sou · GPB352d3 · 2002-01-01 00:00:00 — Däremot präglades och tidigare de platser som fanns i barnomsorgen av en jämn och likvärdig kvalitet och relativt stor homogenitet. har den kvalitativa jämlikheten sannolikt minskat, dvs. personaltäthet, gruppstorlek, utbildningsnivå, föräldraavgiftens storlek m.m. varierar mellan olika kommuner, och mellan enskilda och kommunala förskolor och fritidshem. 5.8Barnomsorg i andra länder Till skillnad från i många andra välfärdsstater har barnomsorgs- politiken i varit ett viktigt element i jämställdhetsarbetet. Barnomsorgspolitiken syftar, som vi sett, till att uppfylla såväl mål om god tillsyn, omsorg och pedagogik, som mål om jämställdhet mellan könen. En kärnpunkt i den svenska jämställdhetsmodellen är att både kvinnor och män ska kunna förena familj och deltagande på arbetsmarknaden. En förutsättning för detta har varit tillgången till offentligt finansierad heltids- omsorg. I många andra länder har barnomsorgssystemet inte alls utvecklats med tanke på två förvärvsarbetande föräldrar. Barn- omsorgen har behållit karaktären av kindergarten och har inte varit direkt avsedd att möjliggöra för båda föräldrarna att förena familj och arbete. Även ensamstående mödrar har i många länder kunnat erhålla någon form av vårdnadsbidrag för att själv ta hand om barnen. Generellt sett har barnomsorg ofta betraktats som en privat snarare än en politisk fråga. Men som detta avsnitt kommer att visa är detta under förändring. Barnomsorgen är ett av de välfärdspolitiska områden som snarare ökat än minskat i betydelse , både inom EU och bland många andra OECD- länder. Detta hänger bland annat, vilket vi kommer tillbaka till, samman med en uppluckring av traditionella könsmönster. Vi kan grovt urskilja tre barnomsorgsmodeller i analogi med Esping-Andersens klassiska indelning i en liberal, en konservativ och en socialdemokratisk välfärdsregim. I sin senare forskning har också i högre grad integrerat familjen i sin analys, vilket ligger i linje med vad några av hans feministiska kritiker tidigare efterlyst. En välfärdsstatsregim kännetecknas av olika grader av defamilialization, det vill säga i vilken grad familjens eller hushållets välfärds- och omsorgsansvar mildras genom tillgång på antingen offentlig service eller marknadsbaserad service (1990; 1999:51). I den liberala välfärdsregimen22 är marknadsinslaget viktigt. Offentligt stöd till barnomsorg ges främst i form av skatteavdrag, vilket är minst gynnsamt för låginkomsttagare. Skatteavdrag bidrar till att stimulera uppkomsten av en barnomsorgsmarknad. Even- tuella offentliga barnomsorgsprogram riktar sig i första hand till dem som inte kan ordna barnomsorgen genom familjen eller marknaden. Den liberala regimen är genom sitt gynnande av marknaden öppen för en högre grad av defamilialization än den konservativa välfärdsregimen. Typfallet här är med en relativt hög andel yrkesarbetande småbarnsmödrar och många olika informella och privata barnomsorgsalternativ. Den konservativa välfärdsregimen är den som i högst grad förutsätter att familjen utgör den främsta källan till barnomsorg. Till skillnad från den liberala modellen är det familjepolitiska stödet relativt generöst, men det är utformat så att det gynnar en manlig försörjarmodell. Vårdnadsbidrag föredras framför offentligt under- stödd barnomsorg. Förskoleverksamhet bedrivs i första hand på deltid och förutsätter att någon vuxen finns hemma större . (speciellt gamla ) är prototypen. I den socialdemokratiska välfärdsregimen, som vi beskrev i inledningen, är barnomsorgspolitiken en del av den sociala infra- strukturen. Förutom utgör också ett typexempel på denna regim. De övriga nordiska länderna hör i många av- seenden hit, men har också tydligare drag av de andra modellerna. Som antyddes inledningsvis har 1990-talets utveckling i allt högre grad kommit att undergräva den manliga enförsörjarfamiljen. Kvinnors förvärvsfrekvens ökar och genom bland annat kvinnornas politiska och fackliga