sou · GPB393 · 2002-01-01 00:00:00 — En särskild fråga gäller om redogörelsen för förhöret skall grans- kas av den hörde. Om detta inte sker kan det i många fall vara tvek- samt om rättssäkerhetssynpunkterna blir tillräckligt tillgodosedda. Även om förhörsledaren avfattar redogörelsen på sitt tjänsteansvar finns det alltid en risk för missuppfattningar och andra felaktighe- ter. Att en granskning sker innebär i praktiken inte något annat än att polismannen, innan förhöret avslutas, läser upp för den hörde vad han har skrivit ned i konceptanteckningsform, i primärrapport eller på förhörsblankett. Vi anser att rättssäkerhetsskäl talar för att redogörelsen bör bli granskad av den hörde. Det skulle för övrigt inte uppkomma sär- skilt stora tidsvinster med en motsatt ordning. En granskad redo- görelse bör vidare, till skillnad från en icke granskad, kunna tillmä- tas ett visst bevisvärde av domstolen om redogörelsen sedermera åberopas vid huvudförhandling. En granskad redogörelse blir i ett helhetsperspektiv mer användbar i brottmålsprocessen. Det finns dock i en del situationer, som vid bagatellartade förse- elser, ingen anledning att ställa upp ett krav på att redogörelsen för vad som har kommit fram i samband med förhör skall granskas. Som huvudregel bör dock en sådan granskning ske, om det alltså inte är frågan om rena bötesförseelser. Det får ankomma på den enskilde polismannen att avgöra frågan. Som vi ser det finns inte anledning att befara att förslaget av nå- got annat skäl skulle leda till rättssäkerhetsförluster för enskilda. Redogörelsen måste t.ex. fortfarande vara tillräckligt omfattande för åklagarens ställningstagande i åtalsfrågan. Finner åklagaren att utsagan på någon punkt är ofullständig finns alltid möjlighet att begära kompletterande förhör, eventuellt inom ramen för en för- undersökning. Om en förenklad brottsutredning övergår i en formell förunder- sökning, bör den dokumentation som har skett på ett förenklat sätt godtas, även om de dokumentationskrav som gäller under förun- dersökning inte har iakttagits. Sammanfattningsvis anser vi att det under den förenklade brotts- utredningen skall vara tillåtet att i stället för protokoll föra kort- fattade anteckningar över det väsentliga som har förekommit i ut- redningen och att en redogörelse för vad som har kommit fram un- der förhör som regel bör granskas av den hörde, om det inte är frå- ga om bötesförseelser. Dessutom bör den dokumentation som skett under en förenklad brottsutredning godtas när utredningen övergår i en förundersökning. 4.5.4Underrättelse om verkställd utredning Förslag: Den misstänkte och hans försvarare skall inte behöva underrättas om den verkställda utredningen i det förenklade förfarandet. Den misstänkte och hans försvarare skall vid en förenklad brottsutredning ha rätt att 1.på egen begäran ta del av vad som har förekommit vid utred- ningen, 2.ange den utredning de anser önskvärd, 3.i övrigt anföra vad de anser nödvändigt, och att 4.få förhör eller annan utredning till stånd. Den misstänkte skall erhålla ett informationsblad under den förenklade brottsutredningen där hans rättigheter i olika avse- enden beskrivs. Den misstänkte och hans försvarare har enligt 23 kap. 18 § första stycket andra och tredje meningarna och andra stycket RB rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av vad som har förekommit vid förundersökningen, ange den utredning de anser önskvärd, i övrigt anföra vad de anser nödvän- digt och få förhör eller annan utredning till stånd. Som en effektivitetshämmande faktor under förundersökning nämns ofta underrättelseskyldigheten enligt 23 kap. 18 § första stycket fjärde och femte meningarna RB gentemot den misstänkte och hans försvarare om deras rätt att, innan åtal beslutas, ta del av utredningen i dess helhet. Åtal får inte beslutas förrän de har erhål- lit en sådan underrättelse och fått skäligt rådrum för att t.ex. begära komplettering av utredningen. I motiven till RB anges att det för utredningens