sou · GPB385d3 · 2002-01-01 00:00:00 — regeringen, de samtalsuppteckningar som gjorts i de expertsamtal som fört med i syfte att vinna ökad klarhet om den främmande undervattensverksamheten som försvarets myndigheter lämnat till regeringen, tidigare utredningar på området samt det material i övrigt från berörda myndigheter som kommissionen ansåg sig behöva för sitt arbete.1 Kommissionen skulle också beakta undervattensverksamheten och ubåtsskyddsverksamheten både i dess historiska och dess säkerhets- och försvarspolitiska sammanhang. Granskningen skulle däremot inte omfatta den säkerhetspolitik som fört och inte heller utmynna i konkreta förslag till framtida åtgärder inom försvaret. Eftersom betänkandet inte omfattade någon bredare säkerhetspolitisk analys har kommissionens förhållningssätt ibland beskrivits som naturvetenskapligt-tekniskt.2 avvisade, som tidigare nämnts, värdering i nationalitetsfrågan. Den an- såg sig inte kunna göra något uttalande om från vilket land de främmande undervattensfarkoster, som kränkt svenska vatten, kommit. Detta gällde såväl Hårsfjärdenhändelserna som övriga incidenter. Kommissionen fann att U 137:s inträngande i varit avsiktligt och att ubåten var kärnvapenbestyckad.3 redovisade statistik rörande observationer och kränkningar 1994. Uppgifterna har kompletterats i denna utredning med observationer 2000.4 pekade på två frågor som borde utredas vidare. Det gällde möjligheten att med modern bildbehandlings- teknik göra analyser av fotografier i samband med den s.k. Karls- krona-incidenten . Den andra frågan gällde det s.k. typ- ljudet.5 Statsminister räknade med en svår debatt sedan kommissionen lämnat sitt betänkande. ansåg emellertid att han sällan så totalt felbedömt reaktionerna på ett dokument och de konsekvenser som skulle följa. Han ansåg sig vidare oavsiktligt ha bidragit till intrycket att slutsatser inte 1SOU 1995:135, s. 2Bo Huldt, "Ubåtskränkningarna- Frågor om bakgrund och motiv, Internationella Studier, 1996:1. 3SOU 1995:135, s. s. 10 12, samt 211 234. var särskilt märkvärdiga. Tydliga militära och politiska slutsatser drogs inte efter kommissionens rapport. På något underligt sätt rann det hela ut i sanden.6 fann att bekräftat den bild av kontinuerliga kränkningar till i alla fall som de militära myndigheterna och jag ibland antyddes ha hittat på alldeles själva. Och i nationalitetsfrågan har man trasslat in sig i en situation där alla vet vad det är vi vet och bedömer, men där man inte vågar eller inte vill säga detta öppet.7 6Ingvar , Ur skuggan av (1999), s. 113. 7Carl Bildts veckobrev v5, . 8 Kapaciteten på svensk sida för rätten att i fred insätta vapenmakt återfinns i rege- ringsformen 9 §, i vilken stadgas: Regeringen får bemyndiga försvarsmakten att använda våld i enlighet med internationell rätt och sedvänja för att hindra kränkning av rikets territorium i fred eller under krig mellan främmande stater. I regeringens förordning om verksamheten inom Försvarsmakten1 hade Försvarsmakten ålagts att i fred också ha förmåga att upp- täcka och avvisa kränkningar av svenskt territorium. I samma förordning ålades Överbefälhavaren särskilt att ingripa mot kränkningar av svenskt territorium. Någon sådan uppgift fanns ej angiven i tidigare instruktion för ÖB. 1994 utfärdade regeringen en ny instruktion för Försvarsmakten, Förordningen med instruktion för Försvarsmakten2 som formulerade uppgiften: Försvarsmakten skall i fred övervaka och hävda territoriella integritet i luften, till sjöss och på marken. I motsvarande nu gällande förordning3 avspeglar sig det för- ändrade säkerhetspolitiska läget av i den kortare frasen: För- svarsmakten skall hävda territoriella integritet. Regeringens instrument för att för ÖB och Försvarsmakten klarlägga de gränser för och förfaranden vid våldsanvändning vid hävdandet av rikets territoriella integritet, som regeringen på politiska grunder ansåg skulle tillämpas, är IKFN. Den första versionen av IKFN – Instruktion för krigsmakten vid