sou · GPB359 · 2002-01-01 00:00:00 — Det är dock domstolens sak att – i samråd med åklagaren – avgöra om det fortsättningsvis skall vara huvudregel att åklagaren utfärdar stämning och även kallar till huvudförhandling (se nedan under 16 §) eller om åklagaren skall sköta denna uppgift endast när det är fråga om vissa särskilt angivna brottstyper. Rättens uppdrag till åklagaren bör dock företrädesvis utformas som ett generellt för- ordnande att utfärda stämning. Detta får förses med de undantag och begränsningar som rätten i samråd med åklagaren bedömer som nödvändiga. Här kan hänsyn tas till t.ex. antalet och beskaf- fenheten av de mål som i allmänhet förekommer vid domstolen. Ett uppdrag till åklagaren att utfärda stämning bör även avse ett uppdrag för denne att utfärda kallelser till huvudförhandling i målet (se vidare under 16 §). När åklagaren utfärdar stämning skall enligt andra stycket åtal anses väckt när ett exemplar av stämningen kom in till rätten. Det är en förändring i förhållande till gällande rätt såtillvida att tid- punkten för åtals väckande i sådana fall då åklagare utfärdar stäm- ning har flyttats bakåt. En föreskrift om åklagaren till rätten skall ge in ett exemplar av den stämning som han har utfärdat återfinns i 45 kap. 16 § fjärde stycket RB. Den har flyttats till andra stycket i förevarande paragraf. I sak innebär förändringen i denna del att åklagaren skall ge in ett exemplar av stämningen till rätten redan i samband med att åklagaren utfärdar stämning och inte, som , först vid den senare tidpunkten när stämningen delgivits den tilltalade. Ändringen hänger samman med att tid- punkten för åtals väckande i fall av åklagarstämning har ändrats. Tredje stycket innehåller endast ändringar av språklig karaktär. 45 kap. 16 § Stämning, som utfärdas av åklagare, skall innehålla vad som före- skrivs i 4 § om stämningsansökan. I stämningen skall åklagaren dessutom förelägga den tilltalade att inom viss, av åklagaren bestämd tid muntligen eller skriftligen hos rätten ange de bevis som han vill åberopa vid huvudförhandlingen och vad han vill styrka med varje särskilt bevis. Det gäller dock inte om åklagaren på grund av den tilltalades erkännande eller någon annan omständighet finner att det är uppenbart, att bevis inte kommer att anges av den tilltalade. Om det är lämpligt, får åklagaren i stämningen kalla den tilltalade till huvudförhandling. När åklagare sätter ut ett mål till huvudförhandling, skall han följa de föreskrifter om tiden för huvudförhandling, som meddelats av Åklagaren får utfärda sådana kallelser och förelägganden som avses i 15 §. Stämningen och till denna fogade handlingar skall delges den till- talade. Uppgift om målsägandes eller vittnens ålder, yrke och bostads- adress, som saknar betydelse för åtalet, skall inte framgå av de hand- lingar som delges. Sedan stämningen delgivits skall bevis om detta ges in till rätten. När sådana kallelser och förelägganden som avses i tredje stycket delgivits, skall de med bevis om delgivning ges in till rätten. Frågor om utdömande av viten som förelagts i en kallelse med stöd av tredje stycket prövas av rätten utan särskild ansökan. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 2.4.4. I första stycket har föreskriften om att en stämning som utfärdas av åklagaren skall vara undertecknad av denne tagits bort. Att stämningen skall vara undertecknad av någon vid den myndighet den härrör från är närmast självklart och fordrar ingen lagreglering. Denne person behöver emellertid inte vara åklagare. En annan arbetstagare inom åklagarväsendet kan i stället underteckna en sådan handling sedan en åklagare beslutat om stämning (se avsnitt 6.4). Andra stycket innehåller endast språkliga justeringar. Ett uppdrag till åklagaren att utfärda stämning (se ovan under 1 §) skall normalt även innefatta ett uppdrag att utfärda samtliga kallelser till huvud- förhandlingen i målet. Snabbheten i förfarandet med åklagarstäm- ning uppnås nämligen huvudsakligen på detta sätt. Det finns även en