sou · GPB378 · 2002-01-01 00:00:00 — Däremot har rekryteringsarbetet varit omfattande, och trots problem har betydligt fler än 50 personer påbörjat en valideringsprocess inom respektive projekt. Många av dessa processer har dock avbrutits – kartläggningarna av kompetens har i vissa fall visat att det inte har funnits kompetens (inom de aktuella yrkesområdena) värd att validera, i andra fall har deltagarna av olika skäl valt att avbryta. Inriktningen på utländsk yrkeskompetens har i varierande om- fattning vidgats till att även innefatta svensk yrkeskompetens. Även här har projektens frihet inneburit skillnader i tolkningar, varför det inte går att göra någon säker beskrivning av i vilken utsträckning utländsk yrkeskompetens har validerats. Vad innebär egentligen utländsk yrkeskompetens? Måste personen som har kompetensen komma från ett annat land? Måste kompetensen ha utvecklats i ett annat land? Har en person från ett annat land, vilken har varit yrkesverksam i , utländsk eller svensk yrkes- kompetens? I beskrivningarna ovan av projekten har redovisats antalet personer med utländsk bakgrund. I och innebär detta i stor utsträckning också att deras yrkes- erfarenheter är från andra länder. I har deltagarna där- emot haft yrkeserfarenhet från , förutom när det gäller de tidiga kartläggningarna. Praktiska omständigheter, som bara i vissa avseenden har kunnat påverkas av projekten, har bidragit till problemen att genomföra projekten fullt ut, men har alltså dessa omständigheter gett värdefulla erfarenheter. Det förbättrade arbetsmarknadsläget är en sådan omständighet. Att etablera kontak- ter med branscherna inom respektive yrkesområde har i flera fall tagit , vilket har påverkat utvecklingsarbetet. Arbetet med att utveckla själva valideringsmodellerna har också tagit tid, men att lägga kraft på detta är viktigt – försöken har trots allt genomförts med människor som har deltagit på riktigt, inte i en roll som försökspersoner. Slutligen har arbetet i pilotprojekten fått påtagliga effekter i kommunerna och länen. I flera fall har verksamheten varit förlagd till andra kommuner i de tre länen, valideringsverksamheten fort- sätter i kommunerna, och det finns ambitioner att utveckla sam- verkan kring validering på länsnivå. Modeller för validering har alltså utvecklats i större eller mindre omfattning inom ett antal yrkesområden i de tre pilotprojekten. I detta kapitel görs en något djupare beskrivning av validerings- processen inom ett antal av de yrkesområden där arbetet kommit längst. Dessutom analyseras skillnader och likheter inom och mellan dessa modeller. Valideringens mål och relation till vuxenutbildning Valideringens mål beskrivs i utredningens direktiv som erkän- nande av kompetens. Denna definition har tolkats på olika sätt och fått olika konsekvenser. Här kan man se två olika modeller: 1.Erkännande innebär att den kompetens individen faktiskt har görs formell. 2.Erkännande innebär att individens formella kompetens når upp till en erkänd nivå. Modell 1 leder till att valideringen kan bli en del i utbildnings- processen. Den faktiska kompetensen valideras och erkänns, kanske efter vissa mindre utbildningsinsatser, men sedan krävs i många fall deltagande i utbildning för att nå upp till den nivå som krävs på arbetsmarknaden (eller utbildningsmarknaden om strä- van är att få behörighet etc. inför fortsatt utbildning). Här kan man i förlängningen se valideringen som ett nav i den nya vuxen- utbildningen eller som ett led i det livslånga lärandet. Modell 2 innebär att valideringsprocessen får en mer självständig roll i relation till mer renodlad utbildning. Valideringsprocessen blir längre och innebär att validering på arbetsplatsen kan kombine- ras med mer omfattande utbildningsinsatser. Detta blir mer av ett alternativt spår, med en kompensatorisk funktion, vilket kan vara värdefullt i förhållande till grupper som kanske inte skulle ge sig in i ett mer renodlat utbildningsprojekt. I båda fallen har erkännande