hävdandet av rikets oberoende under allmänt fredstillstånd samt Kapaciteten på svensk sida under krig mellan främmande makter varunder är neutralt fastställdes den 23 januari 1951.4 Överbefälhavarens tillämpnings- föreskrifter fastställdes kort därefter.5 Denna första version, IKFN 1951, ersattes av utgåva. Nya utgåvor av IKFN kom , 1984 och 1995. IKFN består i princip av två delar, anvisningar för hävdandet av rikets integritet under allmänt fredstillstånd, och under neutralitet. Nedan behandlas endast bestämmelser rörande främmande ubåtar under allmänt fredstillstånd. De författningar, kungörelser och tillämpningsföreskrifter, vilka tillsammans utgör IKFN, har i huvudsak varit och är alltjämt öppna handlingar. De upprepade ubåtskränkningarna har emellertid ställt allt större krav på att detaljer rörande våra taktiska metoder och åtgärder för att hävda rikets integritet hålls hemliga, varigenom en kränkande makt ej så lätt skall kunna bedöma vår ubåtsskyddsförmåga och förutse våra intentioner. Att sådana detaljföreskrifter blev nödvändiga berodde också på att syftet med ett ingripande mot en kränkande ubåt blev allt mera sofistikerat. Hemliga detaljanvisningar har därför utgetts av Överbefälhavaren liksom av Chefen för marinen. Regeringens primära syfte med IKFN 1951 var att ge anvisning- ar för militära chefers agerande i händelse av ett överraskande an- grepp. I takt med att kränkningar av sjöterritoriet och luftrummet blivit alltmer frekvent förekommande under 1960-, 70- och 80- talen, dvs. under den epok som betecknats det , har emellertid IKFN kommit att i första hand uppfattas som rege- ringens och ÖB föreskrifter och anvisningar för hur olika former av incidenter i fred skall hanteras. Andra viktiga författningar är Tillträdesförordningen och IKFN-förordningen, lagen om Sveriges sjöterritorium, Skydds- områdeskungörelsen och Sjötrafikkungörelsen.6 Bestämmelserna rörande utländska örlogsfartygs uppträdande på svenskt sjöterritorium sammanhänger till del med sjöterritoriets indelning i inre och yttre vatten. Den gamla tillträdeskungörelsen medgav oskadlig genomfart utan någon form av anmälan av såväl yttre som inre territorialvatten. 4Fö/FKE nr.204. 5Fst Avd M nr.49:11. 6Tidigare Tillträdeskungörelsen, SF nr.467/1925; SFS 1982:756; SFS 1966:374; SFS 1967:10; och SFS 1967:115. Kapaciteten på svensk sida 1951 försvann rätten till sådan genomfart av det inre territorial- vattnet. Som en följd av baslinjeutrednings förslag7, base- rat havsrätt, bestämdes i lag utsträckningen av inre och yttre vatten, baserat på räta linjer mellan baslinjepunkter. Den ökande aktiviteten från Warszawa-paktstaternas sida föranledde regeringen att kräva på diplomatisk väg gjord anmälan före oskadlig genomfart av territorialhavet. När det stod klart att skulle komma att enas om som territorialhavsbredd, beslutade att fr.o.m. utsträcka territorialhavet till () utanför baslinjerna. Från upphävdes kravet på diplomatisk anmälan före oskadlig genomfart; endast anmälan till regional ledning inom krävdes . senare försvann också detta krav. Dessa förändringar bör ses i ljuset av den förändrade säkerhetspolitiska situation som uppstått i och med , demokratiseringsprocessen i de forna och det ökade internationella samarbetet, t.ex. övningsverk- samhet inom Pff:s (Partnerskap för fred) ram. För utländsk ubåt som genomför oskadlig genomfart har gällt att den skall framföras i övervattensläge och ha nationsflagga hissad. En främmande ubåt som i undervattensläge inkommit på svenskt territorialvatten skulle enligt IKFN 1951 på lämpligt sätt upp- märksamgöras på förhållandet. Om då ubåten inte genom sin manöver visade att den ämnade lämna territoriet, skulle vapenmakt tillgripas. Ubåten skulle om möjligt tvingas till ytan innan den avvisades. Marinen fick någon eller några tydliga indikationer på att främmande ubåtar uppträdde på svenskt sjö- territorium. Den grundläggande bestämmelsen i IKFN 1962 blev mer koncis: Främmande undervattensbåt, som i undervattensläge påträffas inom svenskt territorialvatten skall avvisas därifrån, om så erfordras med vapenmakt. Vidare infördes i IKFN 1962 att Överbefälhavaren självständigt kunde fatta beslut att vapenmakt utan föregående varning skulle tillgripas mot en främmande ubåt. Denna rättighet gällde inom hela sjöterritoriet, således inom både territorialhavet och inre vatten. 