sou · GPB374 · 2002-01-01 00:00:00 — När ett företag har fått veta att håller på att utreda en misstänkt överträdelse, skulle utredningen kunna hindras om företaget kontinuerligt kunde ta del av de uppgifter som verket har inhämtat eller få veta vilka utredningsåtgärder som verket planerar eller genomför. För utredningens effektivitet kan det alltså vara nödvändigt att ett företag som misstänks för delaktighet i en kartell inte får del av vad som har inhämtats från andra misstänkta företag eller från kunder och konkurrenter etc. förrän utredningen har kommit så långt att den inte längre skadas, om uppgifterna lämnas ut. Det kan härvid vara fråga om dokument som har kopierats vid undersökningar enligt 47 eller 48 § konkurrenslagen, protokoll eller bandupptagningar från förhör som har hållits med stöd av 45 § samma lag, uppgifter om vilka personer som har hörts och vilka som skall höras, uppgifter om andra aktörer som har kontaktats m.m. En del uppgifter av de nu nämnda slagen skyddas av planläggningssekretessen enligt 4 kap. 1 § sekretesslagen. I andra fall kan den nya bestämmelsen om utredningssekretess ge uppgifterna det skydd som är nödvändigt för att skall kunna bedriva sina utredningar tillräckligt effektivt. Mot behovet av att skydda utredningen skall ställas den enskildes intresse av insyn. Normalt bör det misstänkta företagets rätt till insyn öka ju längre utredningen fortskrider. Innan meddelar ett beslut som går någon emot, skickar verket en skrivelse, som närmast har formen av ett utkast till beslut, för eventuellt yttrande av den som beslutet rör. I vart fall efter den tidpunkten torde intresseavvägningen mellan företagets behov av insyn och behov av sekretess till skydd för utredningen oftast väga över till partens förmån. Efter den tidpunkten torde således en part normalt ha rätt till full insyn i de uppgifter grundar sitt beslut på. En fråga är i vilken mån bestämmelsen kan tillämpas på uppgifter i en utredning som har avslutats. Syftet med bestämmelsen är att skydda uppgifter i en utredning som pågår. När en utredning har avslutats torde bestämmelsen därför inte kunna åberopas som stöd för att inte lämna ut uppgifter som hänför sig till utredningen. Det kan emellertid förekomma att utredningsarbetet ligger nere i en utredning som har inlett med anledning av en misstänkt överträdelse av 6 eller 19 § konkurrenslagen, utan att utredningen har avslutats. Situationen kan vara den att misstankarna finns kvar men att det för tillfället inte går att få fram någon ytterligare information. Verket bör i ett sådant läge kunna låta bli att avsluta utredningen och därmed kunna vägra att lämna ut känsliga uppgifter, om det finns skäl att anta att utredningsarbetet kommer att återupptas inom en överblickbar framtid. Om utreder ett visst förfarande kan det förekomma att verket väcker talan om konkurrensskadeavgift beträffande en viss del av förfarandet och fortsätter att utreda övriga delar. I en sådan situation kan den föreslagna bestämmelsen tillämpas beträffande de uppgifter som hänför sig till den fortsatta utredningen. Det är fullt möjligt att uppgifter i en utredning kan få betydelse för en annan utredning, vilken kanske inte är påbörjad men möjligen är förutsedd. Den föreslagna bestämmelsen omfattar inte sekretess till skydd för framtida utredningar. I enlighet med vad som anförts tidigare torde den föreslagna bestämmelsen inte kunna åberopas till stöd för att vägra lämna ut uppgifter som härrör från en avslutad utredning, även om dessa uppgifter kan vara av känslig natur i en annan utredning. I de fall en utredning ännu inte har avslutats men det går att förutse att en annan utredning, med anknytning till den första utredningen, kommer att påbörjas bör verket, i vart fall , kunna avvakta med att avsluta den första utredningen och därmed ha möjlighet att vägra lämna ut uppgifter med stöd av den förslagna bestämmelsen. Praxis i fråga om konkurrensskadeavgift Överträdelser av 6 § konkurrenslagen (KL) Konkurrensskadeavgift