tolkats som att kompetensen valideras i relation till vissa formella krav, kriterier för vilken kompetens som är efterfrågad. Som alternativ till detta har även framhållits behovet av att kunna göra valideringen i form av en mer renodlad beskrivning, vilket närmast motsvarar den meritportfölj som beskrivs inom utredningen. Detta kan ha sitt värde, speciellt i relation till det som beskrivs nedan om utländsk yrkeskompetens som är svår att placera in i våra mallar. Frågan är dock i vilken utsträckning det går att validera kompetens inom ett yrkesområde utan att utgå från några mer eller mindre uttalade kriterier, om man vill att resultaten ska bli jämförbara och inte enbart individuella beskrivningar. Variation och gemensamma nämnare i valideringsprocessen I försöksprojekten har olika modeller för validering utvecklats. Modell 1 och 2 som har beskrivits ovan ger en översiktlig bild av modellerna, men det finns även variation inom dessa modeller. Variationen beror bland annat på att det finns skillnader mellan olika yrkesområden/branscher, skillnader både när det gäller den specifika yrkeskompetensen och möjligheter att bedöma denna och när det gäller de formella krav som ställs inom branschen. Dess- utom varierar de praktiska förutsättningarna, till exempel arbets- givarnas inställning till/möjlighet att delta i valideringsarbetet. Det finns dock några viktiga kännetecken som verkar vara gemensamma för de huvudsakliga modeller som utvecklats, kännetecken som dessutom verkar vara centrala för att åstadkomma en bra valide- ringsprocess. Ett första kännetecken är den genomtänkta kartläggningen av individens kompetens, vilken sker innan själva valideringen inleds. Ett inledande kartläggningssamtal brukar göras av till exempel en studievägledare, för att få en första uppfattning om individens yrkeskompetens, yrkesområde, nivå etc. Detta ligger till grund för den fortsatta processen, alternativt att individen inte går vidare på grund av bristande kompetens inom det aktuella yrkesområdet.12 Processen fortsätter sedan normalt med en fördjupad kartläggning, där en eller flera personer med kunskaper inom det aktuella yrkes- området står för bedömningen. Utifrån den fördjupade kartlägg- ningen finns underlag att avgöra vilken kompetens som bör kunna valideras direkt eller med mindre kompletteringar, och var det behövs utbildningsinsatser. Ett andra kännetecken är den tydliga kopplingen till en arbets- plats. Deltagarna befinner sig under större delen av tiden på en arbetsplats, även om relationen till arbetsplatsen varierar. Bedöm- ningen är mer eller mindre knuten till arbetsplatsen i de olika modellerna. När praktikinslag inte ingår i processen ligger det inte något principiellt ställningstagande bakom detta, utan det beror enbart på svårigheten att ordna praktikplatser i arbetslivet. Jag kommer här att beskriva uppläggningen av validering- processen lite mer i detalj i några fall. De fall som har valts är de där arbetet med processen kommit längst inom ramen för pilot- projekten. (Det har inte funnits utrymme inom ramen för denna undersökning att i detalj sätta sig in i alla ingående yrkesområden.) Den mest omfattande valideringsverksamheten har skett inom omvårdnadsområdet, och då främst i . I har följande modell utvecklats: Målgruppen för valide- ringen är personer som arbetar/har arbetat inom omvårdnads- arbetet i men som saknar den formella kompetensen för att få en fast anställning. (Kommunen har för övrigt infört validering som ett obligatoriskt steg för den som söker omvårdnadsutbildning och har minst åtta månaders yrkeserfarenhet.) Inriktningen är att deltagarna ska få betyg på kurser inom omvårdnadsprogrammet – betygen är den dokumentationsform som är etablerad och accepterad av såväl arbetsgivare som fack inom detta yrkesområde. 