7 SOU 1965:1. Kapaciteten på svensk sida upplaga av IKFN innebar ingen förändring i sak ifråga om rätten att beordra vapenmakt utan föregående varning. Bestäm- melserna hade emellertid blivit mera detaljerade i och med att syftet med verkningselden angavs till att tvinga ubåten inta övervattensläge så att dess nationalitet kunde klarläggas innan den avvisades. Den ändrade militärterritoriella indelningen i sex militär- områden, som infördes per , innebar att militär- befälhavarna under ÖB fick ett odelat operativt ansvar i såväl krig som fred, således också för incidentverksamheten, vilket lades fast i IKFN 1967. Genom tillkomsten av milo-organisationen uppstod ännu en nivå i befälskedjan. Den operativa lydnadslinjen vid t.ex. en ubåtsincident gick således från Överbefälhavaren via berörd militärbefälhavare till cheferna på den lägre regionala nivån, dvs. örlogsbaschef och kustartilleriförsvarschef. Det tog innan milostaberna hade byggt upp en tillräcklig personell kapacitet att hantera olika former av incidenter. förbättrades givetvis situationen, men den befälskadern kom aldrig att bli tillräckligt stor för att kunna bemanna alla nivåer med tillräckligt kompetenta officerare. Det är knappast en överdrift att påstå att miloorganisationen aldrig blev helt ändamålsenlig vad avser hanterandet av undervattenskränkningar. Det fanns givetvis också andra skäl till detta, exempelvis bristen på snabbt och effektivt sekretesskyddat samband. Militärbefälhavarna gavs i ÖB tillämpningsbestämmelser en vik- tig roll i incidentverksamheten. De fick också rätt att utfärda kompletterande regionala föreskrifter. Hanteringen av media i IKFN-sammanhang behandlades i ÖB tillämpningsföreskrifter. Grundprincipen, vilken kom att gälla framgent, var att all information till media skulle lämnas av Överbefälhavaren, dvs. av Försvarsstabens Infor- mationsavdelning. Innan nästa utgåva av IKFN fastställdes utökades territorial- havsbredden från fyra till . Denna förändring kan ha varit en bidragande orsak till vissa konstaterade i tiden utdragna kränkningar av främmande ubåtar. Således inträffade ett antal av de kontakter, som svenska enheter hade under incidenterna , både utanför inloppet till och utanför Utö , med ubåt som inte ville låta sig avvisas i området mellan den tidigare territorialgränsen och Kapaciteten på svensk sida Det vill säga ubåten ansåg måhända att den lämnat svenskt territorium när den passerat ut över den tidigare territorialgränsen. Den utökade territorialhavsbredden ledde också till ett ökande antal genomfarter utan föranmälan av utländska örlogs- och stats- fartyg. Det övervägande antalet av dessa gjordes givetvis av över- vattensfartyg, men det förekom också att ubåt utförde sådan genomfart, dock i övervattensläge. Bland annat genomförde en brittisk ubåt av Oberon-klass en genomfart utan föranmälan i Öre- sundsområdet , vilket föranledde en svensk protestnote. Denna tillbakavisades dock av , som i likhet med inte accepterade det svenska kravet på föranmälan. Det utökade svenska territoriet var en av orsakerna till att en helt ny utgåva fastställdes, IKFN 1984. Serien av omfattande och i tiden utsträckta ubåtskränkningar hade nu inletts, vilket klart kan märkas genom skärpningarna av skrivningarna i regeringens förordningar och ÖB tillämpningsbestämmelser, där föreskrifterna rörande ingripande mot ubåtar sammanförts i ett särskilt avsnitt Ubåtsregler. Sålunda ställde nu statsmakterna krav på att Försvarsmakten inte bara skulle avvisa kränkningar utan också upptäcka sådana. Den senare uppgiften ställde krav på olika former av aktiva åtgärder. För