sou · GPB3101d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Avgifts- klassen bestäms bl.a. av vattenverksamhetens storlek och påverkan på omgivningen. Bygdeavgifternas syfte är att förebygga, minska eller gottgöra för skador som vattenverksamheten medför och att tillgodose allmänna ändamål för den bygd som berörs. Avgifterna betalas in till länsstyrel- sen. Bygdeavgifterna regleras närmare i förordningen (1998:928) om bygde- och fiskeavgifter. Av förordningen framgår att avgiftsmedel för allmänna ändamål skall användas till investeringar för ändamål som främjar näringsliv eller service i bygden eller annars är till nytta för denna. Medel till investeringar kan lämnas som lån eller bidrag. Medel får inte utgå om det blir nödvändigt att även i fortsättningen bevilja medel för ändamålet. När låne- eller bidragsbeloppets storlek bestäms skall hänsyn också tas till ändamålets beskaffenhet, lånets eller bidra- gets andel av den totala kostnaden samt om stöd lämnas i annan ordning. Ansökan om lån eller bidrag görs till i det län där medlen skall användas. Om ansökan gäller lån eller bidrag till främjande av rennäringen skall med eget yttrande överlämna ärendet till för avgörande. Statens jordbruksverks beslut får inte överklagas. Storleken av de medel som skall stå till Statens jordbruks- verks omedelbara förfogande för främjande av rennäringen fastställs i samråd mellan och . Stöd och ersättningar m.m. 397 myndigheterna inte kan enas om storleken av dessa medel eller vid prövning av en ansökan avgör regeringen frågan. kom dåvarande Lantbruksstyrelsen och Läns- styrelsen i inte överens om storleken av de medel som skulle användas för att främja rennäringen. Regeringen prövade därför frågan och beslutade att av influtna regleringsavgifter skulle avsättas för att främja rennäringen i . Från skulle dock huvuddelen av medlen avsättas för ren- näringen (beslut ). Någon liknande prövning har inte gjorts av bygdeavgifterna i och , men andelen för rennäringen avsatta medel är ungefär densamma . Fram till och med avgjorde enskilda ären- den. Mellan och avgjordes motsvarande ärenden av . Därefter har avgjort enskilda ären- den efter det att verket tagit del av länsstyrelsernas yttranden. Det är främst de samebyar som är berörda av vattenföretag som får del av bygdeavgifterna. fattade 26 beslut. I 25 fall beslutade man helt i enlighet med för- slag. biföll 23 ansökningar. Av dessa gällde två nationell medfinansiering av EU:projekt. Bygdeavgifter har t.ex. använts för investeringar i slakterier, inköp av vågar, inköp av GIS-utrustning, byskiljande stäng- sel, försöksanläggningar, iordningställande av slaktplatser, uppförande av utfodringshagar och uppförande av stugor. Beslutade bygdeavgifter 1990/91– 1999 1 1.Avser beslutade medel utom för åren 1995/96 och 1997 då uppgifterna avser den ram som avsatts för främjande av rennäringen. 398 Stöd och ersättningar m.m. Ansvaret för att i samråd med fastställa storleken av de medel som skall stå till förfogande för att främja rennäringen förs över från till . Beslut i enskilda ärenden skall fattas av . Vi föreslår att ansvaret för att i samråd med fastställa storleken av de medel som skall stå till förfogande för att främja rennäringen förs över från till . Förslaget innebär att får det övergripande ansvaret för att bevaka att rennäringens intressen tillgodoses. Vidare föreslår vi att skall pröva ansökningar om bidrag eller lån till enskilda projekt. Sammantaget bör detta bidra till att samordningen ökar mellan bygdeavgifterna och de medel som av andra skäl betalas ut till ren- näringen. Administrationen bör förenklas genom att fattar beslut i enskilda ärenden. Förslaget innebär en förändring av förordningen (1998:928) om bygde- och fiskeavgifter. Av direktiven framgår att vi skall kartlägga Samefonden samt överväga om beslut om användning och förvaltning av fondens medel kan över- lämnas till . Samefondens syfte är att främja och stödja rennäringen, den samiska kulturen och samiska