fullständighet och objektivitet är av stor vikt att den misstänkte bereds tillfälle att ta del av materialet i utredningen, yttra sig över detsamma samt framföra önskemål om ytterligare utredning. Ordningen är påkal- lad med hänsyn till att den misstänkte skall kunna avvärja ett obe- fogat åtal. Syftet med underrättelsen är ytterst att den misstänktes intressen skall tas till vara. Genom att den misstänkte och hans för- svarare bereds tillfälle att ta del av utredningen, att yttra sig över materialet samt ange den utredning som de anser bör verkställas, blir förundersökningen mer fullständig. Den kommer då att fylla sin uppgift att förbereda huvudförhandlingen och gör det också möjligt att huvudförhandlingen kan slutföras vid ett och samma rättegångstillfälle (SOU 1926:32 s. 72 och 1938:44 s. 294). Underrättelsen skall enligt 12 a § FuK delges den misstänkte om det för brottet är föreskrivet svårare straff än fängelse . Vanligen får den misstänkte och hans försvarare, i samband med att de underrättas, var sitt exemplar av det preliminära förunder- sökningsprotokollet (Fitger, , del 2 s. 23:66). Det har bl.a. vid kontakter med polis och åklagare gjorts klart för oss att bestämmelsen om underrättelse förorsakar onödiga dröjsmål och hinder i de brottsutredande myndigheternas verksamhet och att den komplicerar förundersökningsförfarandet. Den slutsatsen kom för övrigt fram till (SOU 1967:59). Slutsatsen är gällande trots att bestämmelserna medger flera olika sätt på vilka den misstänkte kan underrättas om det preliminära förundersökningsmaterialet. Momentet med underrättelse har i praktiken visat sig både arbets- och tidskrävande. Detta är den ena sidan av saken. På den andra sidan finns det faktum att underrättelsen har bety- delse från rättssäkerhetssynpunkt. Den gagnar den misstänktes möjlighet att på ett effektivt sätt ta till vara sin rätt i olika avseen- den. Särskilt har möjligheten att avvärja ett obefogat åtal betonats. Genom bestämmelsen om s.k. slutdelgivning bereds den miss- tänkte alltid möjlighet att kritiskt granska den utredning som de brottsutredande myndigheterna sammanställt och kan själv begära att kompletterande utredningsåtgärder vidtas eller i övrigt komma med erinringar mot utredningen, om han anser att utredningen på någon punkt brister. Bestämmelsen anses därigenom skapa förut- sättningar för att få fram en mer fullständig utredning. I de utredningar som genomförs med stöd av 23 kap. 22 § RB finns inte något krav på underrättelse uppställt. har, som vi har uppfattat det, inte visat sig vara förenad med några olägenheter från rättssäkerhetssynpunkt. Genom de intervjuer som har skett med poliser och åklagare under arbetet har det visat sig att det vid vardagsbrott är ytterst sällsynt att den misstänkte i samband med slutdelgivningen har nå- got ytterligare att anföra eller begär att kompletterande utrednings- åtgärder skall vidtas. Det kan finnas flera orsaker till detta. En orsak skulle kunna vara att den misstänkte, som vid dessa ty- per av brott sällan biträds av en offentlig försvarare, själv har svårt att ta till vara sin rätt. Denna hypotes vinner emellertid inte stöd av de intervjuer som gjorts med poliser och åklagare, som menar att det inte är någon egentlig skillnad i detta avseende mellan situatio- nen att den misstänkte har en försvarare och att han saknar en så- dan. En annan orsak skulle kunna vara att den misstänkte helt enkelt saknar intresse av att ta del av utredningen. Ytterligare en orsak skulle kunna vara att det inte finns så myck- et att utreda vid dessa enklare vardagsbrott. Skuldfrågan är med andra ord tämligen given och utredningen så komplett den kan bli. Även regelsystemets utformning kan vara en orsak. Den rad be- stämmelser som på olika sätt garanterar den misstänkte rättigheter under förundersökning, kan medföra att de brottsutredande myn- digheterna vid mindre tveksamhet hellre friar genom att meddela ett avskrivningsbeslut än medverkar till att ett osäkert åtal väcks. Den