att kunna klarlägga en kränkande ubåts nationalitet lade regeringen fast att ett utländskt fartyg inom svenskt territorium fick anropas, prejas och visiteras. Sedan regeringen utgivit en ny IKFN-förordning att gälla fr.o.m. , inträffade Hårsfjärden-incidenten, under vilken tillsattes. Denna föreslog att IKFN-förordningen skulle skärpas ytterligare; på svenskt inre vatten skulle vapenmakt insättas utan föregående varning i syfte att tvinga en kränkande ubåt till ytan. Regeringen bemyndigade ÖB tillämpa kommissionens förslag redan innan den skärpta förordningen börjat gälla. IKFN-förordning gjorde regeringen en klar åtskillnad mellan ingripande på inre vatten och på territorialhavet både vad avser syftet med ingripandet och graden av våld. En utländsk ubåt som påträffats i undervattensläge på territorialhavet skulle avvisas, om så erfordrades med vapenmakt. Befann sig däremot ubåten på inre vatten skulle den tvingas till ytan så att dess nationalitet kunde klarläggas. Vapenmakt utan föregående varning skulle utnyttjas om det var nödvändigt. Vid ingripande på inre vatten hade regeringen delegerat rätten att insätta vapenmakt utan föregående varning till Kapaciteten på svensk sida den chef som gjorde insatsen, medan sådan insats på territorial- havet först kunde ske sedan ÖB fattat beslut därom. Av framgick att genomförd vapeninsats på inre vatten fortsatte på territorialhavet, om ubåten lämnat det inre vattnet. Syftet var då alltjämt att avslöja ubåtens nationalitet. Även vid vapenmakt mot en ubåt på territorialhavet föreskrev ÖB att ubåten om möjligt skulle tvingas inta övervattensläge. I de olika versionerna av IKFN har regeringen givit ÖB rätt att besluta om allt kraftfullare insatser såsom insättande av verkanseld utan föregående varning och utnyttjande av sänkande vapen som kontrollerbara minor, sjunkbomber i salva och målsökande ubåtsjakttorpeder. ÖB hade inledningsvis en restriktiv inställning till att sätta dessa undantagsparagrafer i tillämpning. Men under Operation Notvarp som inleddes kort före Hårsfjärden-inciden- ten 1982 hade ÖB beslutat tillämpa de mera skärpta bestämmelser som utarbetats i Försvarsstaben. Dessa bestämmelser, som var sekretessbelagda, kom att följas av en lång rad kompletterande hemliga föreskrifter till IKFN. Från skärpte regeringen syftet med ingripande mot kränkande ubåt på inre vatten; ubåten skulle nu hindras att där bedriva fortsatt verksamhet.8 Utöver att vapenmakt skulle insättas utan föregående varning, angav regeringen att, om så erfordrades, sådana vapen fick insättas som medförde risk för att ubåten sänktes eller gjordes manöveroduglig. Detta var en betydande skärpning i regeringens inställning vad avser utnyttjande av vapenmakt; rege- ringen angav explicit att ubåten fick sänkas med allt vad det skulle kunna innebära i form av skadad eller omkommen utländsk per- sonal, miljöförstöring, risk för tredje man, etc., samt inte minst vad avser relationerna till den kränkande nationen. Ifråga om ingripande mot en kränkande ubåt på territorialhavet kvarstod huvudsyftet, att få ubåten att lämna svenskt territorium. Försvarsmakten gavs emellertid också rätt, att då särskilda för- hållanden så krävde, tillgripa vapenmakt utan föregående varning i syfte att förhindra fortsatt verksamhet. Här sades dock ej att sådana vapen fick insättas som kunde ha sänkande verkan, fastän det var uppenbart att skulle ett ingripande mot en motsträvig ubåt ha förutsättning att bli framgångsrikt, måste vapeninsatsen göras på ett sådant sätt att risken för att ubåten skadades allvarligt eller sänktes var stor. 8 SFS 1988:826. Kapaciteten på svensk sida I den senaste och alltjämt gällande versionen av IKFN, , finns ej längre grundläggande bestämmelser från regeringen och Försvarsmakten intagna i sin helhet, utan endast i utdrag, något som måste anses vara en brist. Föreskrifterna har i stället blandats kapitelvis. En tydlig observation är att föreskrifterna för ingripanden mot statsfartyg, dvs. statsägda