om utdömdes. , dom den 1998 (Mål T 8-370-98) yrkade att två maringrossistföretag skulle förpliktas att betala konkurrensskadeavgift med vardera. Som grund för yrkandet anförde verket att företagen i vart fall av oaksamhet överträtt förbudet i 6 § KL genom att de i samråd försökt påver- ka vissa leverantörer att inte leverera marintillbehör direkt till detaljister i . Förfarandet hade, enligt stämningsansökan, skett i syfte, eller i vart fall kunnat få som resultat, att vissa detaljister begränsats i sina möjligheter att verka på marknaden. – anförde i fråga om storleken på de yrkade konkurrensskadeavgifterna att konkurrensbegränsningen i sig innebar en allvarlig överträdelse av KL men att förfarandet pågått () och att de berörda företagen hade förhållandevis måttlig omsättningar (72 miljoner respektive 120 miljoner). anförde vidare att företagen åtminstone under senare delen av utredningen samarbetat väl med verket och slutligen vitsordat de faktiska omständigheter som lagts dem till last. Företagen medgav yrkandet. Tingsrätten fann det klarlagt att företagen överträtt förbudet i 6 § KL och fann inte skäl att bestämma avgiften till annat belopp än vad verket yrkat och företagen medgivit. Konkurrensskadeavgift om 150 000, 75 000 respektive utdömdes. , dom den 1999 (Mål T 8267-99) yrkade att tre bolag skulle ådömas konkurrensskade- avgift med 150 000, 75 000 respektive . Grunden för yrkandet var att ett bolag på marknaden för industriförnödenheter kommit överens med ett fransk företag och dess svenska dotterföretag att de senare företagen skulle upphöra att leverera industrislangar till bolag A, i syfte att hindra eller i vart fall försvåra för bolag A att sälja dessa produkter vidare till bolag B och därigenom hindra bolag A och bolag B från att verka på den svenska marknaden för industriförnödenheter. Överträdelsen innebar att bolagen uppsåtligen eller i vart fall av oaksamhet brutit mot förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete i 6 § KL. Bolagen medgav yrkandet. Tingsrätten fann att en överträdelse skett på sätt som påstått och fann inte skäl att bestämma avgiften till annat belopp än vad som yrkats och medgivits. Ett företag dömdes att betala konkurrensskadeavgift om , talan mot fyra andra företag ogillades. (Mål T 19576-98) yrkade att fem trafikskolor i en norrländsk stad skulle förpliktas att betala konkurrensskadeavgift med (tre av företagen) respektive (övriga företag). Yrkandet beträffande ett av de sistnämnda företagen nedsattes till . Grunden för yrkandet vara att trafikskolorna, vilka alla konkurrerade med varandra, överträtt förbudet i 6 § KL genom att av vid tre olika tillfällen träffa avtal om priser, rabatter och andra affärsvillkor avseende viss körkortsutbildning. – Företagen hade en årsomsättning som uppgick till . nedsatte sitt yrkande mot ett av företagen till . Företaget medgav yrkandet. Tingsrätten fann att förutsättningar fanns att döma ut konkurrensskade- avgift och fann inte skäl att bestämma avgiften till annat belopp än vad som yrkats och medgivits. Övriga företag bestred yrkandet. Tingsrätten fann det styrkt att företagen när det gällde rabatter träffat avtal i strid med förbudet i 6 § KL men att överträdelsen måste anses som ringa, varför konkurrensskadeavgift inte dömdes ut. (I målet förekom en sjätte trafikskola som endast delvis deltagit i samarbetet och hoppat av det. stödde i stor utsträckning sin talan på uppgifter från innehavaren av sistnämnda trafikskola. Av stämningsansökan framgår att verket beaktat detta samarbete, att företaget vitsordat de faktiska omständigheterna, att förfarandet kommit till verkets kännedom tack vare företaget och att verket därför avstått från att föra talan om konkurrensskadeavgift mot företaget.) har i en stämningsansökan den 19augusti 1999 (Dnr 633/1999) yrkat att tre företag, verksamma i branschen för plaströr, förpliktas att betala konkurrensskadeavgift med , respektive . Grunden för yrkandet är att företagen, som är konkurrenter