sou · GPB314d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Kommitténs granskning begränsas därför i första hand till hur bevisvärderingen redovisas. Vissa ytterligare överväganden görs dock om bevisvärdering vid sexualbrott mot barn. I den allmänna debatten har framförts både den synpunkten att domstolarna i mål om sexualbrott tillämpar alltför låga beviskrav med påföljd att oskyldiga fälls till ansvar och den att domstolarna, framför allt om barn är målsäganden, tillämpar alltför höga beviskrav med påföljd att de skyldiga inte döms. Vidare påstås ibland att domstolarna tar ovidkommande hänsyn vid sin bevisvärdering. Inga av dessa påståenden får stöd i kommitténs praxisundersökning. Av undersök- ningen framkommer följande.11 I drygt hälften av domarna i tingsrätt var gärningen (eller gärningarna) helt förnekade. Det fanns också några fall där den tilltalade hade uppgett att han varit berusad vid händelsen och därför saknade minnesbilder. I övriga fall hade den tilltalade erkänt eller medgett omständigheter i varierande omfattning. Gemensamt för samtliga fall var dock att bevisningen oftast byggde på målsägandens uppgifter. Endast i några fall fanns det stödbevisning i form av rättsintyg eller teknisk bevisning, t.ex. analys av sperma. I några fall hördes vittnen men dessa hade – förutom i något enstaka fall – inte sett själva övergreppet utan kunde endast berätta om hur 10SvJT 1996 s. 509 f. 11Praxisundersökningen omfattade drygt 400 domar. Den finns redovisad i bilaga 2 till detta betänkande. Utredningar och lagföringar av sexualbrott 341 målsäganden betett sig efter händelsen eller vad hon eller han hade berättat därom. En huvuduppgift för domstolen var därför att bedöma trovärdigheten av målsägandens uppgifter i belysning av vad som i övrigt förekom i målet. Domstolarna fullföljde sin uppgift i de allra flesta fallen; de redovisade någon form av värdering och bedömning av trovärdigheten av målsägandens uppgifter. Således förekom ytterst sällan att en fällande dom motiverades enbart med att målsägandens uppgifter var mer trovärdiga än den tilltalades. I de fall åtalet avsåg övergrepp mot barn (yngre än ) hade deras berättelser förebringats vid huvudförhandlingen genom uppspel- ning av videoupptagningar av polisförhör som hållits med dem. I drygt 50 av domarna från tingsrätter hade videoförhör förekommit. I tre fjärdedelar av dessa fall hade domstolen antingen värderat och analyserat förhören eller hade gärningarna varit erkända. Som skäl för att lägga videoförhören till grund för prövningen av åtalen hade domstolarna bl.a. angett att berättelserna var sammanhängande och inte motsägelsefulla samt att ledande frågor inte hade ställts vid förhören. Här företog således domstolarna också en bevisvärdering. Som framgått kan man inte av praxisundersökningen dra slutsatsen att det förekommer brister i bevisvärderingen i mål om sexualbrott. Domstolarna motiverar sin slutsats i skuldfrågan och det går att följa hur bevisvärderingen har gått till. Visserligen finns det en och annan dom där det finns utrymme för en annan uppfattning än den redovisade. Det är dock inget anmärkningsvärt i sig eftersom bevisvärdering delvis bygger på en subjektiv bedömning av t.ex. de hördas trovärdighet. Det kan också vara svårt att förmedla de intryck som domstolen fått vid huvudförhandlingen i en dom. Några generella brister när det gäller kravet på bevis kan inte utläsas. Inte heller framkom att bedömningar grundas på ovidkommande hänsyn. I praxisundersökningen förekommer det domar där olika instanser bedömt skuldfrågan på olika sätt. Inte heller i dessa fall kan konstateras några brister av det slag som kommittén inriktat sin granskning på. Ändringarna kan ofta tillskrivas nya eller ändrade uppgifter i målet. Att en överinstans ibland bedömer bevisningen på ett annat sätt än underinstansen är i och för sig inte heller något anmärkningsvärt eftersom det är en följd av grunderna för instansordningen. Det behövs fortbildning om barn