavgifter som är väsentligt differentierade med avseende på spänningsnivå medan de fasta elementen är små blir drivkrafterna däremot större att byta till en högre spänningsnivå. I 4 kap. 8 § stadgas hur nätkoncessionshavarens kostnader skall bedömas vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en region- ledning. Där anges i andra punkten att nätkoncessionshavarens kostnader för nedtransformering skall bedömas samlat för hela landet inom varje normalt spänningsintervall när lika många ned- transformeringar utförts för att nå detta spänningsintervall. Andra punkten innebär att en indelning av ledningarna skall göras efter antalet nedtransformeringar, dvs. ledningar med en nedtransformering förs till en grupp, ledningar med två nedtrans- formeringar till en viss spänningsnivå förs till en annan grupp osv. Inom varje sådan grupp skall kostnaderna för nedtransformering bedömas samlat. Någon utjämning mellan grupperna får inte ske. Detta innebär att kunderna på samma spänningsnivå kan betala olika pris beroende på antalet nedtransformeringar för att nå denna spänning. Kunderna kan uppleva att de erhåller samma nytta men betalar olika pris. I övrigt gäller en långtgående utjämning av nättarifferna mellan samma typ av elkunder som har olika förut- sättningar vad gäller främst avståndet till nätets eller ledningens uttagspunkt från överliggande nät. Det kan därför synas vara omotiverat att en strikt kostnadsriktighet är föreskriven beträf- fande enbart kostnaderna för nedtransformering. I avsnitt 7.3 redovisar vi våra överväganden i denna fråga. 6.9.3Kunder på lokalnät som vill ansluta sig till regionnätet Det skulle också kunna vara företagsekonomiskt lönsamt för vissa större elanvändare att bygga ett nytt eget nät för direktanslutning till regionnätet istället för att behålla befintlig anslutning till lokalnätet. Spänningen på det regionala nätet är visserligen högre men för en större elanvändare kan en behövlig nedtransformering av spänningen ofta ske till en lägre kostnad än vad som motsvarar skillnaden i tariff för anslutning till den högre respektive lägre spänningsnivån. Om detta tillåts i större omfattning urholkas den ensamrätt till elöverföring inom området, som innehavaren av nätkoncessionen för området har. Detta kan leda till att det ekonomiska underlaget för överföringsverksamheten försvagas, vilket i sista hand drabbar de övriga elanvändarna i området (jfr prop. 1996/97:136 s. 123). En sådan investering skulle alltså inte tillföra något samhällsekonomiskt mervärde, men skulle minska kostnaderna för enskilda kunder. Kostnaderna för lokalnätets kvarvarande kunder skulle emellertid på detta sätt öka. För att begränsa möjligheten till dylika investeringar anges i 2 kap. 6 § att nätkoncession endast får meddelas om anläggningen är lämplig från allmän synpunkt. Om syftet med den nya ledningen bara är att ansluta sig till det regionala nätet kan alltså ansökan om nätkoncession för linje avslås med stöd av denna bestämmelse. Relevant i sammanhanget är även bestämmelsen i 3 kap. 8 §, vilken reglerar frågan om någon vill göra en anslutning till en ledning som omfattas av nätkoncession för linje i stället för till det ledningsnät som omfattas av nätkoncession för område. I paragra- fen anges att den som har nätkoncession för linje får göra anslut- ningen endast efter medgivande av den som har nätkoncession för området. Om sådant medgivande inte lämnas kan nätmyndigheten, om det finns särskilda skäl, meddela tillstånd till anslutningen, vilket framgår av 3 kap. 8 § andra stycket ellagen. Också vid denna bedömningen, liksom vid prövningen enligt 2 kap. 6 § ellagen, bör samhällsekonomiska aspekter läggas till grund för prövningen (jfr prop. 1996/97:136 s. 143). Vår bedömning är att det alltid kommer att finnas kunder för vilka det skulle vara lönsamt att själva bygga sig förbi de lägre spänningsnivåer till vilka de är anslutna. Detta är bl.a. en följd av ellagens bestämmelser om avståndsoberoende tariffer. Det finns därför ingen anledning att införa någon regel med syfte att särskilt beakta sådana situationer. I dessa fall måste alltid en bedömning göras av vad som är samhällsekonomiskt önskvärt. Detta är en ordning det inte finns några skäl att frångå. Vi vill också påpeka att det för de större elanvändare som det är fråga om i dessa fall ofta finns möjligheter att, inom ramen för nättariffens sakliga grund och med hänsyn till kundens särskilda förutsättningar, välja mellan flera tariffer. Vi anser att nu gällande förutsättningar är nödvändiga och accep- tabla och lämnar därför denna fråga här. Problem har vidare uppstått vid tillämpningen vad avser avgifter för flerpunktsleveranser. Nättariffen, med undantag för