organisationer. Samefonden benämndes tidigare Statens lappfond. Lappfonden ska- pades då Jämtländska renbetesfjällens skogsfond, Jämtländska lappväsendets fond samt och sammanfördes till en gemensam fond. Lappfonden omvandlades 1971 till Samefonden (prop 1971:51, bet.1971:JoU 37 rskr. Samefon- den regleras i rennäringsförordningen (1993:384). Fonden administre- ras av Styrelsen för samefonden som är en särskild myndighet. Fondens inkomster utgörs av ränta och vinst på fondens tillgångar, intrångsersättningar, avgifter för upplåtelser samt en del övriga medel som avsatts för att främja rennäringen. Stöd och ersättningar m.m. 399 De största inkomstkällorna har varit ersättning för upplåtelser och andra intrång på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen i . (Se tabell 8.14) Ersättning för intrång tillfaller till hälften den sameby där intrånget sker och till hälften Samefonden. Bakgrunden till fördelningen mellan samebyarna beskrivs i (prop 1971:51, bet.1971:JoU 37 rskr. Enligt propositionen tillkommer renskötselrätten samer i allmänhet som en för folkgruppen kollektiv rätt och inte enbart en särskild sameby eller dess medlemmar. Den del av ersättningen som tillkommer samefonden anses därför som ett skydd för den kollektiva folkgrupps- rätten, medan den del som tillfaller samebyn tjänar som personlig ersättning för dem som vid skadetillfället bedriver renskötsel inom samebyn. En mindre del av fondens intäkter kommer från de s.k. Samefonds- skogarna. Samefondsskogarna utgörs av skogar på renbetesfjällen i samt några enstaka fastigheter i och . Intäkterna från dessa områden har avsatts för ren- näringen och tillfaller Samefonden. Intäkterna är indexreglerade med 1962 som basår och betalas in till Samefonden av Statens fastighets- verk. har sex ledamöter som utses av regeringen för högst . Tre av ledamöterna utses efter förslag från . Övriga tre ledamöter arbetar inom den statliga rennäringsadministra- tionen. Fondens medel förvaltas av Kammarkollegiet. Fondens medel får enligt rennäringsförordningen användas till inköp eller arrende av mark för renskötsel, rennäringens rationalisering och andra åtgärder till främjande av rennäringen samt främjande av den samiska kulturen och samiska organisationer. Dessutom skall fondens förvaltning bekostas av medel ur fonden. Regeringen beslutar efter förslag från hur mycket bidrag som får lämnas ur fonden . Styrelsen föreslår också hur stor andel av medlen som skall användas till främjande av den samiska kulturen och samiska organisationer och hur mycket som högst får användas för att främja rennäringen. Fördelningen av de medel som används för den samiska kulturen beslutas av . användes medlen i huvudsak för verksamhetsstöd till olika föreningar. Fondens medelsanvändning redovisas i tabell 8.14. Av tabellen framgår att den del av samefondens medel som används för att främja rennäringen huvudsakligen används för underhåll av renskötselanlägg- ningar. tillsattes en förhandlingsgrupp, Förhandl- ingsgruppen för renskötselanläggningar, för att förhandla med same- byarna om att ta över huvudmannaskapet från staten för ett antal 400 Stöd och ersättningar m.m. renskötselanläggningar (DsJo 1978:11). Förhandlingsgruppens arbete omfattade förutom avtal med samebyarna om övertagande av anlägg- ningar också en genomgång av anläggningar som staten förslogs få ansvar för genom budgetmedel t.ex. riksgränsstängsel, järnvägsstängsel samt vägar och broar som användes av allmänheten. Tabell 8.14 Samefondens inkomster och utgifter /93–1994/95, 1998 och 2000 Upplåtelser, jakt, fiske, mark Samisk kultur och organisationer Vissa anläggningar som byarna inte ville ta emot eller som förhand- lingsgruppen bedömde att staten fortsatt borde vara ägare till och huvudman för beslutades då underhållas med medel från Samefonden. Exempel på sådana anläggningar är byskiljande stängsel, vägar, stigar och stugor. Anläggningarna används till största delen i renskötseln. Vissa anläggningar används dock gemensamt av staten eller