och sexuella övergrepp Utifrån kommitténs avgränsade granskning finns det inget i praxis- undersökningen som direkt tyder på att det finns generella brister i 342 Utredningar och lagföringar av sexualbrott bevisvärderingen när barn hörs som målsägande. När det gäller sexualbrott mot barn kan dock följande anföras. Reglerna om fri bevisvärdering och bevisprövning gäller också när barn skall höras. Av praxis framgår vidare att i huvudsak samma metod för bevisvärderingen tillämpas när barn har hörts som målsägande. Barn hörs dock sällan i domstol. Det är ofrånkomligen så att bevisvärdet av en utsaga från den som inte hörs personligen inför rätta blir lägre. Många av de intryck som ett förhör inför domstol av en som är personligen närvarande ger går förlorade om i stället endast en videoinspelning av ett förhör förebringas. En sådan utsaga måste alltså värderas med särskild försiktighet. Om barnet dessutom inte är äldre än och således har svårt att uttrycka sig är det närmast en förutsättning att åklagaren kan åberopa stödbevisning t.ex. i form av annan muntlig bevisning, rättsintyg eller DNA-analyser för att uppfylla beviskravet.12 Det är således av särskild vikt att polisen och åklagarna noggrant utreder vad som kan utgöra stödbevisning när det rör brottsutredningar med barn inblandade. En form av stödbevisning är rättsintyg. Det har framförts till kommittén att läkarundersökning av barn som man misstänker har varit utsatta för sexuella övergrepp borde vara i det närmaste obligatorisk. Mot detta kan dock invändas att läkarundersökningar inte alltid ger fynd om att sexuella övergrepp har förekommit.13 Detta anses bero på många faktorer, av vilka den första naturligtvis är det att det inte har skett övergrepp. Men sexuella övergrepp behöver inte leda till tecken på fysiska skador. Detta kan förklaras av att övergreppen har ägt rum för länge sedan, vilket inneburit att eventuella skador har läkt, eller att övergreppen helt enkelt inte har medfört några fysiska skador. Att sviter inte kan iakttas har också förklarats med att det inte finns tillräckligt utvecklade metoder för undersökningen och svårigheter att analysera då gjorda iakttagelser. Nyttan av en sådan föreskrift kan alltså ifrågasättas. Härtill kan invändas att föreskrifter av det efterfrågade slaget inte skulle vara förenliga med principerna om fri bevisprövning och bevisvärdering. Det måste också hållas i minnet att en läkarundersökning som syftar till att ta reda på om det har skett sexuella övergrepp kan vara mycket påfrestande och upplevas som 12Jfr rättsfallet NJA 1994 s. 268. 13Karin , Adolescent sexuality and sexual abuse, 1999, s. 43 f. Hon tycks dock anse att sådana undersökningar bör vara närmast obligatoriska. Utredningar och lagföringar av sexualbrott 343 Det måste således vara en avvägning i varje enskilt fall om en läkarundersökning bör äga rum av målsäganden.14 De rekommendationer som finns i RÅ:s promemoria (1999:01) Förundersökning vid sexuella övergrepp mot barn får mot denna bakgrund anses vara tillräcklig. Enligt dessa riktlinjer bör läkarunder- sökning göras om barnets egen berättelse eller annan information talar för att barnet kan ha utsatts för sexuella övergrepp. Vidare sägs att en sådan undersökning bör göras av en barnläkare tillsammans med en rättsläkare eller gynekolog och att undersökningen skall dokumenteras i ett rättsintyg. Frågan hur framför allt barnets rätt skall tillvaratas under brottsutredningar vid misstankar om sexuella övergrepp har stimulerat forskning om barns minnesfunktioner och förmåga att kommunicera. Här skall redovisas något från de senaste årens rön. Det är således inte frågan om någon heltäckande redovisning utan mer en beskrivning av vissa av forskningens nuvarande ståndpunkter. I rapporten Den rättsliga hanteringen15 görs det gällande att de kriterier som används vid bevisvärderingen inte är vetenskapligt belagda. Det är t.ex. inte visat att den tillförlitliga utsagan skiljer sig från den icke tillförlitliga