fartyg som inte är örlogsfartyg och som brukas i icke-kommersiellt syfte, har fått ett avsevärt utökat ut- rymme, troligtvis som en följd av det starkt ökade antalet dylika fartyg från främst Warszawa-pakts-länderna, som uppträdde runt våra kuster under 1980- och , och som be- dömdes i många fall ha en knytning till annan otillåten verksamhet. De omfattande organisatoriska förändringarna som genomförts inom Försvarsmakten , vilka bl.a. resulterat i nedläggning av såväl militärbefälhavarna med milostaber som marinkommandocheferna med staber per , gör att den och alltjämt gällande i vissa av- seenden nu blivit inaktuell. 8.2Svensk ubåtsjaktförmåga 1980 och framåt 1995 redovisade läget i marinen 1980 vad avser förmågan att detektera och ingripa mot en kränkande ubåt.9 I betänkandet redovisades även den uppbyggnad av ubåtsskyddet, som inleddes efter Utö-incidenten . 9 SOU 1995:135, kapitel 6 och 10. Kapaciteten på svensk sida Nedanstående framställning är främst att se som en komplettering till nämnda betänkande. Marinens patrullbåtar utrustades från början med en enkel skrov- fast sonar vilken utbyttes mot effektivare sådan. Kustkorvetterna, som började tillföras marinen in , försågs redan från början med såväl skrovfasta sonarer som släpsonarer, VDS (Variable Depth Sonar). an- skaffades också TAS (Towed Array Sonar) som bogseras efter far- tyget. Kustkorvetterna fick härigenom möjlighet att även detektera lågfrekventa ubåtsljud. De nya minjaktfartygen, som blev operativa ungefär som kustkorvetterna, visade sig vara en viktig komponent i ubåts- skyddsverksamheten. Genom att utnyttja fartygens bildalstrande högfrekvenssonar, vars egentliga uppgift var att detektera minor, blev det möjligt att upptäcka även ubåtar och undervattens- farkoster som försökte undandra sig ubåtsjakten genom att lägga sig på eller nära botten, något som kan sägas vara ett naturligt försvarsuppträdande i den starkt kuperade undervattensterrängen i våra skärgårdsområden. Tidigt väcktes tanken att utveckla s.k. incidentvapen, dvs. icke sänkande vapen. De första incidentvapnen var antiubåtsgranater (), vilka sköts ut i en svärm för om det jagande fartyget. Kastare för sådana granater fanns på patrullbåtar, kustkorvetter och minjaktfartyg. Försök har gjorts att installera augranatkastare också på den senaste typen av kust- artilleriets bevakningsbåtar. Utveckling av en styrbar och målsökande incidenttorped force- rades och in kunde kustkorvetterna utrustas med sådana torpeder. var ubåtarnas huvuduppgift anfalls- företag, dvs. att som ett element i det djupförsvaret med torpeder anfalla och sänka i första hand en angripares invasions- tonnage. Den andra viktiga uppgiften var att lägga ut framskjutna mineringar. Förmågan att uppträda dolt innebär att en ubåt också Kapaciteten på svensk sida kan utnyttjas som en viktig framskjuten underrättelsekälla. Spa- ningsuppgiften ingick därför i alla ubåtsföretag. Ubåtarnas system för spaning och vapeninsats var konstruerade för att på bästa sätt möjliggöra lösandet i krig av nämnda uppgifter. Sonarsystemen var följaktligen optimerade för de frekvensom- råden, där huvudparten av de ljud, som alstras av övervattensfartyg, förekommer. Möjligheterna att lyssna i det lågfrekventa området, där ljud alstrade av en konventionell ubåt under tyst elektrisk drift förekommer, var inte lika goda. Det hade givetvis varit tekniskt möjligt att anskaffa sonarer med god kapacitet också inom det lågfrekventa området (1 ca ), men till ett högre pris. Ubåtarnas huvudvapen var tunga torpeder (diameter). vidareutvecklades för ubåtarna det trådstyrnings- system, som fanns på över- vattensfartygen. Men det var endast under vissa betingelser man kunde skjuta utan periskopobservationer. En mindre målsökande s.k. ubåtsjakttorped utvecklades inledningsvis utan trådstyrning, men blev inte operativ förrän . En för- bättrad ubåtsjakttorped tillfördes ubåtarna . I och med Utö-incidenten stod det klart att våra ubåtars sonarsystem möjligt