delaktighet har frågor om barnomsorg och föräldraledighet fått ökad politisk aktualitet. I det följande redo- görs kortfattat för utvecklingen i och inom EU-området. Det finns inte här möjlighet att göra några uttömmande och 22 Underlaget till följande avsnitt finns i ; Mahon . systematiska jämförelser, utan vi vill endast peka på några över- gripande tendenser. Någon enhetlig nordisk barnomsorgsmodell har aldrig funnits, men det finns en tendens till ökad barnomsorgspolitisk konver- gens. Traditionellt har , och satsat på heldagsomsorg medan och lagt tyngdpunkten vid deltidsförskolor. Riktningen har varit ett utökat offentligt åtagande för barnomsorg. Detta har skett både i form av utbyggnad av barnomsorgsinstitutioner och i form av mer generös föräldraledighet och vårdnadsbidrag. På en övergripande nivå har det offentliga ansvaret för barnomsorgen stärkts, som utrymmet för individuella och privata lösningar ökat (NOSOSKO 2000). I Tabell 7 ser vi att andelen barn inskrivna i förskoleverksamhet ökat i alla åldersgrupper, med ett undantag. Undantaget utgörs av finska barn , vilket förklaras av att införde ett vårdnadsbidrag för barn . För att motverka att det institutionella barnomsorgssystemet urholkades infördes också en garanterad rätt till barnomsorgsplats för de föräldrar som så önskade (, Kuusipalo & Styrkarsdóttir 1999). Barn inskrivna i förskoleverksamhet (daghem, familje- dagvårdare) efter ålder i procent av respektive åldersgrupper 1Från 1995 enbart barn i åldern 0–. 2Från 1997 enbart barn i åldern 0–. 3Från och med 1998 finns särskilda förskoleklasser för 6-åringar. Dessa barn är inte medräknade om de inte också har en plats i barnomsorgen. Statistiken i tabellen är något missvisande då det inte framgår att barn är en mycket liten del av barnen mellan 0–som är i barnomsorg. Detta hänger bl.a. samman med längden på föräldraledigheten och nivån på ersättningen. Med vissa undantag är föräldraledigheten förhållandevis generös i de nordiska länderna. Även gruppen sexåringar håller på att försvinna ifrån denna statistik. I är redan alla sexåringar skolpliktiga. I de övriga länderna har sexåringarna mer och mer slussats in i olika förskoleförberedande verksamheter. har barnomsorg legat utanför eller i utkanten av dagordning, men detta är på väg att förändras. De enskilda medlemsländernas barnomsorgssystem uppvisar mycket stora skillnader. Tyngdpunkten ligger på barn . , och råder full behovstäckning för denna åldersgrupp, men ofta endast för deltid. Gemensamt för allt fler EU-medborgare är att de ställs inför dilemmat att försöka förena familj och yrkesliv. Detta tycks tillsammans med den allt lägre nativiteten och den åldrande befolkningen driva fram en ny syn på familjepolitiken. Den demografiska situationen innebär arbetskraftsbrist på en rad områden. På många håll, speciellt utanför , utgör kvinnorna en arbetskraftsreserv. En utbyggd barnomsorg och förbättrad ersättning vid föräldra- ledighet uppmuntrar kvinnor att öka sitt deltagande på arbetsmarknaden och att inte lämna arbetsmarknaden i samband med barnafödsel. Både EU och institutioner som har i allt högre utsträckning uppmärksammat denna problematik (1997; 2000; Hantrais 2000). gång har den svenska välfärdsmodellen ibland förklarats död, emellertid pekar den jämförande forskningen på att många välfärdsprogram åtnjutit en förvånansvärd hög stabilitet (Pierson 1996; 1996). Vår analys av svensk, offentligt finansierad, barnomsorg visar att det inte heller här är fråga om några större nedmonteringar, utan snarare en fråga om både kontinuitet och förändring. Nedan summerar vi kort våra resultat gällande förändringar i de fem kriterier vi undersökt vad gäller det svenska barnomsorgs- systemets utveckling . Karaktäriseras barn- omsorgen fortfarande av 1) generös offentlig finansiering, 2) universalism, 3) hög kvalitet på de sociala tjänsterna, 4) be- gränsat spelrum för den privata sektorn och 5) jämlikhet? Resurserna till förskola och fritidshem räknat