anslutningsavgiften, får inte vara avståndsberoende. Det är vanligt att ett lokalnätsområde matas med el från flera anslutningspunkter på regionnätsnivå. Det förekommer även på denna spänningsnivå att större slutanvändare har flera uttags- punkter till en och samma elektriska anläggning. Före elmarknadsreformen hade det mindre betydelse hur många uttagspunkter från regionnätet som fanns i lokalnätet. Tariffen utgick ofta från en huvudleveranspunkt med delleveranspunkter. En elavgift togs ut vid huvudleveranspunkten. För överföringen från huvudleveranspunkten till delleveranspunkterna debiterades en transiteringsavgift. gäller regionnätföretagens nättariffer normalt för varje uttagspunkt utan hänsyn till antalet uttagspunkter en kund har till samma elektriska anläggning. I viss mån kan dock antalet uttags- punkter beaktas. Det förekommer t.ex. att effektavgifter beräknas för den högsta sammanlagrade effekten för alla punkter och inte för den högsta effekten i varje punkt. När den tariff en kund betalar till större delen beror på uttagen effekt och energi blir kundens utgifter också till stor del oberoende av antalet uttagspunkter. Om nättariffen innefattar ett större fast element, som tas ut oberoende av kundens belastning, blir kundens nätkostnader däremot betydligt större när samma effekt tas ut genom flera uttagspunkter i stället för genom en eller två matningspunkter. Så blir fallet för kunder som är anslutna till som traditionellt tillämpar tariffer med en större fast avgift. Detta problem tycks därför framför allt gälla regionnätskunder. Denna tariffutformning kan medföra att kunder med flera uttagspunkter, oftast lokalnätsföretag, försöker minska sina kost- nader genom att reducera antalet punkter. Ett lokalnätsföretag som vill reducera antalet uttagspunkter genom att bygga ut det egna ledningsnätet och på så sätt ersätta en eller flera punkter kan göra detta i vart fall så länge utbyggnaden sker inom ramen för med- delad högsta spänning i koncessionsbeslutet. Dessa utbyggnader, s.k. tariffinvesteringar, är inte motiverade av överföringsbehov utan enbart av att erhålla lägre nätavgift och kan därför oftast inte anses vara samhällsekonomisk önskvärda. Av Econs rapport (se bilaga 4) framgår följande. Enligt uppgift har varken , eller fört diskussioner med ägare till lokalnät om att minska antalet anslutningspunkter för att möjliggöra lönsamma investeringar för lokalnätsägaren. Dessa tre regionnätsföretag för emellertid i vissa fall diskussioner med lokal- nätsägare om anslutning på en högre spänningsnivå för ett antal anslutningspunkter. När det gäller har däremot lokal- nätsföretag anslutna till regionnätet påtalat att de skulle kunna genomföra lönsamma investeringsåtgärder för att minska antalet anslutningspunkter. Ett antal lokalnätsföretag har också anmält bl.a. för att ta ut för höga nätavgifter för flerpunkts- leveranser.3 har cirka 650 anslutningspunkter mot lokala nät. Enligt egna bedömningar kan det med nuvarande regionnätstariff finnas ekonomiska incitament för lokalnätsägare att reducera antalet leveranspunkter. Det har emellertid inte varit möjligt att få fram någon uppgift på hur många anslutningspunkter som skulle kunna reduceras genom s.k. tariffinvesteringar. Våra överväganden i denna fråga finns i avsnitt 7.4. 6.9.5Direkt ansluten till transformator En elanvändare som tar ut el direkt efter en transformering får betala avgift baserad på nättariffen för den högre spänningsnivån med ett tillägg för själva nedtransformeringen. 3 dnr 936-96-10634 (myndigheten inledde tillsyn enligt 12 kap. 1 § ellagen men avskrev ärendet i den delen. Länsrätten ansåg inte beslutet överklagbart, mål nr 493-95. Kammarrätten meddelade inte prövningstillstånd, mål nr 5731-1999). Enligt huvudregeln i 4 kap. 5 § första stycket får inte nättariffen på en regionledning vara lägesberoende. Möjlighet till undantag härifrån ges i andra stycket som hänvisar till 4 kap. 6 §. Bestäm- melsen i 6 § innebär att nättariffen för en enskild elanvändare på regionledningar, som har haft en avståndsberoende tariff, får möjlighet att behålla denna. Tillstånd till ett sådant undantag kan meddelas efter ansökan och skall då vara tidsbegränsat upp till högst . I förarbetena (prop. 1996/97:136 s. 152) berörs vidare följande speciella situation. Det är inte ovanligt att en stor elanvändare tar ut sin el direkt från en transformator. I ett sådant fall måste man anse att elanvändarna inte utnyttjar ledningen på den lägre spänningsnivån. Hans nättariff får därför bestämmas med utgångspunkt i nättariffen på ledningssträckan med den högre spänningsnivån och med ett tillägg för själva ned- transformeringen. Varken vad som avses med direkt från transformator eller