måste modifieras med målet att kunna spana också mot främmande konventionell ubåt i uläge under tyst elektrisk drift. Chefen för marinen beordrade en omfattande modernisering av ubåtarnas sonarsystem med målet att kunna utnyttja våra ubåtar i ubåtsskyddsverksamheten. Det tog att byta ut och/eller komplettera de tidigare sonarsystemen varigenom ubåtarna erhöll sådana materiella resurser, att dessa kunde göra såväl LOFAR- som DEMON-analyser (LOw Frequency Analysis and Recording respektive DEMOdulation of Noise) av registrerade sonareffekter. En mycket viktig fråga var också att ge ubåtsofficerare och sonar- operatörer adekvat utbildning. Viss personal sändes utomlands för utbildning, främst till . tjänstgjorde också utländska instruktörer vid ubåtsförbandet. Utvecklingen av spanings- och analysförmågan krävde även om- fattande insatser för att reducera ubåtarnas alstrade egenbuller, t.ex. från olika utrustningar inombords. Detta gav ökade spaningsräckvidder som risken för upptäckt minskade. En viktig komponent i utvecklingen av systemet i stort var tillskapandet av en analyscentral. Kapaciteten på svensk sida Ungefär hade ubåtarna försetts med flera olika moderna sonarsystem, och satsningarna på bullerredu- cering och på utbildning började ge effekt. Omkring 1985 1986 hade ubåtssystemet nått en acceptabel nivå och ingick som en betydelsefull komponent i ubåtsskyddsverksamheten. Ubåtarna utrustades således med ytterst känsliga sonarer, vilket möjliggjorde att man i slutet av 1980- och även började kunna uppfatta och registrera de synnerligen svaga undervattensljud som t.ex. alstras av fiskar. Man visste att tätt sammanhållna fiskstim kan ge eko vid sökning med aktiv sonar. Men att det också skulle vara möjligt att detektera ljud från fiskar, var okänt. När ett tidigare okänt ljud registrerades, bedömdes det av MUSAC och MAna härröra från en då okänd liten ubåt. Även expertis i några andra länder som konsulterats ansåg inledningsvis, att ljudet skulle kunna ha alstrats av en dittills okänd liten ubåt eller undervattensfarkost. För passiv spaning inomskärs organiserades under Hårsfjärden- incidenten en bojgrupp. Den bestod av en äldre minsvepare i vilken avlyssningsapparatur m.m. installerats och ett antal sonarbojar. Dessa förankrades på lämpliga platser och transmitterade den information som uppfattades i bojarnas mikrofoner till bojfartyget. Personal på bojfartyget kunde såväl lyssna på de sonareffekter som fångades upp av bojarna, som spela in dessa på band. Banden kunde sedan analyseras iland. Denna första provisoriska bojgrupp utvecklades, och blev ett förband i Kustflottans ubåtsjaktstyrka. Effektivare sonarbojar och avlyssningsapparatur anskaffades. 1992 hade ett nytt bojsystem blivit operativt. Ljud från ett större antal sonarbojar kunde sam- tidigt registreras. Bojarnas känslighet var också förbättrad i betydande grad. En i princip med ubåtarna likartad situation uppstod i och med att de nya och känsligare bojarna hade införts i organisationen. Känsligheten hos dessa nya bojar var så stor att de registrerade de ytterst svaga ljud som en simmande mink åstadkommer. Ljudet konstaterades vid analys låta som s.k. komprimerad kavitation. Då det var mycket regelbundet ansågs det inte kunna ha något bio- Kapaciteten på svensk sida Även vissa experter utomlands biträdde till en början denna uppfattning.10 Efter det att flygvapnets tunga helikoptrar () överförts till marinen och modifierats disponerade marinen 14 stycken ubåtsjaktutrustade som kunde genomföra insatser i alla ljus- och väderförhållanden. är utrustad med radar och en aktiv sonar. påbörjades ett utbyte av hälften av sonarerna till en ny, effektivare sonar med digital signalbehandling, SONAR 214. var det nya sonarsystemet infört. De tunga helikoptrarnas vapenutrustning består av sjunkbomber och torpeder samt även antiubåtsgranater (). Sjunkbomber- na utgörs av två modeller, en mindre sjb 11 med begränsad verkan och en större sjb 51 med omfattande verkan.