kostnadsaspekt på detta. Att en och samma handling innehåller såväl en stämning mot den tilltalade som en kallelse till huvudför- handling spar kostnader för delgivning. Lämplighetsrekvisitet i andra stycket är avsett att markera att åklagaren innan han tar in en kallelse i stämningen mot den till- talade bör beakta bl.a. behovet av förberedande åtgärder inför huvudförhandlingen. Åklagaren, till skillnad mot rätten, har inte behörighet att besluta om samtliga sådana åtgärder. Lämplighets- rekvisitet, trots att det i viss mån inskränker åklagarens möjlighet att kalla till huvudförhandling, bör mot denna bakgrund ändå kvar- stå. Förslaget om att åklagaren skall få behörighet att besluta om att inhämta viss personutredning (se avsnitt 6.2) innebär att det införs en möjlighet för åklagaren att besluta om en vanligt före- kommande förberedande åtgärd. Det förslaget innebär i praktiken väsentligt ökade möjligheter att uppdra åt åklagare att kalla till huvudförhandling och naturligtvis också att uppdra åt denne att utfärda stämning mot den tilltalade, eftersom det förutsätts att det sker i en och samma handling. Tredje stycket innehåller endast språkliga justeringar. Fjärde stycket har ändrats som en följd av ändringen i 1 § andra stycket om att ett exemplar av stämningen skall ges in till rätten redan i samband med att åklagaren utfärdar stämningen. Sista meningen i fjärde stycket är ny och innebär en kodifiering av vad som redan kan anses gälla. Sedan sådana kallelser och förelägganden som avses i tredje stycket delgivits skall de således med bevis om det ges in till rätten. Femte stycket är nytt och reglerar vem som skall vara behörig att pröva frågan om utdömande av sådana viten som har förelagts av åklagaren i kallelser till huvudförhandling till tilltalade, målsägan- den och vittnen. Frågan skall prövas av rätten. Bestämmelserna i 32 kap. RB om skäligt rådrum och laga förfall är analogt tillämpliga när det gäller frister och terminer som har bestämts av annan myn- dighet än domstol. Någon särskild reglering av dessa frågor behövs således inte av den anledningen att det är åklagaren som har kallat till huvudförhandling. 6.2Förslag till lag om ändring i lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. När det i ett brottmål för att avgöra påföljdsfrågan eller annars behövs en särskild utredning om en misstänkts personliga förhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att han avhåller sig från fortsatt brottslighet, skall åklagaren eller rätten inhämta yttrande från fri- vårdsmyndigheten. Ett sådant yttrande behöver dock inte inhämtas, om den utredning som behövs ändå finns tillgänglig för rätten eller om rätten inhämtar utredningen på annat sätt. Den föreslagna ändringen behandlas i avsnitt 2.5.4. Paragrafens första stycke ändras så att även åklagaren ges behörighet att besluta om yttrande från frivårdsmyndigheten. Tanken är att åklagarens beslut skall meddelas redan under förundersökningen. För detta skall alltjämt fordras att den misstänkte har erkänt gärningen eller att det annars finns sannolika skäl för misstanken att han har begått brottet (jfr 2 § lagen om särskild personutredning i brottmål, m.m.). I det sistnämnda hänseendet är det inte någon förändring i förhållande till gällande rätt. Som framgår har rätten alltjämt kvar sin behörighet att inhämta nu aktuella yttranden. Om åklagaren skulle vara tveksam till om yttrande skall inhämtas skall han kunna vända sig till rätten med en begäran om att yttrande skall inhämtas. I de fall när den misstänkte begärs häktad framstår det också som naturligt att åklagaren, om han anser att behov av personutredning föreligger, framställer ett yrkande om det vid häktningsförhandlingen. Om åklagaren under förundersökningen har bedömt att yttrande inte behöver inhämtas finns det inget hinder mot att rätten, när målet väl kommer in dit, beslutar om personutredning. 