sou · GPB314d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Vidare kan det beslutas att förhandlingen skall ske inom stängda dörrar när domstolen håller förhör med målsäganden eller den tilltalade som innebär att personliga uppgifter kan komma att förebringas. utövar tillsyn över landets advokater. I Samfundets vägledande regler om god advokatsed finns angett vad kravet på god advokatsed innebär. Ett uppträdande av en offentlig försvarare i en rättegång som inte har ansetts sakligt och korrekt kan bli föremål för en anmälan till . har i rapporten av allmänheten – ett åtgärdsprogram (dnr 625-1998) lämnat förslag på förbättringar av domstolarnas bemötande av parter, vittnen, målsägande och andra som kommer i kontakt med domstolarna. Bland annat har föreslagits att i utbildningen och fortbildningen för samtliga personal- kategorier skall införas beteendevetenskapliga moment och annan utbildning om brottsofferfrågor och invandrarfrågor. Det är självklart att processen måste bygga på respekt för de inblandade. Kommittén anser dock att de regler som finns i förening med de åtgärder som vidtagits är tillräckliga för att tillgodose att det vid huvudförhandlingen tas hänsyn till målsägandens utsatta situation som det inte ges avkall på de grundläggande kraven på offentlighet och rättssäkerhet i rättegången. Mot denna bakgrund finner inte kommittén skäl till några ytterligare åtgärder. 350 Utredningar och lagföringar av sexualbrott 11.3Straffvärde och straffmätning i mål om sexualbrott Kommitténs bedömning: Domstolarna för generellt korta resonemang i frågor om straffvärde och straffmätning. Det finns dock ingen anledning att införa några särskilda regler i detta avseende för mål om sexualbrott. Straff skall med beaktande av en enhetlig rättstillämpning bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Vid bedömningen av straffvärdet skall särskilt beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad gärningsmannen insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon har haft (29 kap. 1 § BrB). Vid bestämmandet av straffvärdet skall domstolen vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp beakta särskilt uppräknade både försvårande och förmildrande omständigheter enligt 29 kap. 2–3 §§ BrB. De omständligheterna är sådana som är hänförliga till det konkreta brottet. Det finns också särskilt angivna omständigheter för straffmätningen i 29 kap 4–5 §§ BrB, av vilka de flesta hänför sig till brottslingens person. Rätten får som skäl för fängelse, utöver brottslighetens straffvärde och art, beakta att den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott (30 kap. 4 § andra stycket BrB). Ett straffvärde om ett års fängelse eller mer utgör presumtion för att döma till fängelse.26 Vid val av påföljd skall domstolen som skäl för villkorlig dom beakta om det saknas anledning att befara att den tilltalade kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet. Som skäl för skyddstillsyn skall domstolen beakta om det finns anledning att anta att denna påföljd kan bidra till att den tilltalade avhåller sig från fortsatt brottslighet. Den som har begått en gärning under allvarlig psykisk störning får inte dömas till fängelse, men kan under vissa omständigheter överlämnas till rättspsykiatrisk vård. Slutligen finns vissa specialregler för unga lagöverträdare både vad gäller straffmätning och val av påföljd (29 kap. 7 §, 30 kap. 5 § samt 31 kap. 1 a § BrB) I bestämmelsen i 29 kap. 2 § BrB föreskrivs sålunda att de angivna försvårande omständigheterna skall beaktas vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp. De omständigheter som gäller för en viss brottstyp – s.k. brottsinterna faktorer – framgår i regel direkt av straff- bestämmelsen, men även exempelvis av förarbeten och rättspraxis. 