per barn minskade . Denna minskning bör relateras till den ökning i antalet barn som kom att efterfråga en förskoleplats. En mini babyboom ökade temporärt efterfrågan som kommunerna brottades med finansiella åtstramningar. förbättrades den finansiella situationen för förskolan, men inte för skolbarnomsorgen som även fortsättningsvis varit utsatt för besparingar. Ett kanske förvånande resultat är att universalismen har stärkts . Detta blir tydligt i den förskjutning av fokus från barnomsorg som en service för förvärvsarbetande föräldrar (och för barn med särskilda behov) till förskolan som en social och medborgerlig rättighet för allt fler grupper av förskolebarn. Generellt sett har ambitionerna med förskolan stärkts och allt fler och större andelar barn fick plats i förskolan. En del av denna utveckling kan också ses i att barnomsorgen numera sorterar under utbildningspolitiken och inte socialpolitiken. Intressant nog har därmed en av den svenska välfärdsmodellens grundpelare, universalismen, fördjupats. Då det saknas studier på nationell nivå om kvalitetsutvecklingen , är det svårt att avgöra vad som faktiskt hänt med kvaliteten i barnomsorgen på en övergripande nivå. Den ovan beskrivna finansiella utvecklingen ledde till minskad personaltäthet och större barngrupper. En uttunning av resurser har troligen haft negativa effekter för kvaliteten, men drabbar olika grupper olika hårt. De kvalitativa skillnaderna mellan kommuner och stadsdelar är stora, vilket vi återkommer till under diskussionen om jämlikhet. Inslagen av privatisering inom ramen för det offentligt finansie- rade barnomsorgssystemet har ökat. Visserligen är fortfarande antalet barn i enskilda vinstdrivande förskolor litet, men icke desto mindre har acceptansen för privata och enskilda barnomsorgs- producenter ökat. De flesta barn i enskilda förskolor finns i föräldrakooperativ. En annan form av privatisering är att föräldra- avgifterna andel av kostnaderna för barnomsorgen ökat. Är tillgången på barnomsorg jämlikt fördelad? Vi har undersökt jämlikheten utifrån civilstånd, klass, utbildningsnivå, arbetskrafts- status och etnicitet. Kort sagt har vi funnit att på aggregerad nivå har skillnaderna mellan dessa olika grupper minskat vad gäller tillgång till barnomsorgsplats. Men är de geografiska skillnaderna stora och därmed kan klyftorna mellan olika kommuner och stadsdelar ha ökat. En generell trend under 1990- talet har varit decentralisering av ansvar från staten till kommunerna och från regelstyrning till en målstyrd och resultat- orienterad verksamhet. Kommunerna fick därmed större frihet att bestämma över verksamhetens innehåll och hur barnomsorgen ska organiseras (jämför även kapitel i denna volym). Det går att hitta både goda och dåliga exempel på barnomsorgs- verksamhet. Decentraliseringen understödjer olikhet mellan kommuner. På vissa håll har man generösa regler vad gäller t.ex. tillgången till barnomsorg för barn till arbetslösa och föräldralediga. På andra håll mister dessa barn sin plats. Inte minst drabbades många invandrargrupper hårt. Redan utsatta grupper miste därigenom det stöd barnomsorgen kan utgöra för t.ex. barns sociala och språkliga utveckling. Även vad gäller föräldraavgifter är variationerna stora. Vår tolkning av utvecklingen är att den är ett resultat av en kombination av ekonomiska, demografiska och politiska faktorer som tar sig uttryck i såväl kontinuitet som för- ändring, snarare än en nedmontering av den svenska barnomsorgs- och tvåförsörjarmodellen. I en internationell kontext blir detta ännu tydligare. Det finns inga tecken på att närmar sig de liberala eller konservativa välfärdsregimernas barnomsorgsmodeller eller den manliga enförsörjarmodellen. Mot att så skulle vara fallet talar också de beslut som fattades ; och som innebär att maxtaxa och allmän förskola för fyra- och femåringar införs, samt att barn till arbetslösa och föräldralediga ges rätt till en plats i förskolan. Det betyder inte att den svenska barnomsorgen är utan problem, men även problemen präglas av såväl kontinuitet som förändring. Om skillnaden tidigare gick mellan dem som hade daghemsplats och dem som inte hade det, går den snarare mellan dem som har barnomsorg av hög kvalitet och dem som har barnomsorg av låg kvalitet. SOU 2001:52 Den svenska barnomsorgsmodellen Antman, P. Barn och äldreomsorg i och . Anttonen, A. & J. Sipilä, 1996. : Is it Possible to Identify Models?, , vol. , B., , , e-post . & G. Kärrby & I. . 