12 Här var givetvis situationen i pilotprojekten speciell, i meningen att de var begränsade till vissa yrkesområden. I ett mer utbyggt system för validering torde sannolikheten bli större att en individ har kompetens inom ett yrkesområde som kan valideras. Valideringen inleds med en bedömningsperiod , då individens kompetens kartläggs noggrant. Deltagarna ägnar sig bland annat åt självskattning. Detta innebär dels att man disku- terar i mindre grupper kring vad och hur man gör i arbetet, och vad man kan; dels att man får ägna sig åt egen reflektion kring vad man kan. genomförs intervjuer under sammanlagt med varje person. Dessa ligger tillsammans till grund för en bedömning av vilka kurser inom omvårdnadsprogrammet som varje individ kan validera, och en plan görs upp. Direkt efter dessa går deltagaren vidare till en praktik- och valideringsperiod. varierar i längd beroende på hur många kurser som ska valideras, men längden brukar vara per kurs. Valideringen sker i första hand på en arbetsplats. Ett underlag för valideringen har utarbetats, där det har definierats vilka moment som valideringen inom respektive kurs ska innefatta. har deltagaren en handledare på arbetsplatsen. Handledaren bedömer den praktiska kompetensen, men deltagaren ska föra egna valideringsanteckningar. Deltagaren och handledaren träffar vid ett antal tillfällen en lärare från omvårdnadsutbildningen för uppföljning av hur det går. De teoretiska inslagen i kurserna valideras av läraren, och detta sker muntligt i mindre grupper om maximalt fem personer. Det är läraren som sätter betyg på kursen, men handledaren bidrar genom att ge sin bedömning av deltagarens prestationer i det praktiska arbetet. (Om deltagaren vill ha möjlighet att få ett högre betyg än Godkänd, det vill säga Väl godkänd eller Mycket väl godkänd, krävs dessutom skriftliga uppgifter som ska lämnas in individuellt. Då handlar det dock knappast om renodlad validering utan snarare om en form av särskild prövning.) Efter går deltagaren vidare till en indivi- duellt anpassad utbildning, där man får komplettera med de delar av utbildningen som inte har kunnat valideras. Att kunna erbjuda kompletterande utbildning direkt efter valideringen har visat sig vara viktigt. Här fanns brister , men man har sedan utvecklat en mer flexibel utbildning. Bland annat tack vare att kommunen (som arbetsgivare) ger många anställda möjlighet att delta i validering och utbildning blir verksamheten omfattande, vilket ökar möjligheterna att göra utbildningen individuellt an- passad, med mindre grupper som man kan gå in i utifrån den indivi- duella planen. Detta är en modell som man från projektledningens sida vill se som förebild för all valideringsverksamhet i kommunen. I Katrineholm13 har en något annorlunda modell för validering av kompetensen hos anställda inom omvårdnad utvecklats. Inrikt- ningen var att inom valideringsprojektet nå fram till en komplett formell kompetens, ett samlat betygsdokument för omvårdnads- programmets karaktärsämnen, vilket ger den formella kompetensen för anställning som undersköterska. Betygen användes här, liksom i , då de är den inom yrkesområdet etablerade och accepte- rade dokumentationsformen. Dock prövade man mot slutet av projektperioden den modell för validering av generell kompetens som har tagits fram i anslutning till kompetensbeviset med just dessa deltagare. En viktig faktor bakom inriktningen på den kompletta formella kompetensen var att arbetsgivare och fack till- sammans drev linjen att valideringen inte fick bli någon B- utbildning. Processen inleddes med att arbetsgivaren tillsammans med facket och projektledaren gick igenom vilka anställda på den aktuella arbetsplatsen som var aktuella för validering. De tänkbara del- tagarna fick sedan beskriva sin kompetens skriftligt och lämna in egen dokumentation och dokument över eventuella tidigare utbild- ningar. Utifrån denna dokumentation gjorde sedan vårdlärare inter- vjuer med personerna, för att kartlägga vilken kompetens som faktiskt fanns. En erfarenhet är att denna kartläggning kunde och borde ha gjorts mer grundligt, för att ge ett bättre underlag inför fortsättningen. Kartläggningen låg till grund för den vidare plane- ring som läraren stod för. Vissa kurser kunde valideras genom intervjun och den dokumen- terade formella kompetens deltagarna redan hade. I övrigt lades processen upp så att praktik på den egna arbetsplatsen kombine- rades med dels studiebesök på andra arbetsplatser, dels relativt om- fattande kompletteringar i form av teoristudier. Omfattningen på dessa varierade något beroende på de individuella behoven. 