till varandra, till i vart fall överenskommit om att direkt eller indirekt fastställa priser eller andra affärsvillkor, begränsa eller kontrollera produktion eller marknader och dela upp marknader. har i fråga om storleken på de yrkade konkurrensskadeavgifterna anfört att överträdelsen inneburit att en väsentlig del av marknaden för plaströr och större delen av en angränsande marknad har begränsats och kontrollerats för att hålla en prisnivå som är högre än vad de annars skulle ha varit och att det rört sig om en fortlöpande överträdelse, som pågått , åtminstone . Verket har vidare anfört att en försvårande omständighet har varit att företagen på olika sätt försökt att dölja samarbetet genom att hemlighålla möten. Det högsta av de yrkade beloppen avser det företag som haft störst omsättning och enligt verket lett kartellen. Ett av de två andra företagen har enligt verket i full utsträckning deltagit kartellen och utövat påtryckningar mot det tredje deltagande företaget i kartellen att sluta sälja rör av visst slag Det tredje företaget, mot vilket yrkandet om konkurrensskadeavgift om riktades, har enligt verket utsatts för starka påtryckningar men har ändå försökt utnyttja den uppkomna situationen genom att bl.a. delta i möten för att påverka de båda andra företagens prissättning. Enligt verket bör i mildrande riktning viss hänsyn tas till att företaget till viss del vidgått omständigheterna i utredningen. I de båda övriga företagens fall föreligger, enligt verket, inga förmildrande omständigheter. yrkande i det s.k. bensinmålet har i en stämningsansökan (Dnr 608/2000) yrkat att fem företag i petroleumbranschen skall förpliktas att betala konkurrensskadeavgift med , , , respektive . Grunden för yrkandet är att företagen påstås ha träffat avtal om samordning av priser, rabatter och andra affärsvillkor till kunder. Verket har i fråga om storleken på de yrkade konkurrensskade- avgifterna anfört bl.a. att företagens sammanlagda omsättning i , exklusive skatter och avgifter, uppgick till och att företagen på den relevanta marknaden tillsammans omsätter ca . Verket har vidare anfört att företagen genom överträdelsen satt konkurrensen ur spel på hela den svenska marknaden för en produkt av vital samhällsekonomisk betydelse och för vilken substitut saknas. Överträdelsen är enligt verket därför av mycket allvarligt slag. Verket har vidare som försvårande omständigheter anfört bl.a. att även om kontakterna mellan företagen skedde , syftet var att åtgärderna skulle få återverkningar samt att företagen träffats under förevändning av legitima diskussioner. Verket har också beaktat att vissa företag ansetts vara mer aktiva i förfarandet och att ett par av företagen i viss utsträckning medverkat vid utredningen av överträdelsen. Målet har ännu inte avgjorts av . Överträdelser av 19 § konkurrenslagen (KL) Konkurrensskadeavgift om dömdes ut. , dom den (Mål nr T 8-1264-94) , med ett berört företag som intervenient, yrkade, som verkets talan slutligen bestämdes, att ett postföretag skulle förpliktas att betala konkurrensskadeavgift med . Grunden för yrkandet var att företaget överträtt förbudet i 19 § konkurrenslagen (missbruk av dominerande ställning) genom att dels i avtal med olika postorderföretag ha rabattsystem som var baserat på att företaget köpte hela sitt behov av tjänsten distribution av postorderpaket eller gav incitament att köpa hela eller huvudsakliga delen av sitt behov av bl.a. nämnda tjänst, dels i avtalsförhållande med andra postorderföretag tillämpa avtalsvillkor som innebar att företagen formellt bands att köpa hela eller huvudsakliga delen av sitt behov av tjänsten distribution av postorderpaket. Företaget medgav yrkandet, som det slutligt bestämdes. Tingsrätten fann att företaget haft en dominerande ställning på den relevanta marknaden och att de påtalade förfarandena utgjorde missbruk av dominerande ställning. Domstolen fann inte skäl att bestämma avgiftens storlek till annat belopp än vad verket yrkat och