1987/88:120 s. 100. Utredningar och lagföringar av sexualbrott 351 Omständigheter såsom graden av skada, fara eller kränkning är normalt brottsinterna faktorer. I de enskilda straffbestämmelserna kan det emellertid också förekomma sådana omständigheter som anges i 29 kap 2 §. Som exempel kan nämnas att gärningsmannen visat särskild hänsynslöshet. Motsvarande rekvisit finns i brottsbeskrivningen vid grov misshandel. Har domstolen redan lagt omständigheten till grund för sin bedömning att gärningen skall rubriceras som grovt brott, saknas det ofta anledning att ytterligare beakta den i försvårande riktning vid straffmätningen inom den för grov misshandel föreskrivna straffskalan.27 Av den s.k. lagföringsstatistiken framgår att fängelse är en mycket vanlig påföljd för sexualbrotten. Andelen fängelsepåföljder för t.ex. våldtäkt är mellan . Denna bild bekräftas av kommitténs praxisundersökning. Således anses regelmässigt att redan brottets straffvärde föranleder fängelse. Av den framgår vidare att sexualbrott bedöms vara s.k. artbrottslighet. Med undantag för sexuellt ofredande anses dessa brott alltså i princip vara av sådan art att fängelse redan av detta skäl bör följa. För sexuellt ofredande som riktats mot barn och som består i annat än blottning är dock också den vanligaste påföljden fängelse. I de granskade tingsrättsdomarna förs i de allra flesta fallen inte något resonemang om straffvärdet i domskälen. Domstolen konstaterar endast att brottets art eller straffvärde är sådant att fängelse skall följa. Hur antalet fängelsemånader beräknats framgår sällan. Om hovrätten ändrar påföljden påpekas i de flesta fall i domskälen endast att straffet satts för högt eller för lågt vid tingsrätten. I de fall domstolarna för ett resonemang om straffvärdet och pekar på försvårande omständigheter är det oftast omöjligt att förstå om domstolen åsyftar omständigheter inom brottstypen, s.k. brottsinterna faktorer, eller försvårande omständigheter vid sidan av brottstypen, t.ex. att den tilltalade har visat särskild hänsynslöshet (29 kap. 2 § 2 BrB). I några fall har förmild- rande omständigheter åberopats till stöd för ett visst straffvärde, såsom psykisk störning, nedsatt förmåga att kontrollera sitt handlande eller att handlandet stått i samband med uppenbart bristande utveckling. Då har emellertid 29 kap. 3 § 1 st 2 och 3 BrB uttryckligen angetts som grund. Endast i något enstaka fall i praxisundersökningen har tidigare brottslighet beaktats vid straffmätningen. Detta har samband med att återfall vid straffmätningen skall beaktas endast om återfallet inte har beaktats tillräckligt bl.a. genom förverkande av villkorligt medgiven En kommentar, t.o.m. suppl. 4, s. 29:23. 352 Utredningar och lagföringar av sexualbrott frihet (29 kap. 4 § BrB).28 I några fall har domstolarna beaktat omständigheter som nämns i 29 kap. 5 § BrB, dvs. utvisning (dock endast om den tilltalad har någon reell anknytning till landet), avsked från anställning, hög ålder samt att en förhållandevis förflutit sedan brottet begicks. Utöver dessa omständigheter har den tilltalades ungdom beaktats vid straffmätningen i enlighet med 29 kap. 7 § BrB. Eftersom det sällan förs något resonemang om straffvärdet i domskälen ger domarna inte någon generell information om vilka omständigheter som i praxis påverkar domstolarna vid bestämmande av straffets längd vid sexualbrott. Fängelsestraffens längd varierar kraftigt inom varje brottstyp och det är svårt att hitta några omständigheter som allmänt anses försvårande eller förmildrande. Det kan vara av visst intresse att domstolarna till skillnad från vad som gäller domskälen beträffande straffvärde och straffmätning tycks föra generellt längre resonemang i frågan om skadestånd till målsäganden. I några fall skulle till och med skadeståndsmotiveringen ha kunnat användas som skäl vid straffvärdebedömningen. Som framgått inledningsvis skall praxisundersökningen ta särskild hänsyn till om sexualbrott mot män respektive kvinnor bedöms på olika sätt och den skall även beakta den s.k. normaliseringsprocessen. Kommittén har i annat sammanhang påpekat att den problematiken berörs uttryckligen endast i några