genom detaljrikedom, känslokoppling och beständighet. Vidare påstås i rapporten att det är tveksamt om de kriterier som är utvecklade för framför allt analyser av uppgifter lämna- de av vuxna kan tillämpas på berättelser som lämnas av små barn. Vid förhör med barn är det av särskild vikt att det är gynnsamma omständigheter kring förhöret och att den som håller det har god kunskap om både barns utveckling i allmänhet och det förhörda barnets bakgrund. I ett forskningsprojekt vid filosofiska fakulteten vid har fil. analyserat polisförhör med barn som misstänks varit utsatta för sexuella övergrepp och har gått igenom domstolshandlingarna, i de ärenden som lett till åtal.16 Hennes avsikt har varit att ta reda på hur professionella samtalar med barn, framför allt vilka samtalstekniker som används i polisintervjuer. Hon har analyserat 193 videoinspelade polisförhör. 14 Se också JK:s beslut s. 88. Jfr betänkande Tvångsmedel (SOU 1995:47). 15Expertrapport nr 1999-36-003 utgiven av 1999, en av många rapporter om sexuella övergrepp mot barn utgiven inom ramen för s.k. . 16En del av resultaten finns redovisade i Polisintervjuer med barn. 193polisanmälda ärenden, expertrapport 1999-36-002, 1999. Se vidare i Acta Sociologica 1999, The Construction of Children´s Credibility in Judgements of Child Sex Abuse s. 147 f. Jfr SOU 2000:42 s. 70 f. 344 Utredningar och lagföringar av sexualbrott Barnen var 2–. Av de 193 ärendena gick 52 till domstol. I 33 fall förnekade den misstänkte brott och i övriga fall erkände han. Det framkom i hennes undersökning att många faktorer har betydelse för hur väl polisen lyckas med förhöret; barnets ålder och minnesför- måga, förståelsen hos polismannen, hur familjebakgrunden ser ut samt kontakten och förtroendet mellan polisen och barnet är viktiga faktorer. En av de mest avgörande förutsättningarna för att både barn och vuxna skall minnas och berätta på ett tillförlitligt sätt är att de känner trygghet i intervjusituationen. Oavsett barnets ålder ökar deras möjlighet att berätta om frågeställningarna är förenklade, omgivningen är stödjande och det sociala och emotionella klimatet är till deras fördel.17 Varje fall måste i vanlig ordning analyseras förutsättningslöst utifrån de omständigheter som finns i det enskilda fallet. Sålunda måste hänsyn tas till bl.a. förhållanden som barnets utveckling, personlighet och beteende, dess sociala situation, den misstänkte gärningsmannen och dennes relation till barnet samt under vilka förhållanden och hur det har utfrågats. Som har anmärkts är det av avgörande betydelse att barnet känner sig tryggt under förhöret. Några säkra metoder eller förhörstekniker för att få fram sanningen finns dock inte. En särskild svårighet är givetvis att barnet kanske inte ens har ett utvecklat språk. Barn anses dock ha en förmåga att minnas om de blivit utsatta för sexuella övergrepp och en kommunikativ förmåga att berätta om dem. Deras förmåga att berätta mer komplext ökar under förskoleåldern. Det sägs att förskolebarn berättar eller förnekar genomgående i förhör när den misstänkte är minderårig. Förskolebarnen har vidare en tendens att berätta eller förneka fragmentariskt när den misstänkte är en nära anhörig till dem. Med fragmentarisk berättelse menas att barnen berättar om övergrepp men också tycks ändra berättelsen genom att exempelvis uttrycka att de inte kommer ihåg eller inte vet om de varit utsatta. Ett fragmentariskt förnekande innebär att de inte berättat om något övergrepp över huvudtaget utan förmedlar att ingenting hänt, som de också kan säga att de inte vill berätta, inte kommer ihåg om någonting har hänt eller har en hemlighet för polisen.18 Barns motståndskraft mot ledande frågor sägs variera beroende av flera faktorer, däribland ålder. Allmänt sett gäller att ju yngre desto mer lättledd. Variationerna är dock snarare relaterade till att barn utelämnar information eller att de låter bli att svara än till felaktiga svar och påhittad information. Överlag