misstänktes intressen skulle således tillgodoses på ett effektivt sätt av de brottsutredande myndigheterna och resultera i att den misstänkte inte själv ser sig nödsakad att agera på eget initiativ. Det är förhållandevis ovanligt att åklagarens bevisvärdering i efterhand visar sig felaktig så att åtal ogillas. De två sistnämnda orsakerna kan i vart fall utgöra en delförklar- ing till varför den misstänkte så sällan utnyttjar sin rätt enligt 23 kap. 18 § RB att begära komplettering. Av intervjuerna har det även framgått att det är ytterst ovanligt att det som tillkommer genom den misstänktes försorg är av bety- delse för åtalsbeslutet. Oavsett bestämmelsen om slutdelgivning har de brottsutredande myndigheterna en skyldighet att strikt iaktta objektivitetsprinci- pen. Omständigheter skall beaktas och bevis tas till vara oavsett om de är till den misstänktes för- eller nackdel. Åklagaren får inte be- sluta att åtal skall väckas eller strafföreläggande utfärdas om inte utredningen är tillfredsställande. Åklagaren har alltså att självstän- digt pröva underlagets fullständighet. Ett positivt åtalsbeslut (dvs. beslut att väcka åtal) förutsätter i normala fall att åklagaren på ob- jektiva grunder kan förutse att åtalet kommer att leda till en fällan- de dom (20 kap. 6 § RB). Vid mer komplicerade bedömningar ligg- er det ofta i åklagarens eget intresse att den misstänkte verkligen tar del av utredningen innan ett beslut i åtalsfrågan fattas, i syfte att undvika ett felaktigt åtalsbeslut. Den misstänkte har dessutom all- tid rätt att själv begära att få ta del av materialet. Han har vidare under alla omständigheter möjlighet att framföra sina synpunkter på utredningen och ange den kompletterande utredning som han anser önskvärd, även i samband med att han delgivits stämningen eller strafföreläggandet. Hans rätt att begära kompletterande ut- redning kvarstår under hela brottmålsprocessen. Vid bedömningen av vilken vikt bestämmelsen om underrättelse- skyldighet i 23 kap. 18 § RB i allmänhet skall tillerkännas från rätts- säkerhetssynpunkt bör samtliga ovannämnda faktorer beaktas. Samtliga dessa omständigheter talar enligt vår mening för att be- stämmelsens betydelse från rättssäkerhetssynpunkt inte skall över- drivas. Den omständigheten att en misstänkt inte formellt får del av ut- redningen innan åtal väcks eller strafföreläggande utfärdas bör i allmänhet inte anses medföra någon nackdel för den misstänkte. Risken för sådana nackdelar och rättsförluster måste bedömas som särskilt liten vid de typer av brott och situationer som det föreslag- na förenklade förfarandet kommer att vara tillämpligt på. Det ankommer alltid på den befattningshavare som leder utred- ningen att bedöma om det är tillräckligt att brottet utreds inom ramen för förenklad brottsutredning. Vid denna bedömning har frågan om den misstänkte bör underrättas om den slutförda utred- ningen betydelse. Vi anser alltså att det under den förenklade brottsutredningen inte bör uppställas något krav på slutdelgivning av utredningen. Givetvis skall den misstänkte och försvararen ändå ha rätt att på egen begäran ta del av vad som har förekommit vid utredningen, ange den utredning de anser önskvärd, anföra vad de anser nödvän- digt och få förhör eller annan utredning till stånd. Den misstänktes aktivitet i detta avseende kan komma att leda till att brottet kan anses vara enkelt att utreda och att den förenklade brottsutredningen därför bör övergå i en förundersökning (jfr prop. 1994/95:23 s. 75). Skäl för slutdelgivning kan t.ex. föreligga om det efter förhöret med den misstänkte har kommit fram nya omständigheter som kan förväntas påverka bedömningen i skuldfrågan eller brottets straff- värde i det enskilda fallet. I dessa fall finns det ofta skäl att hålla ett slutförhör med den misstänkte och att konfrontera denne med de nya omständigheterna, något som i och för sig kan göras även inom ramen för förenklad brottsutredning. För att trots detta minimera risken för att en enskild