domar. Att döma av det underlag kommittén sålunda haft tillgång till, verkar domstolarna inte se mildare på en gärning på grund av att parterna har eller har haft en nära relation. Som kommittén framhållit på andra håll är de uttalanden som både departementschefen och gjorde i anslutning till reformen av 6 kapitlet om vilken betydelse parternas eventuella förhållanden kan ha för den rättsliga bedömningen av en gärning är lika aktuella . De har således visst intresse också i fråga om straffmätningen. I den överväldigande delen av genomgångna domar har brotten begåtts av en man mot en kvinna eller flicka. I undersökningsmaterialet finns endast två kvinnliga gärningsmän och brotten har i båda fallen riktats mot andra kvinnor. I några få domar har vuxna män utsatts för sexuellt ofredande och i endast några fall av våldtäkt och sexuellt utnyttjande av underårig är pojkar målsägande. Materialet är således alldeles för litet också här för att kommittén skall kunna göra en vederhäftig bedömning i frågan om huruvida sexualbrott mot kvinnor respektive män bedöms på olika sätt. 28 Jfr Brottsbalkskommentaren s. 29:36. Utredningar och lagföringar av sexualbrott 353 I ungefär 20 av de 315 domarna från tingsrätt är den sexuella handlingen av homosexuell karaktär, dvs. gärningsmannen och offret är av samma kön. Den omständigheten nämns emellertid i endast något fall i samband med straffmätningen. Straffmätningen vid dessa brott är av undersökningsmaterialet att döma, som också är mycket litet, inte annorlunda än vid motsvarande sexualbrott av heterosexuell natur. Kommitténs undersökning av praxis ger inte anledning till annan bedömning än att domstolarnas straffmätning är tillfredsställande. Att fängelse kan motiveras utifrån både brottslighetens art och dess straffvärde har visst stöd i uttalandena i samband med den allmänna reformen av bestämmelserna om straffmätning och påföljdsval som trädde i kraft den 1 januari 1989.29 Kommittén har vidare i det föregående redovisat sina allmänna skäl för att föreslå en annan brottsindelning och delvis ny straffskalor. Genom de allmänna övervägandena har kommittén sålunda gett uttryck för kommitténs bedömning av olika straffvärden. Vad som sagts får anses vara en tillräcklig vägledning för framtida överväganden i fråga om straffvärde och straffmätning. Enligt praxisundersökningen har emellertid framkommit att domstolarna redovisar endast kortfattade skäl för sina bedömningar av straffvärden och straffmätningar. Det har vidare framkommit att det är svårt att urskilja hur olika omständigheter påverkat straffet i det enskilda fallet. Detta kan således anses vara en brist. Det är dock inget unikt för sexualbrotten att skälen i fråga om straffmätning och straffvärdebedömning är relativt kortfattade. Så som framgått finns det allmänna bestämmelser i om straffmätning. Enligt kommitténs bedömning är de tillräckliga. Det finns heller ingen anledning att föreslå någon särreglering av straffmätning och bedömning av straffvärde för sexualbrotten. 1987/88:120, JuU 1987/88:45, rskr. 1987/88:404, SFS 1988:942. Se propositionen s. 100. 354 Utredningar och lagföringar av sexualbrott 11.4Bör den särskilda preskriptionsbestämmelsen för sexualbrott mot barn utvidgas? Enligt en särskild bestämmelse i 35 kap. 4 § BrB börjar preskriptions- tiden för de grövre sexualbrotten mot barn (brott enligt 6 kap. 1–4 och 6 §§) löpa först när barnet fyllt eller skulle ha fyllt . Detta innebär ett avsteg från huvudprincipen att preskriptionstiden börjar löpa när brottet begås och medför alltså att preskriptionstiden för sådana brott blir längre än för andra brott med samma straffskala. föreslog att preskriptionstiden skulle förlängas också för sexuellt ofredande mot barn , om barnet är förövarens avkomling eller står under hans fostran eller för vars vård eller tillsyn han har att svara på grund av myndighets beslut.30 Detta förslag har dock inte lett till lagstiftning.31 Kommittén skall enligt direktiven ta under förnyat övervägande om det finns skäl att förlänga preskriptionstiden även för sexuellt ofredande mot barn . 