visar forskningen att yngre barns 17 Polisintervjuer med barn s. 11. Jfr Barns minnesförmåga, expertrapport 1999-36-005, 1999, s. 6 och 13 f. 18 Polisintervjuer med barn s. 15 f. Utredningar och lagföringar av sexualbrott 345 spontana berättelser om sexuella övergrepp sällan är påhittade. Forskningen visar också att de sällan samtycker till ledande frågor om aktiviteter och händelser av sexuell natur. Problemet anses snarare vara att få dem att överhuvudtaget berätta.19 En vanlig ståndpunkt inom forskningen är att det är förenligt med det sätt som minnet fungerar på att uppgifter ändras . Det är inte heller anmärkningsvärt att den som varit med om något traumatiskt inte förmår berätta allt på en gång. En utveckling och fördjupning och i viss mån förändring av den ursprungliga berättelsen skulle därför vara naturlig. Det är därmed inte självklart att det förhållandet att en och samma berättelse lämnas vid flera förhör i sig alltid är skäl för att uppgifterna är tillförlitliga. Vissa forskare menar att när man väl börjat berätta så minns man mer och mer. Berättandet i sig skulle således innebära en bearbetning som i sin tur leder till att mer information kommer fram. Om fakta däremot byts ut, och det alltså inte bara är så att ytterligare uppgifter läggs till den ursprungliga berättelsen, kan det finns större anledning till tveksamhet. Ju yngre barn, desto större anledning finns det emellertid att ifrågasätta om man kan ställa krav på att berättelsen skall vara i allt väsentligt densamma. Små barn går inte sällan omvägar till redogörelsen för upplevelsen. Felaktigheter i barns berättelse behöver inte innebära att det de berättar är oriktigt; om ett litet barn säger att övergreppen har skett hundra gånger och detta bevisligen är en överdrift behöver inte barnets utsaga underkännas helt.20 I barnets värld kan uttryckssättet egentligen avse endast att det förekommit många övergrepp och att de kändes som hundra. Det anses generellt att om en berättelse innehåller unika detaljer så ökar tillförlitligheten. Detaljkriteriet måste dock bedömas mot det enskilda barnets förutsättningar och med hänsyn till de faktiska omständigheterna i målet.21 Bedömningen av barns berättelse vid misstankar om sexuella övergrepp kompliceras också av att det inte finns några entydiga tecken på övergrepp. En typisk symptombild som säkert berättar att ett barn blivit utsatt för sexuella övergrepp är svår att finna.22 Kommitténs undersökningar har alltså som sagts inte gett underlag för slutsatsen att beviskravet tillämpas felaktigt i mål om sexualbrott med barn som målsägande. Den senare tidens forskning ger 19Barns minnesförmåga s. 22 f. se också avsnitt 3.2.2. 20Jfr rättsfallet NJA 1992 s. 446 på s. 468. 21Den rättsliga hanteringen s. 52 f. 22Anders och , Pojkmottagningen – sexuella övergrepp och behandling, 1995 s. 157. 346 Utredningar och lagföringar av sexualbrott dock anledning ifrågasätta om de erfarenhetssatser och den bevis- värderingsmetod som tillämpas i dessa mål är de bästa. En förbättrad kompetens av personalen inom rättsväsendet skulle innebära att förutsättningarna för en omsorgsfull prövning av omständigheterna och bevisvärderingen i förekommande fall när barn är målsäganden ytterligare förbättrades. Det skulle för övrigt komma både målsägande och tilltalade tillgodo. Det finns således ett behov att genom fortbildning sprida nya kunskaper och erfarenheter om både minnets funktioner och barns kommunikationsförmåga. Det finns vidare anledning att en sådan fortbildning av personalen inom rättsväsendet behandlar också mer allmän kunskap om offers beteenden i hotfulla situationer och barns utveckling samt mer specifikt om vilka följder sexuella övergrepp kan få för deras hälsa samt deras beteende. Eftersom Kommittén mot barnmisshandel har föreslagit en rad åtgärder för att höja kompetensen hos både polisen och åklagarna är det således främst personal inom domstolsväsendet som en sådan fortbildning bör avse. har en bred kunskap om