allmän- heten och samebyarna. Ett exempel är stugor där samebyn disponerar ett låst rum medan ett rum är öppet för allmänheten. Storleken på det årliga underhållet fastställdes som en procentsats av anläggningarnas anskaffningsvärde. ansöker om en ram för underhållet ur fonden och beslutar sedan i de enskilda fallen hur med- len skall användas. Medel från samefonden lämnas också till rotvärdesersättningar. Renskötare som bygger familjebostad och inte utnyttjar sin rätt enligt Stöd och ersättningar m.m. 401 rennäringslagen att avverka skog för byggandet kan få ersättning för att inte rättigheten att ta virke ur skogen utnyttjas. Ansökan lämnas till , som beslutar om rotvärdesersättningarna. 8.4.2Särredovisade medel under Samefonden Regeringen prövar större vattenföretag och kan då bestämma särskilda villkor för att tillgodose allmänna intressen. Villkoren kan t.ex. avse utplantering av fisk eller att medel skall avsättas för främjande av rennäringen. De medel som är avsatta av denna anledning framgår av tabell 8.15. Särredovisade medel under Samefonden Främjande av renskötseln i hela landet (Messaure m.fl.) Åtgärder till stöd för rennäringen i Underhåll av vissa renskötselan- läggningar i Sörkaitums samebyar Åtgärder för främjande av Årliga kostnader för arrende av renbete i (Ruvhten Sijte) Främjande av rennäringen i Behållningen i denna fond har lånats ut i form av ränte- och amorteringsfria garantilån för rättegångskostnader i samband med markprocesser. 402 Stöd och ersättningar m.m. Förhöjd ersättning enligt en äldre vattenlagstiftning s.k. 4:13 medel Under Samefonden särredovisas också så kallade 4:13 medel. Medlen avsattes till samebyarna i samband med vattenregleringar. De utgjorde en förhöjd ersättning för intrånget enligt en äldre vattenlagstiftning. tillförs fonderna inga ytterligare medel. Sexton samebyar har 4:13 medel. Behållningen var totalt . Det är främst Sirkas-, Norrkaitum-, Baste- Vapsten- och norra samebyar som har 4:13 medel. Byarna rekvirerar medel via som attesterar utbetalningarna. Samebyn anger i rekvisitionen det sökta beloppet samt vad samebyn avser att använda pengarna till. Någon kontroll av att medlen används för rekvirerade ändamål görs inte. 8.4.3Våra överväganden och förslag Ansvaret för förvaltningen och användningen av Samefondens medel förs över till . Samtliga intrångsersättningar bör tillfalla berörd sameby och inte som delas mellan samebyn och Samefonden. En genomgång görs av de anläggningar som Same- fonden enligt avtal mellan staten och samebyarna underhåller. Mål- sättningen med genomgången skall vara att underhållsansvaret och ägandet förs över till samma person, staten eller samebyn. Medel för rotvärdesersättningar bör inte utgå ur Samefonden. Ansvaret för de särredovisade fonder som avser användning i en enskild sameby bör om möjligt föras över till berörda samebyar. De s.k. 4.13 medlen förs över till de samebyar för vilka medel är avsatta. Samefonden består av medel som har tillkommit samerna som folk- grupp och det är därför enligt vår uppfattning naturligt att det samiska inflytandet över fonden ökar. Ansvaret för samefonden bör föras över till . Det innebär att bör få ansvar för alla beslut som rör fonden t.ex. administration, förvaltning, regler för medels- användning, eventuell upplösning och så vidare. Samefonden bör för- valtas av Kammarkollegiet till dess fått möjlighet att besluta om Kammarkollegiet eller någon annan förvaltare skall förvalta fonden. Om fonden skulle upplösas bör medel som skall komma samer- na som folkgrupp till del betalas ut till . Stöd och ersättningar m.m. 403 Intrångsersättningar tillfaller till hälften den sameby där intrånget skett och till hälften samefonden. I (prop 1971:51, bet.1971:JoU 37 rskr. 216) motiveras fördelningen med att renskötselrätten tillkommer samer i allmänhet som en för folkgruppen kollektiv rätt och inte enbart en särskild sameby eller dess medlemmar. Den del av ersättningen som tillkommer samefonden anses därför som ett skydd