6.3Förordning om ändring i förordningen (1992:289) om särskild personutredning i brottmål, m.m. Yttrandet skall lämnas i tre exemplar till rätten, eller om åklagaren har begärt yttrandet, till denne. Har rätten begärt yttrandet skall rätten genast sända en kopia av yttrandet till åklagaren och den misstänkte. Har åklagaren begärt ytt- randet, skall åklagaren genast ge in detta till rätten och sända en kopia till den misstänkte. Om åtal inte har väckts, skall yttrandet dock ges in till rätten först i samband med att åtal väcks. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 2.5.4. Ändringen i andra stycket är gjord för att inte ett åtalsbeslut skall fördröjas enbart av den anledningen att det av åklagaren begärda yttrandet inte har kommit in till honom. 6.4Förordning om ändring i åklagarförordningen (1996:205) Chefen för en åklagarmyndighet får förordna arbetstagare som inte är åklagare men som har vunnit tillräcklig erfarenhet att på eget ansvar 1.rekvirera registerutdrag och personbevis, 2.efter beslut av åklagare i varje särskilt fall hämta in yttranden som krävs i ärenden som rör åtalsunderlåtelse, 3.underteckna och expediera underrättelser och meddelanden, 4.fullgöra åklagarens eller åklagarmyndighetens underrättelse- skyldighet med undantag för underrättelser enligt 18 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, 1 § förordningen (1994:1763) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, och –3 och 4 §§ förordningen (1964:740) med föreskrifter för åkla- gare i vissa brottmål, 1.hämta in sådana upplysningar som avses i 3 och 5 §§ förordningen (1994:1763) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, 2.efter beslut av åklagare i varje särskilt fall hämta in yttranden som avses i 1 § lagen (1991:2041)om särskild personutredning i brott- mål, m.m., 3.utfärda stämning sedan en åklagare beslutat om stämning, 4.underteckna och expediera kallelser och förelägganden, och 5.utföra andra arbetsuppgifter vid handläggningen av mål eller ärenden som inte enligt lag eller annan författning måste utföras av åklagare. Chefen för en åklagarmyndighet får förordna den som är chef för en åklagarkammare att besluta om sådana förordnanden. Bestämmelsen behandlas i avsnitten 2.4.4 och 2.5.4. Paragrafen har utökats med tre nya punkter, punkterna 6–8. Det är föranlett av dels att åklagares behörighet att utfärda stämning och kallelser till huvudförhandling har utvidgats, dels att åklagare har getts behörighet att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten (se avsnitt 6.1 under 45 kap. 1 och 16 §§ och avsnitt 6.2). Punkten 9 återfanns tidigare som punkt 6. 6.5Förordning om ändring i polisförordningen (1998:1558) 3 kap. 8 § Länspolismästare, biträdande länspolismästare, polismästare, polis- överintendenter, polisintendenter eller polissekreterare får fatta beslut 2.om att avvisa eller avlägsna deltagare i folksamlingar enligt 13 c § polislagen (1984:387), 3.om att skaffa sig tillträde till en bostad eller något annat ställe eller för att undersöka transportmedel enligt 20 § första och andra styckena polislagen, 4.om att skaffa sig tillträde till eller förhindra tillträde till ett hus, rum eller annat ställe m.m. eller om kroppsvisitation enligt 23 § första och andra styckena polislagen, 5.om att förbjuda tillträde till ett visst område eller utrymme eller att anvisa deltagare i en folksamling att följa en viss väg enligt 24 § polislagen, 7. om allmänna sammankomster och cirkusföreställningar enligt 2 kap. ordningslagen (1993:1617), 8.om förbud att fortsätta att använda vissa platser eller lokaler enligt 3 kap. 17 § första stycket andra meningen ordningslagen, 9.om att återkalla tillstånd enligt 3 kap. 18 § ordningslagen, 10.om att någon skall vidta vissa åtgärder enligt 3 kap. 19 § ordningslagen, 11.om att polismyndigheten skall vidta vissa åtgärder enligt 3 kap. 21 § ordningslagen, 12.om tillstånd i fråga om handel, 13.om hämtning av barn enligt 21 kap. eller om åtgärder enligt 10 § andra stycket samma kapitel, 14.om hämtning av barn enligt 18 § lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. eller om överflyttning av barn eller