skall drab- bas av nackdelar vid förenklad brottsutredning, finns det anledning att överväga en annan åtgärd som ersättning för slutdelgivningen. Det skulle kunna vara att den utredande polismannen i inledningen av utredningen lämnar ett förtryckt informationsblad till den misstänkte. Där kan förfarandet beskrivas och den misstänkte un- derrättas om sina rättigheter under utredningen. Detta blir givetvis inte aktuellt när ett föreläggande av ordningsbot utfärdas. Av ett sådant informationsblad skulle exempelvis följande kunna framgå ·Skillnaden mellan förenklad brottsutredning och förundersökning ·I vilka situationer förenklad brottsutredning används ·Att myndigheten när som helst under utredningens gång kan be- sluta att den förenklade brottsutredningen skall övergå i en förunder- sökning ·Den misstänktes rättigheter under förfarandet ·Den misstänktes rätt att bistås av en försvarare och under vilka förutsättningar en offentlig försvarare kan utses ·Den misstänktes rätt att, på eget initiativ, bl.a. ta del utredningen och begära den kompletterande utredning han anser önskvärd. Det bör framgå att denna rätt kvarstår under hela brottmålsprocessen. bör kunna utformas som en standardblankett. Det enda som den utredande polismannen behöver fylla i på blan- ketten skulle då vara den aktuella brottsmisstanken. Uppgift om att informationsbladet har överlämnats till den misstänkte bör vidare antecknas på lämpligt ställe i utredningen. Den misstänkte kommer genom denna åtgärd att vinna sådan kunskap om sina rättigheter och om brottmålsprocessen att han i normalfallet får möjlighet att själv ta till vara sin rätt. Han kommer att få informationen i ett läge när han i högsta grad är mottaglig. Risken för missförstånd eller att viktig information till den miss- tänkte glöms bort elimineras också. Vår bedömning är att åtgärden inte kommer att innebära något beaktansvärt merarbete för vare sig polismannen eller polismyndigheten. Vi bedömer att den misstänkte genom detta kommer att bli be- tydligt mer medveten om sina rättigheter under den förenklade brottsutredningen än vad som är normalt under en förundersök- ning. I vissa sällsynta fall kommer den misstänkte att ha svårigheter att hinna ta del av utredningen, begära kompletterande utredningsåt- gärder eller komma med yttranden angående utredningen före åtalsbeslutet. I dessa ovanliga fall kommer den misstänkte att få framställa sina invändningar mot utredningen och begära kom- plettering först efter det att åtal väckts. Ytterst kan det resultera i att åklagaren får lägga ned åtalet. Mot bakgrund av att det endast är i ett mycket litet antal fall som en misstänkt verkligen begär kom- pletteringar eller gör erinringar mot utredningen samt att den misstänktes aktivitet mycket sällan har visat sig vara av betydelse för åtalsbeslutet, gör vi bedömningen att detta kommer att bli mycket ovanligt. Vi gör även bedömningen att antalet utsatta hu- vudförhandlingar som måste ställas in på grund av att utredningen måste kompletteras i ett sent skede kommer att bli försumbart. Det förekommer att den misstänkte erkänner brott först efter det att han har fått del av utredningen. Om kravet på slutdelgivning tas bort finns en viss risk för att åtal kommer att väckas i fall där annars ett strafföreläggande skulle ha kunnat utfärdas. Vi ser dock så stora effektivitetsvinster med den föreslagna ordningen att dessa begränsade antal fall av erkännande i sent skede inte påverkar ef- fektiviteten i stort. ansåg att samhällets insatser för att tillgo- dose den misstänktes anspråk på rättssäkerhet måste variera bero- ende på brottets svårighetsgrad och att ett effektivt förfarande som främjar snabbare åtalsbeslut och förkortar tiden mellan brott och straff måste vägas mot att någon i ytterst sällsynta fall och vid en högst ordinär brottslighet kan drabbas av ett felaktigt åtal, en fel- aktighet som i efterhand på ett enkelt sätt kan korrigeras (SOU 1967:59 s. 183 ff.). Vi delar den uppfattningen. Sammanfattningsvis