för den kollektiva folkgruppsrätten, medan den del som tillfaller samebyn tjänar som per- sonlig ersättning för dem som vid skadetillfället bedriver renskötsel inom samebyn. Vidare anfördes att intrången även drabbade komman- de generationer av renskötare liksom angränsande byar och att dessas intressen bäst togs tillvara genom att en del av intrångsersättningarna tillfördes fonden. Vi menar att de intrångsersättningar som kan hänföras till en speciell sameby i sin helhet bör tillfalla denna sameby. Samebyn är den organisation som förvaltar den samiska renskötselrätten och det är där- för rimligt att den sameby som lidit skada av intrånget i renskötsel- rätten erhåller hela ersättningen för skadan. Detta synsätt överens- stämmer dessutom med det synsätt som råder för expropriations- och intrångsersättningar inom andra områden. De ersättningar som betalas ut från och som ursprungligen uppkom genom försäljning av skog på renbetesfjällen i är svåra att direkt hänföra till en viss sameby. Vi föreslår därför att dessa medel även i fortsättningen betalas till Samefonden eller om Samefonden upplöses till . tilldelar Samefondsstyrelsen fondmedel till läns- styrelserna för underhåll av vissa renskötselanläggningar som staten äger eller är huvudman för. Vi menar att detta förhållande innebär att samerna inte har full beslutanderätt över fondens medel. Förfarandet bör därför avskaffas. Dessutom menar vi att förhållandet inskränker samebyarnas möjligheter att besluta i sina egna angelägenheter. Det är olämpligt att samebyn använder en anläggning, staten är huvudman för den och underhållsansvaret åvilar samefonden. Därtill är det inte rim- ligt att Samefonden skall bekosta underhållet för den del av anlägg- ningarna som används av staten eller allmänheten. Vi menar därför att en ny förhandlingsomgång mellan staten och samebyarna bör genomföras. Målsättningen med förhandlingarna bör vara att anläggning som underhålls av samefonden skall överlåtas till berörda samebyar som därmed också övertar underhållsansvaret för anläggningen. I de fall samebyn inte vill ta emot anläggningen bör staten bedöma om anläggningen behövs för allmänna ändamål och då med budgetmedel eller med hjälp av andra medel ta över underhålls- ansvaret. Om så inte är fallet bör anläggningen rivas. I de fall staten 404 Stöd och ersättningar m.m. och samebyn kommer överens om att en gemensam användning av en anläggning är lämplig bör förhållandet dem emellan lösas genom avtal. Länsstyrelserna är huvudman för olika typer av anläggningar på statens mark ovan odlingsgränsen. Det kan finnas anläggningar byggda av AMS-medel eller inom ramen för Tjernobylersättningarna där ägar- förhållandena är oklara. Även andra myndigheter kan vara huvudman för anläggningar som rennäringen använder. I pågår t.ex. ett projekt för att kartlägga anläggningar och deras ägarförhållan- den, det s.k. RUSTA – projektet. Vi menar att det är viktigt att en ny förhandlingsomgång mellan staten och samebyarna vad gäller anlägg- ningar som rör Samefonden samordnas med andra insatser för att kartlägga anläggningar. Utgångspunkten bör vara att de anläggningar som används av samebyarna också ägs av samebyarna. Rotvärdesersättningar betalas ut ur fonden till renskötare som byg- ger anläggningar och inte utnyttjar sin rätt att avverka skog för byggan- det. Ersättning utgår alltså för att renskötaren inte utnyttjar sin rätt enligt rennäringslagen att ta virke ur skogen. Därmed är det enligt vår bedömning mot markägaren som eventuella ersättningsanspråk skall riktas, inte mot Samefonden. Ansvaret för att förvalta de särredovisade fonder under samefonden som avser åtgärder inom en viss sameby bör föras över till samebyn. I de fall staten enligt dom har ett underhållsansvar för anläggningen bör avtal slutas mellan berörd sameby och staten så att samma person förvaltar fonden och har underhållsansvaret för anläggningen. Ansvaret för de s.k. 4.13-medel som är avsatta enligt en äldre vattenlagstiftning som förvaltas