13 Den modell som beskrivs här har utvecklats/använts för anställda i Flens och kommuner, inom ramen för , och lärare från vårdutbildningen i har medverkat. Modellen för övriga vårdvalideringar i är något annorlunda. ken på den egna arbetsplatsen gjordes i tjänsten, och för de övriga delarna fick deltagarna en nedsättning på av sin tjänst valideringen pågick.14 Arbetsinsatser utöver dessa gjordes på deltagarnas fritid. Deltagarna studerade själva samt träffades i grupp utöver vid de tillfällen då läraren var med. Bedöm- ningarna gjordes främst muntligt och i grupp, men för den som ville ha högre betyg än Godkänd innefattade bedömningen liksom i även vissa skriftliga prov och redovisningar. Lärarna hade dessutom kontakt med arbetsledningen under processens gång. Kraven utgick från gymnasieskolans kursplaner i kombination med de verkliga krav som yrket ställer. Valideringen inriktades på hel- heter snarare än på detaljer inom kurser, och man jobbade med flera olika kurser parallellt. I anslutning till denna modell är det viktigt att nämna att de del- tagare som uppläggningen anpassades till har långvarig praktisk erfarenhet av arbete som vårdbiträde. En annan erfarenhet är att arbetsledningen blev mer engagerad när huvuddelen av projektet, inte bara praktiken utan även träffarna med läraren, var förlagt till arbetsplatsen. (Detta till skillnad från i , där deltagare från flera olika arbetsplatser hade de gemensamma inslagen för- lagda till skolmiljön.) Validering inom byggområdet prövades i . Här hade arbetsgivare och fack en central roll i utformningen av valideringen. Inom denna bransch finns ett etablerat yrkesbevis, vilket bygger på en kombination av gymnasiekompetens inom yrkesområdet samt dokumenterad yrkeserfarenhet. Valideringen inriktades därför på att ge detta yrkesbevis. Processen utformades på olika sätt för olika individer, här följer en beskrivning av den modell jag haft möjlighet att följa lite mer i detalj. Deltagarna rekryterades via Arbetsförmedlingen. Processen lades upp i samråd med branschen. Deltagarna fick dels möjlighet till yrkespraktik , dels fick de parallellt med praktiken delta i kompetterande studier () inom de teoretiskt inriktade yrkeskurser som de behöv- 14 Arbetsförmedlingen gick in och bidrog med ungefär hälften av kostnaderna för denna arbetstidsnedsättning, och åtgärdspengar från finansierade utbildnings- insatserna. de för att ha möjlighet att erhålla yrkesbeviset. Här är det inte så att det krävs en komplett utbildning, utan branschen – arbetsgivare och fack – avgör vad som behövs för att yrkesbeviset ska utfärdas. Bedömningen av de teoretiska delarna har inneburit att en yrkes- lärare har gett Godkänt betyg på ett antal kurser, utifrån dialog och förhör inom de kunskapsområden där individerna behövt formell kompetens. Under praktiken har deltagarna skrivit i den arbetsbok som alla byggnadsarbetare för i motsvarande situation, där de ska bygga upp sin yrkeserfarenhet för att erhålla sitt yrkesbevis. Kopp- lingen mellan praktiska och teoretiska inslag i processen har varit svag, och här är erfarenheten att denna koppling kan utvecklas. I några fall har som nämnts valideringen snabbt eller relativt snabbt lett fram till ett yrkesbevis, medan det i andra fall krävs mer yrkeserfarenhet – beroende på vilken erfarenhet individen hade bakom sig. Den process som drevs inom valideringsprojektets ram sträckte sig fram till att den efterfrågade gymnasiekompetensen var uppnådd, och sedan blir det upp till individen att, med branschens stöd, nå