anser vi att den misstänkte och hans försva- rare inte skall behöva underrättas om den verkställda utredningen i det förenklade förfarandet. Den misstänkte och hans försvarare skall dock under en förenklad brottsutredning ha rätt att på egen begäran ta del av vad som har förekommit vid utredningen, ange den utredning de anser önskvärd, anföra vad de anser nödvändigt och få förhör eller annan utredning till stånd. erhålla ett informationsblad under den förenklade brottsutredning- en där hans rättigheter i olika avseenden beskrivs. Förslag: Den förenklade brottsutredningen skall vara avslutad när ett nedläggningsbeslut eller ett s.k. positivt lagföringsbeslut har fattats. En förundersökning anses som huvudregel avslutad när utredning- en har slutdelgivits med stöd av bestämmelserna i 23 kap. 18 § RB. Utgångspunkten är då att ett avskrivningsbeslut skall ha formen av nedläggningsbeslut före slutdelgivningen och ett s.k. negativt åtals- beslut (beslut att inte väcka åtal) efter den tidpunkten. Liksom när det gäller förundersökningen måste den förenklade brottsutredningen kunna läggas ned när det inte längre finns skäl att fortsätta utredningen. möjlighet att skriva av ärenden bör inte begränsas genom de ändringar vi föreslår. Därför bör den förenklade brottsutredningen anses avslutad då ett positivt lagföringsbeslut fattas. Det är då polisman utfärdar ett föreläggande av ordningsbot eller då åklagaren beslutar att väcka åtal, att utfärda strafföreläggande eller att meddela åtalsunderlåtel- se. Detta betyder i sin tur att åklagaren i den förenklade brottsut- redningen inte kommer att fatta negativa åtalsbeslut utan i stället nedläggningsbeslut, i de fall utredningen har redovisats till honom. Den ordningen innebär inga nackdelar för den enskilde. Förslag: Förfarandet vid förenklad brottsutredning skall i stor utsträckning finnas reglerat i författning. I avsnitt 3.3 nämnde vi som en begränsning i det nuvarande förfa- randet enligt 23 kap. 22 § RB att det inte finns några särskilda be- stämmelser i RB om hur en sådan utredning skall handläggas. Från- sett reglerna om dokumentation i 24 och 25 §§ FuK är den brotts- utredande myndigheten i stort sett hänvisad till att använda regler- na om förundersökning analogt. Detta leder till praktiska problem vid tillämpningen. Att reglerna på området är klara och tydliga är viktigt både från rättssäkerhets- och effektivitetssynpunkt. Därför bör förfarandet i stor utsträckning finnas reglerat i författning. Detta hindrar dock inte att andra än de bestämmelser som uttryckligen anges tillämpas analogt om förutsättningar för det föreligger, främst med hänsyn till den enskildes rättssäkerhetsintressen. 4.6Tullverkets och skattemyndighetens brottsutredningsverksamhet Förslag: och skattemyndigheten skall ha möjlighet att utreda brott genom förenklad brottsutredning. Enligt 19 § lagen (2000:1225) om straff för smuggling får Tullver- ket fatta beslut om att inleda förundersökning enligt 23 kap. RB när det gäller vissa smugglingsbrott. De befogenheter och skyldig- heter som undersökningsledare har enligt RB gäller i sådana fall . Åklagare måste dock inträda som förundersökningsle- dare vid samma situationer som enligt 23 kap. 3 § första stycket RB. När förundersökning leds av åklagare får han anlita biträde av (jfr 23 kap. 3 § andra stycket RB). Innan förundersökning har hunnit inledas får tjänsteman vid och vidta förstahandsåtgärder enligt 23 kap. 3 § tredje stycket RB. Det är också tillåtet för dessa tjäns- temän att ta med den som skall höras till förhör (jfr 23 kap. 8 § RB). kan också besluta om vissa tvångsmedel, som gripande, beslag, husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesikt- ning. Enligt 2 § ordningsbotskungörelsen får en tulltjänsteman i vissa fall utfärda föreläggande av ordningsbot. Som nämndes hänvisas i fråga om befogenheter och skyldigheter till vad som gäller enligt RB om undersökningsledare. Genom 23 kap. 24 § RB enligt vilken regeringen får utfärda före- skrifter