brottsofferfrågor i allmänhet, men framför allt när det gäller brottsoffers (vittnens och målsägandens) reaktioner på brott. Genom de forskningsprojekt och andra projekt som finansieras av Brottsofferfonden har Brottsoffer- myndigheten en god överblick över det nuvarande forsknings- och kunskapsläget på området. Kommittén föreslår därför att Domstols- verket ges i uppdrag att tillsammans med RÅ, RPS och Brottsoffer- myndigheten anordna kurser för fortbildning av personal inom rättsväsendet i de angivna frågorna. I vissa mål råder särskilda bevissvårigheter. Kommittén har redogjort för de komplikationer som har samband med att barn är inblandade i en process. Särskilda bevissvårigheter gör sig också gällande när parterna varit berusade vid det påstådda brottstillfället. En sådan situation som särskilt uppmärksammats av kommittén är den där en kvinna har befunnit sig i vanmakt eller annat hjälplöst tillstånd på grund av t.ex. kraftig berusning. De nu berörda svårigheterna med vanmaktsrekvisitet fanns i det s.k. Södertälje-målet.23 Hovrätten konstaterade att även om offret varit berusad hon likväl hade kunnat lämna en relativt detaljrik berättelse. Även om hon haft svårt att värja sig på grund av alkoholförtäringen 23 Rättsfallet NJA 1997 s. 538, behandlat i avsnitt 6.1.4. Utredningar och lagföringar av sexualbrott 347 talade denna hennes förmåga att återge händelseförloppet mot att hon till följd av alkoholpåverkan befunnit sig i vanmakt eller annat hjälplöst tillstånd. Detsamma gällde ett fall från Hovrätten över och Blekinge24 där en man stod åtalad för sexuellt utnyttjande enligt 6 kap. 3 § BrB. Han påstods ha haft både oralt och vaginalt samlag med en kvinna genom att utnyttja att hon befann sig i vanmakt eller annat hjälplöst tillstånd; kvinnan var kraftigt berusad och låg och sov i en säng på en fest när det sexuella utnyttjandet påbörjades. Parterna kände inte varandra tidigare. Den tilltalade frikändes av såväl tingsrätten som hovrätten. Domstolarna menade bl.a. att eftersom kvinnan hade ett klart minne av händelsen hon inte kunde ha befunnit sig i vanmakt vid det sexuella umgänget. Kommittén har valt att föreslå en ny reglering till skydd för framför allt berusade människor mot sexuella närmanden. Således anser kommittén att straffansvar för våldtäkt skall omfatta också den som av en annan person tilltvingar sig en sexuell handling genom att utnyttja att denna person inte har förmåga att värja sig på grund av berusning eller ett liknande tillstånd eller den hotfulla situation han eller hon befinner sig i. Vid en sådan bestämmelse skulle således inte längre behöva visas att offret befann sig i vanmakt eller annat sådant/hjälplöst tillstånd vid gärningen utan endast att offret inte hade förmåga att värja sig. Det bör dock tilläggas följande. I en rättegång måste åklagaren lägga fram en ordentligt utredning så att domstolen kan pröva bl.a. parternas trovärdighet och vad som har hänt. Det är ett grundläggande rättssäkerhetskrav att den tilltalade anses oskyldig tills det är ställt utom rimligt tvivel att han har gjort sig skyldigt till den åtalade gärningen. Av grundläggande processrättsliga principer följer att den som påstår sig vara utsatt för ett övergrepp vid förhandlingen inför domstol relativt utförligt måste redogöra för händelsen. Om utredningen är torftig skall det gå ut över åklagaren, dvs. domstolen skall frikänna den tilltalade på grund av bristande bevis. En av de viktigaste ingredienserna i åklagarens utredning är målsägandens berättelse. Detta är inte unikt för sexualbrottsmål utan gäller för alla brottmål. En vanligt kritik mot huvudförhandlingar i mål om sexualbrott är att atmosfären lätt framstår som kvinnofientlig. Offentliga försvarare antyder i ordalag som är förödmjukande för målsäganden att hon är sexuellt erfaren eller att hon har varit intresserad av ett visst sexuellt umgänge. Målsägandena känner sig pressade och förnedrade av situationen eller av åtbörder och annat från t.ex. den tilltalades 24 DB 1232 meddelad . 