2001 (kommande). Strukturella faktorer och pedagogisk kvalitet i barnomsorg och skola. En studie i implementering av svensk välfärdspolitik1985–1991. : Political Studies. & J. Kuusipalo & A. Styrkarsdóttir, 1999. Debatten om barnomsorgspolitiken, i , C. et al. ), Likestilte demokratier? Kjønn og politikk i . : Universitets- forlaget. Modeller för barnomsorg och föräldraledighet, i , C. et al. ), Likestilte demokratier? Kjønn og politikk i . : Universitets- forlaget. Jämställdhetspolitiska idéer och strategier, Arbetsmarknad & Arbetsliv, 7:15–29. & B. , 2001. Välfärdsstatens nya ansikte. Demokrati och marknadsreformer inom den offentliga sektorn. & J. , 1998. Welfare-State Retrenchment Revisited. Entitlement Cuts, Public Sector Restructuring and Inegalitarian in , World Politics 51:67–98 Ds 1999:53, i praktiken. Edebalk, P. G., A-C. Socialförsäkringarna: ett samhällsekonomiskt perspektiv. & W. Korpi, 1987. From Poor Relief to Institutional Welfare States, i , R. et al. ), The Scandinavian Model. The Three Worlds of Welfare Capitalism. En metodbok för ut- värdering. & P. Antman, 1996. Välfärd på entreprenad, i , J. & I. Wennemo (red. ), Generell välfärd. Hot och möjligheter? , S. 1994. Childcare and Types of Welfare States, i . (red.) Gendering Welfare States. & M. , 1998. Förändringar av kvalitet och produktivitet i barnomsorg, skola och äldreomsorg. 90 studier om 90-talet. Hatje, A-K. Från treklang till triangeldrama. Barnträdgården som ett kvinnligt samhällsprojekt –1940-talen. : Historiska Media. Stability through Change: The pervasiveness of Political Ideas, , 19:293–312. Familjepolitik: samhällsförändringar och partistrategier 1960–1990. Nya förutsättningar i förskolan. Förskolechefers och förskollärares erfarenheter av arbete i resultatenhet. FoU- rapport 1995:4. : Forsknings- och utvecklingsbyrån, . , S. 2000. Genusstrukturer och lokala välfärdsmodeller. Fyra kommuner möter omvandlingen av den offentliga sektorn. Regionstudier nr 40. Kjulin, U. Economic Perspectives on Child Care. Nr 56 avhandling. Ekonomiska studier utgivna av . Kärrby, G. Kvalitet i pedagogiskt arbete med barn. Nya vägar inom barnomsorgen. The Woman-Friendly Welfare State: The Case of and , i , J. ), Women and Social Policies in Europe. LO, 1996. Barnomsorg, förvärvsarbete och jämställdhet. Ett faktamaterial om förhållandena . LO, 2000. Löneutvecklingen de två senaste avtalsrörelserna . Förskolan, också en arbetsplats. Hur påverkar resurser och arbetsledning personalen i kommunala och privata förskolor? : Forsknings- och utvecklingsbyrå. Läroplan för förskolan 1–, Lpfö 98 Mahon, R., 1997. Child Care in and : Policy and Politics, Social Politics, , Fall 1997. Mahon, R. & S. , (red.) Child Care at the Crossroads: Gender and Welfare State Restructuring. Routledge (under utgivning). NOSOSKO, 2000. Social tryghed i de nordiske lande. Omfang, udgifter og finansiering 1998. : Nordisk Social- statistisk Komité nr. , U., , e-post . Ett kvinnligt nollsummespel eller? i (red.) Medmänsklighet att hyra? Kvinnor, män och inkomster. Jämställdhet och ekonomiskt oberoende. From to Child Care Centers: A History of Working Mothers and Child Care in in Feminst Economics, No. Family, Market and Community. Equity and Efficiency in Social Policy. Social Policy Studies No. Pierson, P. (1996) The New Politics of the , World Politics 48 Pressmeddelande , 2000. Maxtaxan får stöd av utbildningsutskottet. Regeringens skrivelse 1998/99:97. Utvecklingen inom den kommunala sektorn. , D. red. Gender and Welfare State Regimes. SCB, 1997. Den svenska barnomsorgsmodellen SOU 2001:52 SCB, 2000. Kommunernas finanser, Nationalräkenskaper. SFS 1976:381 Lag om barnomsorg SFS 1994:553 Lag om vårdnadsbidrag Rapport från barnomsorgens insida. Observationer av barn samt föräldrars synpunkter på barnomsorgens resultat- enheter. 