om bl.a. undersökningsledares verksamhet, blir FuK till- lämplig i brottsutredningsverksamhet. Detta innebär även följande (prop. 1999/2000:124 s. 158 f.). har befogenhet att lägga ned förundersökningen (23 kap. 4 § andra stycket och 4 a § RB), hålla förhör med var och en som kan antas lämna upplysningar av betydelse för utredningen (23 kap. 6 § RB), hämta någon till förhör (23 kap. 7 § RB), hålla kvar någon för förhör (23 kap. 9 § RB), inhämta yttrande från sakkun- nig (23 kap. 14 § RB), ansöka om kvarstad och interimistiskt ta lös egendom i förvar (26 kap. 2 och 3 §§ RB), ta egendom i beslag (27 kap. 4 § RB) och besluta om husrannsakan (28 kap. 4 § RB). Likaså framgår av hänvisningen att under förundersökningen har skyldighet att iaktta de begränsningar och åligganden som gäller för undersökningsledare. Det kan gälla exempelvis att anmäla behov av offentlig försvarare (23 kap. 5 § RB), ombesörja förhörsvittne (23 kap. 10 § RB) m.m. Vid förundersökningen skall protokoll föras (23 kap. 21 § första stycket RB). I praktiken är tillämpningsområdet för befogenheter begränsade. Det följer av bestämmelsen om att åklagaren i angivna fall skall ta över ledningen av förundersökningen, av 3 § LUL om skyldighet för åklagaren att i visst fall vara förundersökningsledare och av 32 § lagen om straff för smuggling som begränsar Tullver- kets egen åtalsrätt till att gälla bötesmål. När det gäller vårt uppdrag rörande den brottsutredande verk- samheten anger direktiven att även verksamhet skall inbegripas i övervägandena. Som framgick tidigare är den rättsliga regleringen rörande poli- sens och brottsutredningsverksamhet till stor del lika. får exempelvis inleda förundersökning enligt 23 kap. RB och leda utredningen på samma sätt som polisen. biträ- der i annat fall åklagaren vid förundersökningarna. Tulltjänstemän får vidta förstahandsåtgärder, ta med personer till förhör och be- sluta om t.ex. olika tvångsmedel, ordningsbot och åtal samt föra talan i domstol i egenskap av åklagare (s.k. tullåklagare). Enligt årsredovisning för (s. 43) upptäckte verket drygt 13 000 brott . Omkring 4 500 förelägganden av ordningsbot och 3 000 strafförelägganden utfärdades avseende brott som utredde. Det saknas enligt vår mening skäl att skilja mellan polisens och formella möjligheter att utreda brott genom förenklad brottsutredning. Vad som har nämnts tidigare om bl.a. effekter av ordningen, tillämpningsområdet och handläggningen gäller i stort även för del och upprepas inte här. Det kan dock näm- nas att fördelarna för bör bli särskilt tydliga med anled- ning av förslaget i avsnitt 5 att vissa tvångsmedel, exempelvis be- slag, skall bli möjliga att använda under utredningen. För skattemyndighetens del gäller enligt lagen (1997:1024) om skattemyndigheters medverkan i brottsutredningar (prop. 1997/98:10) att åklagare som leder förundersökning enligt 23 kap. RB får anlita biträde av myndigheten vid utredning av viss ekono- misk brottslighet. Åklagaren får begära biträde av skattemyndig- heten också i fråga om utredning av brott innan förundersökning har inletts. får även utreda brottslighet enligt 23 kap. 22 § RB utan att biträde har begärts av åklagare, om den misstänkte har fyllt tjugoett år och kan antas erkänna gärningen. får dock inte verkställa beslut om tvångsmedel. Även skattemyndighetens brottsutredningsverksamhet skall enlig direktiven inbegripas i våra överväganden. anger i verksamhetsberättelsen för (s. 10) att den ökade satsningen på skattebrottsenheterna har resulte- rat i att åklagarmyndigheterna numera lämnar över väsentligt fler förundersökningsuppdrag än vad som tidigare skedde och att 463 förundersökningar avslutades jämfört med 258 . Enligt uppgift till oss genomför skattemyndigheten inga brottsutredningar enligt 23 kap. 22 § RB. Eftersom möjlighe- ten att genomföra sådana utredningar ändå formellt finns, bör ord- ningen med förenklad brottsutredning finnas kvar även enligt lagen om skattemyndigheters medverkan i brottsutredningar.