bolaget medgivit. Konkurrensskadeavgift om dömdes ut. , dom den 1998 (Mål T 8-723-98) yrkade att en kommun skulle förpliktas att betala i konkurrensskadeavgift för missbruk av dominerande ställning. Grunden för yrkandet var att kommunen av oaktsamhet överträtt förbudet mot missbruk av dominerande ställning genom att sälja soliarietjänster i kombination med badtjänster till priser som innebar att det var mer förmånligt att köpa ett s.k. tiokort till solarierna, vilket inkluderade bad, än att köpa motsvarande kort för enbart bad och att det kostade lika mycket att köpa enstaka solariebesök med bad som att köpa bara bad. Kommunen hade, enligt verket, använt sin dominerande ställning på marknaden för inomhusbad för att stärka sin ställning på marknaden för solarietjänster. – anförde som skäl för att man endast yrkade minimibelopp i konkurrens- skadeavgift att kommunen samarbetat väl med verket och slutligen vitsordat de faktiska omständigheterna. Kommunen medgav yrkandet. Tingsrätten fann det klarlagt att kommunen överträtt förbudet i 19 § KL och fann inte skäl att bestämma avgiften till annat belopp än vad verket yrkat och kommunen medgivit. , dom den 2000 (Mål T8-1107-97) yrkade att ett svenskt biografföretag skulle förpliktas att betala konkurrenskadeavgift med . Grunden var att företaget uppsåtligen eller av oaktsamhet överträtt förbudet i 19 § KL genom att i förhandlingar med vissa amerikanska filmföretag om visningsrätter till film tillämpa följande förfaranden. 1)Företaget hotade vissa filmdistributörer med att vägra visa två särskilt angivna filmer om företaget inte fick önskad exklusiv visningsrätt för filmerna. 2)Företaget hade som under 1) ovan krävt ekonomisk kompensation utöver vad som kunde anses ekonomiskt försvarbart för det fall ett konkurrerande biografföretag erbjöds en kopia av de filmer som angivits under 1) ovan för visning i en viss stad. 3)Företaget avbokade sju hos berörd filmdistributör preliminärbokade filmer för att företaget inte fick visningsrätten till en viss film. 4)Företaget förklarade i en policydeklaration a)att företaget, om en exklusiv visningsrätt till en viss film gavs till ett konkurrerande biografföretag i någon av de fem till sex största städerna, inte avsåg att visa filmen på sin biografkedja, b)att företaget, om en film spelades parallellt på en konkurrerande biograf, inte avsåg att spela filmen annat än på vissa, för filmdistributören mindre förmånliga, villkor, c)att företagets premiärbiografer i , och måste sambokas av filmdistributören. Företagets förfaranden var enligt ägnade att vidmakthålla eller förstärka företagets ställning på marknaden och att eliminera eller i vart fall allvarligt försvåra för företagets främste konkurrent att agera på marknaden samt att hindra nya företag från att komma in på marknaden, vilket begränsade marknaden till nackdel för konsumenterna. Enligt verket hade företaget inte haft några objektivt godtagbara skäl för sina förfaranden. – Företaget hade en årsomsättning på mellan och . Företaget bestred yrkandet. Tingsrätten fann att företaget (punkterna 2 och 4 ovan) missbrukat sin dominerande ställning. Tingsrätten fann emellertid vid en samlad bedömning att överträdelsen varit ringa och dömde inte ut någon konkurrensskadeavgift. Konkurrensskadeavgift om utdömd. , dom den 2000 (mål T 8-19703-98) yrkade att en teleoperatör skulle förpliktas att betala i konkurrensskadeavgift. Grunden för yrkandet var att företaget i strid med 19 § KL missbrukat sin dominerande ställning på marknaden för teleabonnemang för direkt anslutning till fast telenät. Missbruket bestod i att företaget genom ett dotterbolag dels hotat med att avbryta ett samarbete med två olika företag (bolag A respektive B), dels avbrutit samarbetet med bolag B, för att förmå bolag A respektive B att säga upp sina partneravtal med en av företagets konkurrenter. Företaget bestred yrkandet på den grunden att företaget inte kunde tillskrivas dess dotterbolags agerande men vitsordade skäligheten