om åtgärder enligt 20 § samma lag, 15.om avvisning eller om överlämnande enligt 4 kap. 4 § andra och tredje styckena utlänningslagen (1989:529), 16.om återtransport enligt 4 kap. 13 § utlänningslagen, 17.om att ta en utlänning i förvar eller att ställa utlänningen under uppsikt enligt 6 kap. 2, 3, 5 och 9 §§ utlänningslagen, 18.om att ta emot en nöjdförklaring enligt 7 kap. 13 § utlännings- lagen, 19.om verkställighet enligt 8 kap. 11 och 13 §§ utlänningslagen, 20.om att göra en anmälan som rör utvisning enligt 2 § lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll, om förvar enligt 8 § första stycket samma lag, om husrannsakan, kroppsvisitation m.m. enligt 19 § samma lag eller om att framställa yrkande om tillstånd till hemlig teleavlyssning m.m. enligt 21 § andra stycket samma lag, 21.om tillstånd att resa in från eller ut till något annat land enligt 5 kap. 1 och 2 §§ utlänningsförordningen (1989:547), 22.om förordnande av offentligt biträde, eller 23.om att ansöka om utdömande av vite enligt 23 kap. 6 c § rätte- gångsbalken. får uppdra åt en annan anställd än som anges i första stycket att fatta beslut i ärenden som anges där, om den anställde har den kompetens, utbildning och erfarenhet som behövs. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 3.2.4. Paragrafens första stycke har utökats med en punkt, punkten 23. I denna regleras vilken befattningshavare hos polismyndigheten som är behörig att hos tingsrätten ansöka om utdömande av sådana viten som har förelagts av en anställd inom polisen – vare sig denne är förundersökningsledare eller förhörsledare – i en kallelse till för- hör under en förundersökning (se avsnitt 6.1 under 6 a–c §§). Beredningen för rättsväsendets utveckling m.m. Beslut vid regeringssammanträde . En beredning tillkallas med uppgift att verka för rättsväsendets utveckling. En huvuduppgift för beredningen blir att undersöka möjligheterna att med bibehållen rättssäkerhet öka effektiviteten och kvaliteten i rättsväsendets arbete. När det gäller lagföringen av brott skall beredningen särskilt undersöka möjligheterna att för- korta den genomsnittliga genomströmningstiden från brottsanmä- lan till dom och straffverkställighet. Beredningen skall också sär- skilt överväga på vilket sätt brottsutredningsverksamheten kan för- bättras. Beredningen skall vidare uppmärksamma frågor om myn- digheters lokalisering. I beredningens uppgift skall även ingå att överväga frågor om utbildning, kompetensutveckling och personal- rörlighet inom rättsväsendet. Beredningens överväganden bör kunna leda till förslag som kan komma att innefatta allt från för- fattningsändringar till ändringar av såväl administrativ som organi- satorisk karaktär. Beredningens arbete skall ske i nära samverkan med berörda myndigheter inom rättsväsendet och därvid ta hänsyn till det utvecklingsarbete som pågår. Detta utgör en fortsättning på och ett komplement till det arbete som redan inletts mellan företrädare för myndigheterna inom rättsväsendet och . Delbetänkanden skall presenteras av beredningen efter hand som olika frågor behandlas. Beredningen skall senast före utgången av redovisa det aktuella läget inom rättsväsendet för de frågor som ankommer på beredningen samt en plan för det fortsatta arbetet. Målet för rättsväsendet är den enskildes rättstrygghet och rätts- säkerhet (prop. 2000/2001:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.3.1, bet. 2000/01:JuU1). Häri ligger bl.a. krav på att brott skall upp samt leda till lagföring så snabbt och effektivt som möjligt utan att rättssäkerhetskraven åsidosätts. I syfte att uppnå detta har ett omfattande utvecklingsarbete bedrivits inom rättsväsendet . har vid en internationell jämförelse kommit långt i arbetet med att skapa ett rättsväsende som svarar mot högt ställda krav på snabbhet, effektivitet och rättssäkerhet. Samarbetet mellan rättsväsendets olika myndigheter utvecklas positivt. Samverkan är etablerad i många olika former och på flera nivåer. Denna positiva utveckling till trots