11.4.2Den närmare innebörden av den särskilda preskriptionsbestämmelsen för sexualbrott mot barn32 Inom straffrätten finns två former av preskription, åtalspreskription och påföljdspreskription. Åtalspreskription innebär att påföljd för ett brott inte får ådömas om den misstänkte inte har häktats eller fått del av åtal för brottet från brottet. Med påföljdspreskription menas att en påföljd bortfaller om åtgärder för verkställighet av påföljden inte har vidtagits inom som varierar efter påföljdens art och längd. I det följande behandlas endast frågan om åtalspreskription. Rättspolitiskt brukar åtalspreskription motiveras med bl.a. att statens straffanspråk inte bör upprätthållas . Man menar att straffbehovet försvagas allt eftersom tiden går och att det från Innehavskriminalisering m.m. (SOU 1997:29). 31Prop.1997/98:43 s. 52. 32 Redogörelsen baserar sig i allt väsentligt på Brottsbalkskommentaren s. 406 f. Utredningar och lagföringar av sexualbrott 355 allmänpreventiv synpunkt därför inte är lika nödvändigt att för länge sedan begångna brott blir beivrade som att så sker med brott som ännu är aktuella i det allmänna medvetandet. Ett annat skäl, som brukar anföras i diskussionen om preskriptionstider, är att det skulle drabba den misstänkte onödigt hårt att behöva riskera att efter brottet ådömas ett straff, som kanske äventyrar den tillvaro han har byggt upp för sig.33 De allmänna bestämmelserna om åtalspreskription finns i 35 kapitlet . Preskriptionsbestämmelserna skall iakttas av domstolen oberoende av yrkande från part. Preskription utgör inte något processhinder och skall alltså inte medföra att åtalet avvisas. Om domstolen finner att det föreligger preskription skall åtalet följaktligen ogillas. Preskriptionstiden är bestämd till olika antal år beroende på det straff som högst kan följa på brottet (35 kap. 1 § BrB). Den är om på brottet inte kan följa svårare straff än fängelse , om det svåraste straffet är högre men inte över fängelse , om det svåraste straffet är högre men inte över fängelse , om det svåraste straffet är fängelse och slutligen om fängelse på livstid kan följa på brottet. Preskriptionstiden löper enligt huvudregeln från den dag då brottet begicks (35 kap. 4 § första stycket BrB). Tiden räknas från den dag brottet begicks till och med den dag som har samma datum som denna. Preskriptionstiden skall dock beräknas på särskilt sätt för vissa angivna brott. Sålunda finns det en särskild bestämmelse om preskriptionstiden beträffande vissa grövre sexualbrott som riktar sig mot barn i viss ålder (35 kap 4 § andra stycket BrB). Har brott som avses i 6 kap. 1–4 §§ och 6 § BrB eller försök till sådana brott begåtts mot barn skall preskriptionstiden räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt . För övriga sexualbrott i 6 kapitlet gäller däremot huvudregeln i första stycket. Detta innebär att preskriptionstiden för t.ex. sexuellt ofredande (6 kap. 7 § BrB) är från den dag brottet begicks. Det finns vidare en särskild preskriptionsbestämmelse beträffande bokföringsbrott (35 kap 4 § tredje stycket BrB). De särskilda preskriptionsbestämmelserna innebär alltså att preskriptionstiden för de angivna brotten är längre än för andra brott med samma straffskala Regler om absoluta preskriptionstider finns i 35 kap. 6 § BrB. Med absoluta preskriptionstider avses tider som gäller oberoende av om 1994/95:2 s. 21 f. 356 Utredningar och lagföringar av sexualbrott någon preskriptionshindrande åtgärd (häktning eller delgivning av åtal) har kommit till stånd. Påföljd får inte i något fall dömas ut har förflutit från den dag då preskriptionstiden enligt 4 § börjar löpa. Den absoluta preskriptionstiden är om det på brottet inte kan följa svårare straff än böter, om det på brottet inte kan följa svårare straff än fängelse och i övriga fall. Har brott som avses i 6 kap. 1–4 §§ och 6 § eller försök till sådana brott begåtts mot barn skall preskriptionstiden enligt 4 § räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt . För t.ex. ett sådant sexualbrott på vilket det inte kan följa svårare straff än fängelse får alltså påföljd inte i något fall dömas ut har förflutit från den dag målsäganden fyllde eller skulle ha fyllt . 