under samefonden bör föras över till de samebyar för vilka medel är avsatta. Bidrag för transport av levande renar utgår inte och bör inte införas. Utformningen av regelverket för transporter av levande renar bör vara en integrerad del i utformningen av regelverk för transporter av andra levande djur. Detsamma gäller övriga åtgär- der t.ex. ekonomiska styrmedel, utbildning och informationsinsatser. Av direktiven framgår att vi skall utreda hur långa transporter av renar kan undvikas samt överväga att föreslå att bidrag inte skall kunna läm- nas för transport av levande renar. När direktiven utfärdades utgick bidrag för transport av levande renar enligt 6 § förordningen (1980:803) om regionalpolitiskt trans- Stöd och ersättningar m.m. 405 upphävdes förordningen genom förordning (2000:281) om regionalt transportbidrag. Av 2 § i förordningen (2000:281) om regionalt transportbidrag framgår att bidrag kan utgå för transport av levande renar. Levande renar transporteras dels mellan olika betesmarker och dels till slakteri. Transporterna mellan olika betesmarker sker främst och våren. Skälen till att renarna transporteras mellan betes- marker kan vara flera. Framkomligheten längs de traditionella flytt- vägarna kan ha försvårats eller omöjliggjorts genom samhällsutbygg- nad t.ex. i form av vägar och broar. Renarnas kondition kan bli bättre av att renarna transporteras istället för att de vandrar, renskötarens kon- troll över renhjorden kan öka. Även företagsekonomiska överväganden avseende skillnaden i intäkter och kostnader mellan att transportera och att driva renarna långa sträckor kan spela in. Av SCB/SSR/SJV/SLU:s, publikation Svensk rennäring 1999 framgår att rentransporter /98 förekom i av före- tagen i samband med höstflyttningarna medan rentransporter endast förekom i av företagen under vårflyttningen. transporterade samtliga renar och hälften så många transporterade samtliga sina renar vid vårflyttningen. som transporterade sina renar var störst i län och minst i . De företagare som transportade sina renar tillfrågades om transpor- ternas längd. I samband med höstflyttningarna transporterade /98 av företagen renarna , ungefär lika många transporterade renarna mellan 10 och . av företagen transporterade renarna mellan 20 och . transporterade renarna längre än . Vid vårflyttningarna var motsvarande siffror , , och . Det finns ingen motsvarande undersökning för transport av levande renar till slakteri. Det finns dock ett 20:tal slakterier godkända för renslakt utspridda över renskötselområdet. meddelar med stöd av Livsmedelsförordningen (1971:807) föreskrifter om ren- slakterier. Transport av levande djur regleras i EG:s rättsakter, konvention (ETS nr 65) och i svensk lagstiftning. Rådets direktiv /628/EEG ändrat genom 95/29/EG om skydd av djur vid transport ligger till grund för transportlagstiftning. Rådets förordning (EG) nr 1255/97 om gemenskapskriterier för mellanstationer och färdplan behandlar hur färdplaner skall se ut och användas samt hur mellanstationer skall utformas. Rådets förordning (EG) nr 411/98 innehåller regler för transporter som överstiger åtta 406 Stöd och ersättningar m.m. Kommissionens förordning (EG) nr 615/98 behandlar regel- verket runt exportbidrag. I svensk lagstiftning finns grundläggande bestämmelser om hur levande djur skall transporteras i djurskyddslagen (1998:534) och djur- skyddsförordningen (1998:539). Mer detaljerade bestämmelser finns i Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 2000:133) om transport av levande djur. Grundregeln för transport av levande djur är att transporten inte får överstiga . Transporttiden kan dock förlängas om transport- medlet uppfyller vissa villkor. För transport av ren kan transporttiden förlängas om fordonet uppfyller tilläggskrav för ventilation, tillsyn, vattningsmöjligheter etc. Transporttiden för slakt- djur får inte överstiga inom landet men kan i enstaka fall förlängas med högst för transport till närmaste slakteri. Av Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 