elanvändare är närmare preciserat, vilket lett till tillämpnings- problem. I nätmyndighetens rapport om metodutveckling tolkas bestäm- melsen som gällande för slutanvändare men inte för nätföretag. I rapporten föreslås vidare att denna rätt skall tas bort helt efter en övergångstid. Enligt vissa bedömare åsidosätter rätten till särskilda tariffer direkt efter transformering principen om icke avståndsoberoende priser för uttag på regionnät. Av Econs kartläggning framgår (se bilaga 4) att de fyra stora regionnätsföretagen – , , och – sammantaget har 1 532 anslutningspunkter till regionnäten. Av dessa ansluter 556 direkt i stationer. För dessa kunder tillämpas därför normalt en s.k. stationstariff, vilken är lägre än den ordinarie regionnätstariffen. Stationstariffer är vidare i princip baserade på tariffen för överliggande nät plus ett transformeringstillägg. De övriga 976 anslutningarna är belägna direkt på regionled- ningar. Kunderna betalar därmed normalt en högre tariff än stationstarifferna, men det finns bland dem ett fåtal kunder som i enlighet med undantagsbestämmelsen i 4 kap. 6 § ellagen medgivits reducerad tariff. I avsnitt 7.5 redovisar vi våra överväganden i denna fråga. 6.10Särskilda frågor beträffande och Det svenska elnätet är förbundet med andra länder med hjälp av ett flertal utlandsförbindelser på olika spänningsnivåer. Av kartan nedan (figur 6.4) framgår det svenska elnätets förbindelser med utlandet. har 14 utlandsförbindelser med en spänning på eller däröver. Dessa överföringsförbindelser ägs eller för- valtas vanligen av stamnätsföretagen och kostnaderna för flertalet ledningar räknas in i kostnadsunderlaget för respektive stamnäts- tariff. På svensk sida förvaltas dessa utlandsförbindelser av . Den helt övervägande delen av elhandeln med utlandet sker på dessa spänningsnivåer. Vissa regionnät omfattar också anslutningar till elnät utanför . Två förbindelser i och en i med spänning korsar gränsen till . Det finns också en kabel mellan och . Vidare utnyttjar elnäten på och det svenska elsystemet för sin försörjning. elnät är anslutet till regionnät med en kabel till i . elnät är anslutet till regionnät med en kabel till Senneby i . Kablarna är respektive . Utöver de nämnda förbindelserna finns ytterligare ett antal ledningar på lägre spänningsnivåer mellan /och /för överföring till enstaka slutkunder. Det har i dessa fall varit enklare och kostat mindre att ansluta kunderna till grannlandets elnät än till det egna landets. Den gränsöverskridande elhandeln i har alltmer utvecklats till en öppen marknad. Denna utveckling har möjlig- gjorts genom att överföringskapaciteten mellan länderna är betydande, genom inrättandet av elbörsen och genom att punkttariffer införts. Det svenska elnätet och dess utlandsförbindelser. Före avregleringen av elmarknaden var nättarifferna s.k. kanaltariffer. Detta system innebar att en elkund begärde tillträde till och betalade för överföring på samtliga ledningsnät mellan inmatningspunkten och uttagspunkten. Utformningen av tarifferna på den avreglerade elmarknaden bygger på ett system med s.k. punkttariffer. Detta innebär att elkunden endast betalar avgift till innehavaren av det nät han är ansluten till. Denna tariff inkluderar kostnaden för överföringen såväl på det ledningsnät till vilket kunden är ansluten som på överliggande nät. Denna regel gäller dock enligt svensk lagstiftning inte alla utlandsförbindelser. Tillträde till vissa förbindelser för överföring till eller från förutsätter därför ett särskilt avtal med innehavaren av förbindelsen. Genom en lagändring vilken trädde i kraft gavs emellertid genom andra och tredje styckena i 4 kap. 2 § ellagen möjlighet för vissa utlandsförbindelser (tillämpat på och förbindelser) att redovisas tillsammans med det inhemska nät vartill de är anslutna och därmed ingå i kostnadsunderlaget vid beräkning av tariff för detta nät. Den legala regleringen av tillträde till och utformningen av tariffer för utlandsförbindelser är, förutom vad som nämnts ovan, densamma som för övriga ledningar på det svenska elsystemet. Nättariffen måste t.ex. vara skälig och utformad på sakliga grunder (jfr prop. 1997/98:159 s. 45). Vad gäller ägandet av de svenska utlandsförbindelserna, och där- med också tariffsättningen på dessa, ger den svenska ellagstift- ningen samhället ett stort inflytande. Grundprincipen är att skall äga och förvalta en tillräckligt stor andel av utlandsförbindelserna för att säkerställa svenska producenters och elanvändares möjligheter att sluta avtal med köpare och säljare utomlands. Det är också som normalt bör kunna meddelas koncessioner som avser nya utlandsförbindelser. Det finns dock vissa undantag från dessa principer.