5, 1995:5. : socialtjänsts Forsknings- och Utvecklingsbyrå. Integration mellan barnomsorg och skola. Beslut, genomförande och ekonomiska konsekvenser i tolv kommuner. Barnomsorgen i siffror 1998. Barn och personal. En utvärdering av kvalitet i fritidshem. Avgifter i förskola och fritidshem 1999. Barnomsorg och skola 2000. Beskrivande data om barnomsorg och skola 2000. Barnomsorg och skola, jämförelse tal för huvudmän, del 2. Barnomsorg och skola i siffror 2000: Del 2 – Barn, personal, elever och lärare. Tillgång och efterfrågan på barnomsorg. Enkät till föräldrar med barn i åldern 1–. Barnomsorg, skola och vuxenutbildning. Jämförelsetal för huvudmän. Del 1 Organisation – Personal – Resultat, Rapport 196. Produktivitet och kvalitet i barnomsorgen 1991–1996. SOU 1972:26 1981:25 Bra daghem för små barn SOU 1990:80 Förskola för alla barn 1991 – Hur blir det? SOU 1997:61 Att växa bland betong och kojor. Ett delbetänkande om barns och ungdomars uppväxtvillkor i storstädernas utsatta områden från . SOU 2000:3 Välfärd vid vägskäl. The Scandinavian Welfare States: Achievements, Crisis, and , i, , G. (red.). Welfare States in Transition. National adaptations in Global Economies. & Y. , 1996. På vinst och förlust? Hur fungerar vinstdrivna förskolor? Förändringar av kvalitet och produktivitet i barnomsorg, skola och äldreomsorg. Szebehely, M. Changing Divisions of Care-work: Caring for Children and Frail Elderly People in , i , J. Gender, Social Care and Welfare State Restructuring in Europe. Aldershot: Ashgate. Telefonkatalogen, 2001. Partierna och den stora staten: en analys av statsteorier och svensk politik , : . and Care Policy in . Background report prepared for the Childhood Education and Care Policy. /internet/publ/utr-rapp/forskola.htm VälfärdsBulletinen, 1994. Det här kapitlet handlar om insatser för barn och unga och då särskilt omhändertaganden för samhällsvård. Skälet till att rapporten skrivs är att antalet barn och ungdomar i samhällsvård ökat . Det är ett brott i en tidigare utveckling där antalet minskat ända . Tanken med rapporten är att ge en relativt noggrann bild av förändringarna . En annan bakgrund till rapporten är att det uttryckts en mer allmän oro för att barn i ökad utsträckning far illa, eller annorlunda uttryckt att barns och ungas utsatthet ökar. Uppgång i antalet polisanmälningar om barnmisshandel, fler och fler telefonsamtal till , oroande rapporter om mobbning, ökat våld och stigande bruk av alkohol och narkotika bland ungdomar samt fler anmäl- ningar till är några tecken som pekar i den rikt- ningen. Det är emellertid inte alldeles givet hur man skall tolka dessa siffror. Man kan tänka sig att bakom dessa förändringar ligger försämringar i barnfamiljernas situation och att besparingarna inom den offentliga sektorn bidragit till att barns och ungas uppväxt- villkor faktiskt försämrats. Men det är också möjligt att exempelvis fler samtal till och ökat antal anmälningar till polis och social- tjänst åtminstone delvis kan bero på att allmänheten och professio- nella i högre grad uppmärksammar barns problem. Benägenheten att anmäla kan alltså ha ökat, både i situationer när barn far illa på grund av problem i hemmet och när unga bryter mot samhällets normer exempelvis i skolan (se ; Estrada 1999; 2000). 