har ibland frågor av t.ex. administrativ, organisatorisk och författningsmässig karaktär betraktats utan tillräcklig samordning. Processer som hänför sig till gränssnitten mellan myndigheterna förtjänar således att ägnas ytterligare uppmärksamhet. En utvecklad och djupgående myndig- hetssamverkan som ett sätt att uppnå bl.a. en ökad snabbhet och effektivitet bör ha förutsättningar att få större genomslag. Samver- kan skall ske med respekt för den grundläggande rollfördelningen mellan rättsväsendets myndigheter. Denna rollfördelning utgör ytterst en garanti för den demokratiska rättsstaten. I detta sam- manhang måste främst domstolarnas och domarnas oberoende och särskilda roll framhållas. En utgångspunkt bör kunna vara att en ökad samverkan myn- digheter emellan samt en helhetssyn på rättsväsendet och ett flödesorienterat tänkesätt kan bidra till ökad effektivitet, snabbhet och rättssäkerhet. Det bör också bidra till att allmänheten uppfattar myndigheterna som mera tillgängliga och att stärka uppfattningen om en bra information och ett positivt bemötande. Behov av en reformering Det fortsatta reformarbetet bör liksom utgå från ett med- borgarperspektiv och en helhetssyn på verksamheten inom rätts- väsendet (jfr prop. 2000/2001:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.4.1). Medborgarperspektivet innebär att det alltid är nyttan för den enskilde medborgaren av tilltänkta förändringar och reformer som skall stå i fokus. Helhetssynen innebär bl.a. att konsekvenserna för samtliga myndigheter av tilltänkta reformer och förändringar måste beaktas. Hinder av administrativ, organisatorisk och författningsmässig art som motverkar en snabb, effektiv och rättssäker hantering inom rättsväsendet bör identifieras och – i den mån det är möjligt och önskvärt – undanröjas. En långtgående myndighetssamverkan – med fortsatt bibehållen respekt för den grundläggande rollfördelningen – skall eftersträvas. Rättskedje- perspektivet, där samverkan och sambanden mellan myndigheterna poängteras, tillsammans med medborgarperspektivet skall således utgöra ledstjärnor i arbetet. När det gäller innebörden av uttrycket rättsväsendet skall fram- hållas att i detta sammanhang avses – om inte annat uttryckligen anges - myndigheter som omfattas av politikområdet rättsväsendet. I det följande redovisas ett antal områden där det bör finnas utrymme för förändringar av olika slag. intar därvid frågor om minskade genomströmningstider i brottmål, den brottsutredande verksamheten, myndigheters lokalisering, utbildning, kompetensutveckling och personalrörlighet en central plats. I ett senare skede kan det också bli aktuellt att mera direkt inrikta sig mot andra frågor, t.ex. sådana som rör tvistemål och förvaltningsmål. Regeringen återkommer i så fall till dessa frågor. Här skall framhållas att det arbete med att utveckla och reformera rättsväsendet som och bedrivs av rättsväsendets myndigheter och av regering och riksdag inte får hämmas av den tillkallade beredningens uppdrag. Det är tvärtom viktigt att detta reformarbete fortsätter med oförminskad kraft. Ett exempel på vad som pågår inom detta område är reformeringen av tingsrättsorganisationen. De frågor som behandlas i det följande hör nära samman med och går delvis in i varandra. Så torde t.ex. en väl fungerande brotts- utredningsverksamhet vara en förutsättning för ett snabbare flöde Myndigheters lokalisering bör även ha betydelse för en effektiv och snabb hantering etc. Minskade genomströmningstider i brottmål En huvuduppgift i ett framtida reformarbete är att se över rätts- väsendets hantering av brottmål för att undersöka möjligheterna att med bibehållen rättssäkerhet förkorta de totala genom- strömningstiderna. Det kan här vara relevant att återge viss statistik som rör genom- strömningstider i brottmål. Antalet till polisen inkomna ärenden utgjorde ca 1 160 1997, 1 170 1998 och 1 164 1999. De balanserade ärendena minskade med drygt 23 000 ärenden eller samt (se prop. 2000/2001:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.6.1 