11.4.3Motiven bakom den särskilda preskriptionsbestämmelsen om sexualbrott mot barn Frågan om sexualbrott mot barn skall särbehandlas i preskriptions- hänseende aktualiserades lagstiftningsärende angående vissa ändringar beträffande sexualbrotten.34 Ändringarna, som bl.a. innebar att en grov grad av brottet sexuellt tvång (6 kap. 2 § BrB) och sexuellt utnyttjande (6 kap. 3 § BrB), infördes, kom att medföra att preskriptionstiden för normalgraden av sexuellt tvång och sexuellt utnyttjande sänktes från tio till . I lagstiftningsärendet uttalade justitieutskottet bl.a. att starka skäl måste kunna åberopas för en avvikelse från den generellt gällande preskriptionstiden, i all synnerhet när det som i detta fall är fråga om att förlänga den. Utskottet avvisade dock inte tanken på en särlösning för vissa brott om en sådan påkallas och efterlyste en översyn av gällande preskriptionsbestämmelser avseende sexualbrotten i 6 kapitlet brottsbalken.35 I departementspromemorian (Ds 1993:80) Ökat skydd för barn – Ytterligare åtgärder mot sexuella övergrepp mot barn föreslogs att preskriptionstiden för sexualbrott som riktar sig mot barn skulle förlängas på så sätt att preskriptionstiden börjar löpa först den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt och att en regel om detta skulle föras in i 35 kap. 4 § BrB.36 34SFS 1992:147, prop. 1991/92:35, 1991/92:JuU7, rskr 1991/92:159. 1991/92:JuU7, s. 15. 36Ds 1993:80 s. 47 f och s. 58. Utredningar och lagföringar av sexualbrott 357 Regeringen delade enligt vad som sades i den efterföljande propositionen37 i och för sig den grundläggande inställningen, som hade framförts av Lagrådet, att det är olyckligt om olika brott med likartat straffvärde har olika preskriptionstider. Regeringen konstaterade emellertid att det redan hade gjorts avsteg från de generella bestämmelserna om preskription i fråga om vissa brott, bl.a. vid vissa bokföringsbrott, varvid utgångspunkten för preskriptionstidens beräknande förlagts till en annan – senare – tidpunkt än dagen för brottets begående. Regeringen konstaterade att den föreslagna regleringen sålunda inte innebar en principiell nyhet. Regeringen anförde att en särbehandling av sexualbrott mot barn i preskriptionshänseende har starka skäl för sig. Sexualbrott mot barn intar en särställning i det att de i många fall inte ger några synliga skador. De sexuella övergreppen är sällan förenade med något nämnvärt fysiskt våld, eftersom den som begår gärningen ofta befinner sig i en sådan överlägsen position att han eller hon inte behöver tillgripa något våld för att driva igenom sin vilja. Skadorna ligger i stället regelmässigt på det psykiska planet och kan vara både svåra och livsvariga. Ett barn som utsätts för sexuella övergrepp förmår ofta av olika skäl inte berätta om vad det varit utsatt för förrän det kommer upp i de övre tonåren. Det är först då som barnet nått sådan självständighet och mognad att det kan berätta vad det varit med om. Sexuella övergrepp mot barn upptäcks därför i många fall inte förrän förflutit. Inte sällan kan de då vara preskriberade. Regeringen underströk att det straffrättsliga sanktionssystemet har en central roll för att bekämpa sexuella övergrepp. Höga krav måste därför ställas på att regelsystemet är utformat så att det medger en effektiv lagföring. Om bevisläget är sådant att den som gjort sig skyldig till sexuellt övergrepp på ett barn kan överbevisas härom när brottet uppdagas skulle det enligt regeringens uppfattning vara stötande om preskriptionsreglerna skulle lägga hinder i vägen mot en lagföring. Om preskriptionstiden förlängs skulle den som hade utsatts