i och för sig av yrkad konkurrensskadeavgift. Tingsrätten fann att företaget var ansvarigt för dess dotterbolags agerande och att agerandet inneburit en uppsåtlig överträdelse av förbudet i 19 § KL. Domstolen fann i fråga om konkurrensskadevgiften inte skäl att frångå yrkat belopp. Domen är överklagad. Konkurrensskadeavgift om utdömd. , dom den 1999 (MD 1999:17) yrkade att ett företag på sprängmedelsmarknaden skulle förpliktas att betala konkurrensskadeavgift med , varav avsåg förfarandet under punkt 2 nedan. Grunden för yrkandet var att företaget 1.under en period av ca använt sig av en viss återför- säljare, som beviljats förmånligare affärsvillkor än övriga återförsäljare, i syfte att eliminera importkonkurrensen från ett visst utländskt företag, och 2.under en viss tid (2,) med kunder tillämpat exklusiva inköpsavtal och avtal med liknande effekt. Företaget bestred käromålet. Tingsrätten ogillade yrkandet såvitt avsåg förfarandet under punkt 1. Tingsrätten konstaterade att förfarandet under punkt 2 rört sju avtal med sex olika kunder (ett avtal ansågs inte vara så långtgående att det var att jämställa med ett exklusivavtal), vilka för , högst , åtagit sig att uteslutande eller i vart fall i mycket stor utsträckning hålla sig till det berörda företaget vid sina inköp av sprängmedel. De sex kunderna motsvarade en mycket liten andel av den totala försäljningen av sprängmedel på den svenska marknaden. Tingsrätten fann mot den redovisade bakgrunden att öveträdelsen fick anses vara mindre allvarlig. Konkurrensskadeavgiften bestämdes därför till . Båda parter överklagade tingsrättens dom. ändrade tingsrättens dom såvitt avsåg storleken på konkurrensskadeavgiften, som bestämdes till . Domstolen konstaterade att förfarandet rört sig om åtta avtal som inneburit att sex kunder bundits att uteslutande eller i vart fall i mycket stor utsträckning anlita det berörda företaget som leverantör av sprängmedel, som de avtalade leveranserna undandragits konkurrerande leverantörer. Förfarandet kunde under inga omständigheter anses vara ringa. Inte heller kunde förfarandet från konkurrenssynpunkt anses i sig vara av mindre allvarligt slag. Domstolen konstaterade emellertid att avtalen gällt under förhållandevis begränsad tid, högst , och omfattat endast en mindre del av den totala försäljningen av sprängmedel på den svenska marknaden. Vidare framgick av utredningen i målet att avtalen inte tillämpats fullt ut så att givna rabatter återkrävts när kunderna inte uppfyllt sina inköpsåtaganden enligt avtalen utan vänt sig till annan leverantör. fann dock, även med beaktande av de redovisade omständigheterna som talade i mildrande riktning, att avgiften borde sättas högre än den som tingsrätten fastställt Konkurrensskadeavgift om utdömd. , dom den (MD 1999:22) yrkade att ett flygföretag skulle förpliktas att betala konkurrensskadeavgift med . Grunden för yrkandet var att företaget av vägrat teckna s.k. interlineavtal med ett nyetablerat mindre flygföretag, vilket enligt verket varit ägnat att allvarligt begränsa konkurrensen på flygsträckan –. (Interlineavtal innebär att flygföretag träffar avtal om att bl.a. acceptera varandras biljetter). Företaget yrkade i första hand att verkets talan skulle ogillas och andra hand att avgiften skulle sättas ned till ett skäligt belopp. Tingsrätten fann att företaget uppsåtligt brutit mot förbudet 19 § konkurrenslagen. Domstolen fann, i fråga om bedömningen av allvaret i företagets överträdelse, att det rörde sig om en åtgärd mot en nykomling i själva etableringsskedet, att verkningarna av förfarandet emellertid blivit måttliga, att underlåtenheten att teckna avtal varade samt att företaget snabbt modifierat sin inställning sedan gjort klart att man såg allvarligt på saken. Öveträdelsen kunde inte anses så ringa att företaget inte skulle påföras någon avgift men heller inte så allvarlig att det var motiverat med en avgift i den storleksordning som verket yrkat. Tingsrätten fann därför att avgiften, trots