2000:133) om transport av levande djur finns särskilda bestämmelser för ren. Renar får inte transporteras om utomhustemperaturen överstiger . Renar får inte transporteras infängslade. Lastning får påbörjas först sedan alla renar samlats och alla arbetsmoment inför transporten avslutats. Renar med stora hornkronor skall transporteras individuellt. Hornen på sarvar som transporteras i grupp till slakteri skall sågas av före transporten. Övriga hornbärande djur skall grupperas efter horn- storlek. Renar får inte transporteras då de har basthorn. Vidare finns i föreskrifterna bestämmelser om storleken på de behållare som renarna transporteras i och det antal renar av olika storlek som får transporteras i varje behållare. Väggarna i behållarna skall ha god ventilationen och behållarna skall vara konstruerade så att djuren inte kan fastna med horn, klövar eller någon annan kroppsdel. har genomfört ett projekt, det s.k. trans- portprojektet, för att utvärdera hur lagstiftningen om skydd för levande djur under transport efterlevs i . Inom projektet beaktades speciellt rentransporter. Med anledning av projektet gjorde bedömningen att djurtransporterna överlag är bra. Sam- tidigt visar projektet att gällande lagstiftning inte alltid efterlevs full- ständigt. Påtagliga brister i djurskyddet under transport är ovanligt. av de undersökta transporterna, tre transporter varav en rentransport hade grava brister. av de undersökta fallen hade smärre brister. För rentransporter avsåg de smärre bristerna främst överbeläggning dvs. för stort antal renar i respektive behållare. föreslår i rapporten att de personer som trans- porterar djur bör utbildas om djurens beteende, och om hur djur bör hanteras under transport. Vidare bör kunskapen om gällande lagstift- Stöd och ersättningar m.m. 407 De lokala och regionala tillsynsmyndigheterna bör också få ökat stöd i sitt tillsynsarbete. Regeringen beslutade att tillsätta en särskild utredare för att utreda åtgärder för att förhindra onödiga respektive långa djur- transporter (Dir 2001:15). Utredaren skall bl.a. kartlägga transporttider och transportvägar, utreda vilka förhållanden som styr var slakt av djur äger rum. Vidare skall utredaren undersöka hur mobila slakterier kan bidra till lösning av problemen och utreda möjligheten att med att med förändringar i regelverket eller med ekonomiska styrmedel förhindra onödiga respektive långa djurtransporter. Renar är inte undantagna i direktiven varför även rentransporter ingår i utredarens uppdrag. Vi menar att utformningen av regelverket för transporter av levande renar bör vara en integrerad del i utformningen av regelverk för trans- porter av andra levande djur. Detsamma gäller övriga åtgärder t.ex. ekonomiska styrmedel, utbildning, eller informationsinsatser som vid- tas för att förbättra djurtransporter. Förutsättningarna för att bedriva rennäring skiljer sig från förutsättningarna för att bedriva annan djur- hållning. Även slakteristrukturen skiljer sig åt mellan rennäring och annan djurhållning. Det innebär att de åtgärder som kan behöva vidtas för att förhindra onödiga transporter respektive långa transporter av levande renar till slakteri kan skilja sig från de åtgärder som är lämpliga att vidta för transporter av andra djurslag. Den statliga rennäringsadministrationen 409 Regler för administrationen av frågor med anknytning till rennäringen har växt fram . De har historiskt haft betydligt fler inslag av föreskrifter i näringens utövande än vad som är gängse inom andra näringar. Man kan konstatera att rennäringen haft en statlig styrning, vars avsikt varit att åstadkomma en rationalisering samt att undvika konflikter mellan samer och mellan samer och andra markanvändare. växte det s.k. lappväsendet fram. I , och fanns fram t.o.m. 1960-talet lappfog- dar (kallade förste konsulenter) med ansvar för den regio- nala tillsynen över rennäringens bedrivande. Det övergripande ansvaret för rennäringen ankom på lantbruksstyrelsen.