för övergrepp som barn härigenom kunna få upprättelse även då förflutit från händelsen och möjligheterna att få skadestånd skulle öka. Regeringen ansåg att de rättspolitiska argument, av innebörd att straffanspråket uttunnas med tiden och att gärningsmannen bör vara fredad mot ingripande, som uppbär preskriptionsinstitutet väger lätt mot intresset av att kränkningar av detta slag beivras. Regeringen fann sammantaget att övervägande skäl förelåg för en förlängning av preskriptionstiden. Regeringen ansåg dock att en sådan förlängning är motiverad endast då det rör sig om allvarliga 1994/95:2 s. 23 f och s. 34. 358 Utredningar och lagföringar av sexualbrott Regeringen ifrågasatte, liksom flera remissinstanser, om de brott som avses i bestämmelsen om sexuellt ofredande typiskt sett uppfyller detta kriterium och föreslog att de gällande preskriptions- reglerna skulle behållas för brott som faller under den bestämmelsen. Regeringen föreslog sålunda att den nya preskriptionsregeln skulle gälla våldtäkt, sexuellt tvång, sexuellt utnyttjande, sexuellt utnyttjande av underårig, sexuellt umgänge med avkomling och sexuellt umgänge med syskon (6 kap. 1–4 och 6 §§ BrB) samt försök till sådana brott. Övriga brott i 6 kapitlet påverkades inte av förslaget. Förslaget ledde till lagstiftning.38 föreslog att preskriptionstiden skulle förlängas också för sexuellt ofredande mot barn , om barnet är förövarens avkomling eller står under hans fostran eller för vars vård eller tillsyn han har att svara på grund av myndighets beslut.39 Utredningen menade att den kränkning som tillfogas ett barn genom att det utsätts för sexuellt ofredande kan vara lika allvarligt som om barnet hade utsatts för ett brott innefattande sexuellt umgänge. Även straffvärdet kan vara lika högt som ett sådant brott, särskilt om den som ofredar är en vuxen person i barnets familj och övergreppen pågår . Utredningen angav som ett sådant fall att en far eller annan anhörig förmår ett barn och posera för pornografiska bilder, t.ex. genom att barnet förmås att onanera inför en videokamera. Utredningen nämnde i sammanhanget ett annat slag av sexuellt ofredande med högt straffvärde, som i och för sig inte har något samband med barnpornografi, nämligen att gärningsmannen vid upprepade tillfällen onanerar inför barnet. Utredningen hävdade att den barnpornografi som är i omlopp i stor utsträckning är producerad inom en familj eller i andra relationer där den vuxne intar en överordnad ställning gentemot barnet. 38Bestämmelsen trädde i kraft (SFS 1994:1499, prop. 1994/95:2, bet. 1994/95:JuU5, rskr 1994/95:58). Innehavskriminalisering m.m. (SOU 1997:29), s. 41, Förslaget om ny lydelse av 35 kap. 4 § andra stycket BrB löd: Har brott som avses i 6 kap. 1–4 och 6 §§ eller försök till sådana brott begåtts mot barn skall de i 1 § bestämda tiderna räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt . Detsamma skall gälla brott som avses i 6 kap. 7 § första och tredje stycket när någon begått sådant brott mot den som är hans avkomling eller står under hans fostran eller för vars vård eller tillsyn han har att svara på grund av myndighets beslut. Utredningar och lagföringar av sexualbrott 359 Uppfattningen baserade sig på de undersökningar som hade genomförts inom utredningen av den barnpornografi som är i omlopp i landet. Utredningen antog att förhållandet vara detsamma i sådana fall då barn förmås att medverka vid framställning av pornografiska bilder som inte sätts i omlopp. Utredningen menade sålunda att gärningar av den typ som de omnämnda kan vara väl så kränkande för barnet och ha ett lika högt straffvärde som gärningar för vilka den längre preskriptionstiden gäller. Den särskild preskriptionsregeln i 34 kap. 4 § andra stycket BrB borde därför enligt utredningens mening omfatta även sexuellt ofredande mot barn , om barnet är förövarens avkomling eller står under hans fostran eller för vars vård eller tillsyn han har att svara på grund av myndighets beslut.