fram till yrkesbeviset. I kraven ingår yrkeserfarenhet av en viss kvantitet, vilket gör att det kan ta att nå målet. Här har dock förts diskussioner om hur detta krav kan bli mer individanpassat när det handlar om en valideringsprocess. I har ett omfattande arbete lagts ner på att forma en modell för validering av yrkeskompetens inom verkstadsindustrin. Problemen med att rekrytera deltagare gjorde att man inte kunde pröva modellen fullt ut inom projektets ram – här finns alltså ytterligare erfarenheter att vinna . En viktig del i arbetet med modellen inom detta område har varit de nära kontakter som funnits med arbetsgivare och arbetstagare. Processen inleds med ett kartläggningssamtal med en vägledare. Samtalet syftar till att ringa in yrkesområdet, se vad personen har arbetat med etc. Denna första kartläggning bygger på vad personen själv säger om sin kompetens. I nästa steg görs en fördjupad kartläggning, som är mer praktiskt inriktad. Denna fördjupade kartläggning har genomförts i skol- miljö, på gymnasieskolan i industriprogrammets verkstad, men skulle även kunna genomföras på en arbetsplats. Fördelen med skolmiljön är att alla verktyg, maskiner etc. finns samlade på ett ställe – en arbetsplats kan vara mer begränsad/specialiserad. Kart- läggningen görs genom att deltagaren går runt bland verktyg och maskiner tillsammans med en yrkeslärare. Man pratar om de olika verktygen, och deltagaren får tillfälle att prova på och visa att han till exempel behärskar handgreppen. Läraren kan genom detta se vad personen känner igen och kan något om, och läraren gör utifrån detta en bedömning eller snarare uppskattning av den reella kompetensen. Bedömningen görs inom ett brett område, för att ytterligare kunna ringa in var individens kompetens faktiskt finns. Läraren utgår här från en checklista, som utformats utifrån kurs- planer från industriprogrammet inom området verkstadsteknik, och de företag som har varit inblandade i arbetet med valideringen har gett sitt godkännande till innehållet. Bedömningen görs på en skala från 1 till 5, där 1 står för känner till men inte tillämpat kunskaperna och 5 för väl insatt i området och har arbetat mycket inom kompetensområdet. En viktig poäng med denna modell för kartläggning är att den görs i verkstadsmiljön, vilket innebär att deltagaren inte måste kunna alla svenska termer för verktyg etc. utan kan visa sin kompetens mer praktiskt. Efter kartläggningen har en plan gjorts för valideringen. Nästa steg blir praktik på en (eller flera) arbetsplats(er). Avtal om med- verkan träffas med företaget. Den som är produktionsansvarig ska ta ansvar för att deltagarna får gå igenom och praktisera ett antal moment eller avsnitt, vilka finns samlade på en checklista som tagits fram. Praktiktidens längd kan variera, men tanken är att den ska omfatta – i de aktuella fallen har den dock blivit betydligt längre. De listor som tagits fram är konstruerade i sam- spel mellan skola och arbetsliv. Gymnasieskolans kursplaner, som legat till grund, är utformade utifrån arbetsmarknadens krav, och i utvecklingsprocessen har man tagit hjälp av yrkesarbetare med erfarenhet från det aktuella området. Planeringen anpassas också efter individens behov. I de fall som denna beskrivning bygger på fanns dock inte checklistorna klara när praktiken påbörjades, utan arbetet med att utforma dessa var en process som pågick under en del av praktikperioden. Valideringsprocessen ska sedan avslutas med en bedömnings- period , men denna del har inte prövats fullt ut inom projekttiden. Meningen är att bedömningen ska göras på arbetsplatsen, under medverkan av en yrkeslärare. Ett problem här kan vara att finna lämpliga arbetsuppgifter som ger en tillräckligt täckande bild av kompetensen. En erfarenhet från förarbetet inför bedömningen är att det i detta sammanhang inte ska vara några problem att bedöma den kompetens som motsvaras av gymnasie- betyg – det handlar om att se att personen gör praktiska saker på rätt sätt. Däremot