att verkningarna av förfarandet på konkurrensen blev måttliga, med beaktande av de preventiva skälen för utdömande av konkurrensskadeavgift, borde bestämmas till ett inte helt ringa belopp. Avgiften bestämdes därför till . och överklagade domen. fann i likhet med tingsrätten att företaget överträtt förbudet i 19 § KL och ådragit sig en skyldighet att betala konkurrens- skadeavgift. Domstolen fann inte anledning att göra någon annan bedömning än den tingsrätten gjort i fråga om storleken på konkurrensskadeavgiften. Konkurrensskadeavgift om utdömd. , dom den 2000 (MD 2000:2) yrkade i tingsrätten att ett järnvägsföretag skulle förpliktas att i första hand betala konkurrensskadeavgift på för att ha gjort sig skyldigt till underprissättning i strid mot 19 § KL och i andra hand att företaget skulle förpliktas att betala konkurrens- skadeavgift med för att ha gjort sig skyldigt till missbruk av monopolmakt i strid mot 19 § KL. Som grund för förstahandsyrkandet gjordes gällande att företaget vid en upphandling av persontrafik på järnväg uppsåtligen vid anbudsgivningen tillämpat en prissättning som understigit företagets genomsnittliga rörliga kostnad för den aktuella trafiken i syfte att eliminera ett annat företag (B) från marknaden eller allvarligt försvaga det senare företaget eller hindra nya företag att komma in på marknaden. Det gjordes gällande att företaget i vart fall uppsåtligen underskridit sin genomsnittliga totala kostnad för trafiken i fråga som ett led i en plan syftande till att eliminera det andra företaget från marknaden eller allvarligt försvaga detta företag eller hindra nya företag från att komma in på marknaden. – Som grund för andrahandsyrkandet gjordes gällande att företaget uppsåtligen eller i vart fall av oaktsamhet missbrukat sitt lagliga monopol på den icke konkurrensutsatta persontrafiken på järnväg genom att med medel intjänade på denna marknad subventionera verksamhet på den närliggande konkurrensutsatta marknaden för entreprenadverksamhet, vilket varit ägnat att skada företagets svåraste konkurrent (B) och att snedvrida och försvaga konkurrensen på den senare marknaden. Företaget bestred käromålet men vitsordade som skälig konkurrens- skadeavgift i och för sig såvitt avsåg både förstahands- som andrahandsyrkandet. Om domstolen skulle funnit att företaget av oaktsamhet missbrukat monopolmakt i strid med 19 § KL vitsordades som skälig konkurrensskadeavgift. fann i sin dom (dom den 1998,, mål T 8-103- 96) att företaget uppsåtligen brutit mot bestämmelserna i 19 § KL i enlighet med förstahandsyrkande. När det gällde frågan om storleken på konkurrensskadeavgiften konstaterade domstolen att förfarandet haft sin udd riktad mot företagets svåraste konkurrent (B), vilken tidigare besegrat företaget i en anbudstävling, avseende den aktuella trafiken. Genom företagets underprisbud förlorade B den aktuella trafiken , vilket inneburet ett allvarligt bakslag för ett företag som försökt ta sig in på en tidigare stängd marknad. B åsamkades också förluster till följd av att man inte fullt ut kunde utnyttja bl.a. de verkstadsresurser med inriktning på tågtrafik man byggt upp. Det uppseendeväckande låga anbudet från det berörda företagets sida hade nog en avkylande effekt på andra, potentiella konkurrenter till företaget. De påvisade förhållandena talade, enligt tingsrätten, för att det bestämdes en förhållandevis hög konkurrensskadeavgift, i synnerhet mot bakgrund av att anbudet innebar risker för att konkurrensen på den då avreglerade marknaden kom av sig. Mot det redovisade ställde tingsrätten bl.a. att det kunde konstateras att B inte blev utslaget utan alltjämt var verksamt på tågtrafikmarknaden. Någon klart påvisbar skada tycktes därför inte ha förekommit. För det berörda företaget talade också att överträdelsen begåtts ganska efter det att konkurrenslagen trätt i kraft och att man inom företaget möjligen inte vid anbudstillfället helt insåg vidden av de risker för konkurrensen som ett underpris innebar.