348 Utredningar och lagföringar av sexualbrott kamrater som också besöker rättegången. Det har vidare gjorts gällande att det är kränkande för målsäganden att den tilltalade till sitt fredande får invända att det sexuella umgänget har varit frivilligt från målsägandens sida liksom att dennas uppträdande och klädsel blir föremål för intresse i domstol. Som kommittén har sagt råder det fri bevisvärdering i brottmål. Det är vidare ett grundläggande rättssäkerhetskrav att den tilltalade anses oskyldig tills det är ställt utom rimligt tvivel att han har gjort sig skyldig till den åtalade gärningen. Den tilltalade har således rätt att åberopa de invändningar och omständigheter som bäst kan ta till vara hans eller hennes intressen. Med beaktande av de grundläggande principer som bär upp regleringen av sexualbrotten är dessutom invändningen om att ett sexuellt umgänge varit frivilligt inte orimlig.25 Ramen för processen är att målet skall bli utrett efter vad dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt får dras in i målet (46 kap. 4 § andra stycket RB). Det är rättens ansvar att se till att denna ordning hålls. Det är vidare rättens ansvar att vid sin värdering av utredningen och bevisningen öppet redovisa sin bedömning av vad som är av betydelse för avgörandet av målet i det enskilda fallet. När det gäller frågan om vilka hänsyn som kan tas till sådant som uppträdandet eller klädseln hos målsäganden vid tillfället för det påstådda brottet och därmed vilken utredning som kan ha betydelse i målet har kommittén redogjort för de överväganden som gjordes redan i samband med reform av sexualbrotten (se bl.a. avsnitt 5.1.2). De uttalandena äger alltjämt tillämplighet. Med hänsyn till det anförda samt till de allmänna överväganden som kommittén har gjort i de föregående kapitlen om enskilda bestämmelser i en ny reglering finns det ingen anledning att här göra några ytterligare överväganden. Kommittén har inte underlag för att uttala sig om påståendet att stämningen skulle vara kvinnofientlig i vissa mål om sexualbrott. Ingenting i praxisundersökningen tyder på det. I anslutning härtill vill dock kommittén anföra följande. Dessa mål rör regelmässigt mycket känsliga frågor, som är svåra att hantera för alla inblandade. Att det kan vara påfrestande att höras i domstol, oavsett i vilken egenskap, är inte unikt för dem som hörs i mål om sexualbrott. Målsäganden företräds dock i mål om sexualbrott vanligtvis av ett målsägandebiträde enligt lagen (1988:609) om målsägandebiträde. Sedan lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn trätt i kraft kan också barn som påstås har varit utsatta för sexuella 25 Kommittén har anmärkt på annat håll att en sådan invändning inte är särskilt vanlig att döma av praxisundersökningen. Den framfördes i färre än tio av de 122 tingsrättsdomar som avsåg våldtäkt. Utredningar och lagföringar av sexualbrott 349 övergrepp av en närstående biträdas av t.ex. en advokat. Dessa har som sin särskilda uppgift att tillvarata målsägandenas intressen. Det ankommer därför på dem att reagera om målsäganden utsätts för ett respektlöst beteende. I mindre allvarliga mål är det inte ovanligt att målsäganden i stället följs av en s.k. stödperson från en lokal brottsofferjour till rättegången. En stödperson, som arbetar ideellt, informerar och stöttar målsäganden men har ingen befogenhet att ingripa i rättegången. Rätten har emellertid det yttersta ansvaret för ordningen i rättssalen (5 kap. 9 § RB). Det ankommer alltså på ordföranden i rätten att i mål om sexualbrott liksom i andra mål se till att parterna bl.a. under olika förhör håller sig till de för målet väsentliga frågorna och att de inte genom formen eller arten av sina frågor försvårar för förhörspersonerna att lämna riktiga och vederhäftiga upplysningar. Om det bedöms nödvändigt skall således ordföranden i målet gripa in. Ordföranden kan bl.a. visa ut den eller dem som stör förhandlingen eller uppträder otillbörligt.