samt prop. 1999/2000:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.3.4). Trots de minskade balanserna ökade andelen balanserade ärenden som var äldre än från vid utgången av år vid utgången av . Vid utgången av hade denna andel dock minskat till . Genomströmnings- tiderna blev –1999 längre inom nästan samtliga områden. Inom närpolisen har dock den genomsnittliga handläggningstiden inte ökat nämnvärt. Vid utgången av var den . Antalet ärenden som redovisats till åklagare minskade från 192 482 ärenden till 185 430 ärenden . minskade antalet ytterligare till 168 228 ärenden. Ur polisens årsredovisning framgår att den genomsnitt- liga genomströmningstiden nu är för t.ex. våldsbrottsärenden , narkotikabrottsärenden och tillgrepps- och skade- görelsebrott . Det finns naturligtvis flera förklaringar till de ökande genom- strömningstiderna. Så förlänger, statistiskt sett, t.ex. avarbetningar av balanser av äldre mål den genomsnittliga genomströmningstiden för nya mål/ärenden. Runt om i landet pågår nu en rad försöksprojekt som syftar till att, inom ramen för gällande regelverk, förkorta de totala genom- strömningstiderna från brottsanmälan till dom. De första projekten startade i Handen och i . Ett av flera medel som man i projekten har använt för att minska genomströmningstiderna har varit att öka parallelliteten i handläggningen. Det innebär att nästa led i kedjan påbörjar handläggningen innan det tidigare ledet är helt klart med sin del. Man har också – i detaljerna – sett över rollfördelningen mellan framför allt polis och åklagare men även mellan åklagare och tingsrätt. En positiv effekt – vid sidan av minskade genomströmningstider – av det utökade samarbetet på dessa orter uppges för t.ex. domstolarnas del ha varit att antalet inställda huvudförhandlingar har minskat. Det finns inte några givna svar på frågan hur brottmålsprocessen kan effektiviseras och förbättras. En författningsöversyn i syfte att skapa ett permanent snabbt förfarande i brottmål bör dock kunna övervägas. För att nämna några exempel skulle det inom ramen för en sådan översyn kunna vara aktuellt att t.ex. se över rollfördel- ningen inom brottmålskedjan men också att överväga att införa särskilda tidsfrister för olika led i brottmålsprocessen. Frågan om tidsfrister är emellertid komplicerad, bl.a. eftersom detta skulle komma att innebära en ytterligare prioritering av vissa brottmål vid sidan av de prioriteringar som redan finns. måste också beaktas att ett snabbförfarande inte får leda till sämre rättssäkerhet för den som är berörd av brottsutredningen. Det kan också finnas anledning att överväga vilken omfattning som brottsutredningarna måste ha i olika situationer. Det är möj- ligt att förenklingar kan genomföras i detta avseende som i kombi- nation med andra åtgärder kan leda till en snabbare genomström- ning. Även frågor om dokumentationskraven under en förunder- sökning kan vara aktuella att överväga i detta sammanhang. Det finns naturligtvis även andra åtgärder än en författnings- översyn som kan vara aktuella. Det kan t.ex. gälla allt från att se över administrativa rutiner till frågan om harmonisering av organi- sationer. En särskild fråga när det gäller att förkorta genomströmnings- tiderna är möjligheterna att utnyttja modern teknik. Den moderna tekniken bör i långt större utsträckning än kunna bidra till att stödja brottmålsprocessen och därigenom också medverka till att förkorta genomströmningstiderna i rättsväsendet. Inom detta område bör det således finnas utrymme för förändringar av olika slag. Den brottsutredande verksamheten m.m. Hanteringen av brottmål intar en central plats inom rättsväsendet. I brottmålskedjan intar brottsutredningarna hos polisen en särställ- ning. Frågan om hur denna utredningsverksamhet skall kunna ytterligare förbättras bör också hamna i fokus i det fortsatta reformarbetet. Brottsutredningar bedrivs inom polisen på olika nivåer, nämligen hos närpolisen samt vid kriminal- och länskriminalavdel- ningar.