kan det vara svårare att utifrån kompetens- bevisets inriktning se helheten och bedöma individens kompetens i ett något vidare perspektiv. Inom detta område har man diskuterat möjligheten att lägga till en utbildningsfas till processen, för att individens kompetens ska kunna bli mer komplett. Ett problem här är dock att yrkena inte är så definierade som inom till exempel omvårdnad – var drar man gränsen för yrket och för den kompetens en individ kan förväntas ha? Kompetenskraven inom elbranschen är fast reglerade, vilket är naturligt med tanke på de säkerhetskrav som finns när det gäller elinstallationer. En viktig samarbetspart för det arbete som skett i blev därför (), som avgör när ett yrkescertifikat kan utfärdas. Följande beskrivning bygger på den modell som tillämpats vid validering av utländsk kompetens hos två personer inom detta område. Den första kartläggningen motsvarar den som beskrivs under rubriken . I den fördjupade kartläggningen får däremot ECY en viktig roll. För den som har dokumenterad utländsk kompetens, vilken var fallet för en av deltagarna, granskar ECY de utländska betygen, bedömer dessa och ger besked om vilken ytter- ligare kompetens som krävs. I det andra fallet saknades den ut- ländska dokumentationen, men här accepterade ECY den fördjupa- de kartläggning som gjordes av en yrkeslärare, och det räckte med kompletteringar på de områden där läraren inte bedömde att kompetensen redan fanns. Den fördjupade kartläggningen innebar att yrkesläraren genom samtal och observationer i yrkesmiljön (på motsvarande sätt som inom Industri) kunde bedöma/uppskatta vilken kompetens som fanns (även utöver den redan dokumen- terade). Valideringen lades sedan upp som en period där praktik () kombinerades med självstudier och bedömning/ validering i skolmiljön (vardera ). De komplette- ringar som krävdes motsvarade tre gymnasiekurser, vilka behövdes som komplettering för att erhålla yrkescertifikatet i de aktuella fallen. En stor del av dessa kurser kunde valideras . Det fanns dock behov av ytterligare kompletteringar för att nå upp till de fastställda kraven, varför deltagarna fick komplette- rande utbildning omfattande 50 lärarledda timmar. Det största problemet inom detta område var praktiken. Del- tagarna behövde praktiken för att komma tillbaka till yrket och friska upp sin kompetens. Arbetsgivarna upplevde att det fanns brister i de praktiska färdigheterna och att deltagarna inte kunde jobba självständigt. Deltagarna å sin sida upplevde att de blev praktikanter som förväntades hjälpa till men inte fick möjlighet att ta ansvar och visa vad de kunde. Detta skulle kunna vara ett uttryck för spänningen mellan å ena sidan arbetsgivarens krav på snabb och effektiv produktion, där man inte kan/vågar ge ansvar till den som inte har den formella kompetensen, och å andra sidan deltagarnas behov av att få komma in i yrket, prova på, ta ansvar och visa vad de kan. Deltagarna upplevde därför att den praktik som skedde i skolmiljön var mer effektiv för deras del. Inom ekonomiområdet har försök med validering gjorts i begrän- sad omfattning i . Ett fåtal deltagare med kompetens som bedömdes möjlig att validera kunde rekryteras. De genomgick en validering som var skolanknuten och ledde fram till betyg i några kurser på gymnasienivå. Skolanknytningen grundades dels på att dessa deltagare ville ha betyg (snarare än kompetensbevis), dels att det som nämnts var omöjligt att få fram platser för validering i arbetslivet. Valideringen inleddes med en kartläggning tillsammans med en ekonomilärare. Här bedömdes vilka kurser som deltagarna hade kompetens att bli validerade på. Valideringen inom dessa kurser skedde genom att deltagarna fick större uppgifter att arbeta med hemma, för att sedan träffa läraren och redovisa och diskutera upp- gifterna. Dessa kunde exempelvis handla om att göra vissa arbets- uppgifter inom ekonomiområdet inom ett fingerat företag. Upp- gifterna låg sedan till grund för lärarens betygsättning.