1 Stort och varmt tack till vid statistikenhet. Hon har tagit fram stora delar av det statistiska underlaget och har även på andra sätt medverkat till att studien genomfördes. Omhändertaganden för samhällsvård görs av individ- och familjeomsorg. Man brukar använda beteckningen social barnavård eller barnavård för den del av som sysslar med dessa uppgifter. Den sociala barnavårdens verksamhet regleras i Socialtjänstlagen (SFS1980:620) och LVU (Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga, SFS 1990:52). Socialtjänstlagen styr all individ- och familjeomsorg – förutom social barnavård också missbrukarvård och socialbidrags- hantering. Kommunen har ett övergripande ansvar för barn och ungas uppväxtvillkor, men framförallt en skyldighet att utreda och, när det är befogat, ingripa i situationer när enskilda barn och unga misstänks fara illa. I huvudsak är den sociala barnavården en individinriktad verksamhet där enskilda barn och föräldrar efter anmälningar eller ansökningar utreds och erbjuds olika typer av insatser, om de anses vara i behov av barnavårdens stöd. Större delen av den barnavårdande insatsrepertoar som beslutas med stöd av socialtjänstlagen utgörs av olika typer av öppenvårds- insatser. Här finner vi dock också omhändertaganden där barn och unga, med eget och/eller föräldrars samtycke, för längre eller placeras i fosterhem (familjehem) eller i institutions- vård. LVU är en speciallag som reglerar de tvångsomhänder- taganden som kan göras när barn och unga far illa på grund av föräldrarnas problem eller på grund av de ungas eget beteende. I praktiken motiveras tvångsomhändertaganden av små barn ofta av föräldrars missbruk, psykiska problem och sådana andra föräldra- relaterade problem som brukar gå under samlingsbeteckningen brister i omsorgen. När det gäller tonåringar är kriminalitet och missbruk de vanligaste motiven till tvångsingripanden. Omhändertaganden – eller dygnsvård (vi kommer att växla mellan begreppen) – kan innebära mycket långtgående ingripanden i familjers liv och detta gäller både sådana som genomförs frivilligt och med stöd av tvångslagstiftning. Frivilliga omhändertaganden är mycket vanligare än tvångsomhändertaganden (även om frivil- ligheten kan vara illusorisk för en förälder som inte upplever sig ha något eget alternativ eller där hotet om ett tvångsomhändertagande finns med i bakgrunden; se t.ex. 1998). Omkring hälften av omhändertagandena inleds med en placering i någon form av institutionsvård. Vid LVU-placeringar är institutionsvård vanligast. För små barn som placeras är fosterhemsplacering huvudalternativet (1993; , Sallnäs & 1999). Trots dess residuala karaktär kommer många barn och ungdomar på olika sätt i kontakt med den sociala barnavården. Tidigare undersökningar har visat att av alla födda (och boende i landet när de är ) före vuxen ålder har varit i fosterhem eller institutionsvård (1996c). Andelen barn och unga som möter barnavården, t.ex. i form av en kontaktfamilj, genom att man träffar en socialsekreterare i samband med en polisanmälan eller någon annan form av barnavårdsutredning, är givetvis mycket större. Till detta skall läggas att för en relativt stor del av de unga som kommer i kontakt med barnavården rör det sig om insatser av mycket ingripande och långvarig karaktär, det kan t.ex. handla om en fosterbarnsplacering som varar . På så sätt är den sociala barnavården mycket viktig för enskilda individer. Den här rapporten behandlar inte effekter av omhändertaganden, vare sig för föräldrar eller för barn/unga. För sådana diskussioner hänvisar vi till annan forskning. Dygnsvård är nämligen den mest omdiskuterade insatsen inom den sociala barnavården och även jämförelsevis välbeforskad. Fosterbarnsforskningens moderna svenska rötter går att söka i det så kallade Barn i kris-projektet (i sin tur med bakgrund i forskningen vid , se 1988; 1990; 1990). Här skall inte närmare redogöras för forskningsresultaten (för en fyllig genomgång av svensk forskning om fosterbarnsvård, se 1996a; b). Grovt sett kan ändå sägas att det finns en ökande skepsis mot familjehemsvård . Denna tveksamhet baseras på forskningsresultat som pekar på inga eller svaga positiva, långsiktiga effekter av längre placeringar i dygnsvård (se översikt i 1996a). När det gäller effekter av institutionsvård är det sämre ställt med svensk forskning.