sou · GPB380 · 2002-01-01 00:00:00 — Däremot får han inte kvitta, om den insolventa sidan fick en fordran hos honom först under insolvensbehandlingen, exempelvis genom att konkursboet då slutit ett nytt avtal med honom och till fullgörelse av detta levererat en vara på kredit. För en sådan prestation skall den insolventa sidan få full valuta. Frågan är nu hur dessa regler skall tillämpas när den insolventa si- dan krävt fullföljd av ett avtal som ingåtts före insolvensbehandlingen. Om ett konkursbo inträder i konkursgäldenärens avtal och fullgör en naturaprestation, t.ex. levererar en vara, utan att något nytt avtal ingåtts med köparen, anses fordringen på betalning grunda sig på gäldenärens avtal (ej på leveransen). Följden är att konkursborgenären/köparen enligt 5 kap. 15 § KL kan kvitta en konkursfordran som han har, även om den är oprioriterad och inkonnex, mot fordringen på betalning för konkursboets leverans (NJA 1916 s. 154 och 1996 s. 368). Härav följer att värdet av en eventuell rätt för konkursboet att inträda partiellt vid successiva naturaleveranser (se ovan 2.4.2 och nedan 2.8) blir kraftigt urgröpt, eftersom köparen således kan kvitta ett krav på återbäring av förskottsbetalad köpeskilling för leverans som uteblivit före konkursen mot boets betalningskrav för nya leveranser. Vid företagsrekonstruktion har en säljare, som före rekonstruktio- nens inledning råkat i hävningsgrundande dröjsmål med leverans av en post förskottsbetalade varor, enligt 2 kap. 20 § FRekL rätt att kräva betalning för nya leveranser enligt samma avtal, utan att han behöver läka det inträffade dröjsmålet (förutsatt att varorna i den nya leveransen varor kan fungera självständigt, jfr 44 § 3 stycket och 43 § köplagen). Gäldenären kan självfallet också kräva fullföljd av ett avtal, även om han är i dröjsmål med ett annat avtal. Syftet är att motparten inte skall behöva ta några nya risker men att han inte heller skall få betalt för en oprioriterad fordran när kreditrisken tagits före rekon- struktionen. Varken lagen eller dess förarbeten tar upp frågan om motparten, trots lagens syfte, har rätt att i enlighet med allmänna kvitt- ningsregler (jfr 2 kap. 21 § FRekL) avräkna en ackordsfordran mot gäldenärens krav på betalning för gäldenärens nya prestationer. Efter- som 2 kap. 20 § FRekL direkt syftar till att motparten inte skall kunna betinga sig betalning för prestationer gjorda före betalningsinställelsen, är det inte givet att bedömningen här bör bli densamma som när ett konkursbo inträtt. Skulle man anse att det sakrättsliga syftet bakom 2 kap. 20 § FRekL talar mot en kvittningsrätt i ovan nämnda fall, uppkommer frågan om gäldenären på samma grund skulle kunna hindra att en motpart, som före rekonstruktionen erlagt ett förskott, tillgodräknar sig detta, om rekonstruktionsgäldenären kräver fullföljd och levererar den vara som förskottet avser. Trots ändamålet bakom betämmelsen kan man inte anta att motparten på detta sätt skulle vara skyldig att betala för varan. Detta vore något annat än att han vid insolvens går miste om det fulla vederlaget för tidigare prestationer. Före FRekL har motparten således ansetts ha rätt att avräkna förskottet på den kö- peskilling som tillkommer gäldenären på grund av leveransen (NJA 1910 s. 564, där en beställare av en entreprenad fick avräkna hela det av honom till entreprenören erlagda förskottet sedan konkursboet full- gjort entreprenörens prestation och krävt betalning utöver förskottets ackordsvärde). 2.8Den insolventa sidans ansvar för dröjsmål och fel efter krav på fullföljd (inträde) Utom i de fall där motparten har sakrättsligt skydd till gäldenärens pre- station, exempelvis därför att ett köp av lösöre blivit registrerat enligt lösöreköpslagen, är ett konkursbo inte skyldigt att fullgöra gäldenärens förpliktelser, utan dessa utgör bara konkursfordringar vars uppfyllelse är beroende av utdelning i konkursen.16 Däremot ansvarar konkursboet för åtaganden som konkursboet har gjort och för skadeståndsgrundande vårdslöshet hänförlig till konkursförvaltaren avseende annat än uppfyl- lelse av gäldenärens förpliktelser. Sådan massagäld skall betalas innan utdelning får äga rum (11 kap. 1 § KL). Vid företagsrekonstruktion skall som nämnts fordringar som har uppkommit före ansökan om rekonstruktionen i princip inte fullgöras under rekonstruktionen, och de kan komma att sättas ned genom ett ackord. Kräver gäldenären fullföljd under rekonstruktionen, förutsätts han utge vederlaget Zug um Zug (som han mottar motpartens prestation) eller ställa fullgod säkerhet i samband med motpartens full- görelse (se 2 kap. 20 § FRekL). Lagen tar inte ställning till huruvida eventuellt kvarstående fordringar på vederlag – t.ex. därför att tiden för motpartens fullgörelse ej inträtt vid ackordet, motparten försummat att kräva vederlag, säkerheten gått ner i värde eller gäldenärens motprestation visar sig ha varit behäftad med ett fel – skall anses ha uppkommit före eller under rekonstruktionen. Av förarbetena (se nedan 2.8.1.b) framgår emellertid att fullföljdskravet inte medför att motpar- tens vederlagsfordran skall anses ha uppkommit under rekonstruktio- nen och därmed vara skyddad mot ett ackord. Även om huvuddragen kan synas enkla skall rättsläget i det följande utredas lite mer i detalj.17 16Vi bortser härvidlag från att en gäldenär, som är en fysisk person och som ej likvideras vid konkursens avslutande, ansvarar för de skulder som blev obetalda i konkursen. 17Frågan är behandlad bl.a. av , Konkurs och kontrakt s. 232 ff, Håstad, Sakrätt, 6 uppl. 1996, s. 414 ff och Den nya köprätten, 4 uppl. 1998, s. 179 ff, , Köplagen s. 605 f samt , Kvittning § 7 vid not 60-63 och 68.I norsk rätt anses ett konkursbo som inträtt ansvara för fel, om gäldenärens prestationer såsom vid entreprenad är en enhet, varvid det kan förutsättas att konkursboet mottagit eller avsett att begära viss resterande betalning, NOU 1972:20 s. 314 f och OT prp 1980/81:50 s. 184. I dansk praxis gjordes i UfR 1955 s. 1009 en legotillverkares konkursbo ansvarigt för fel i vara avlämnad av konkursboet, även om felet berott på beredning/tillverkning före konkursen. I UfR 1971 s. 540 ansågs konkursboets misslyckade försök att avhjälpa fel i leverans utförd av konkursgäldenären i syfte att få ut hela köpeskillingen ej leda till massaansvar för felet. Se , Konkursloven, 7 uppl. § 55.2 och § 56.5 samt , Obligationsret. III, s. 37 f, 41, 43 och 57 not 104. 2.8.1Verkan av inträde eller fullföljdskrav I 63 § köplagen regleras inledningsvis, i anslutning till 62 §, att motpar- ten inte får betrakta konkursen som sådan som ett anteciperat dröjsmål och därför häva avtalet. Konkursboet kan avvärja hävning genom att inträda i avtalet. Verkan av ett inträde – vars innebörd naturligtvis kan preciseras av konkursboet för det enskilda fallet men där ett mini- miåtagande erfordras för att inträdet skall få hävningsavvärjande effekt mot motpartens bestridande – behandlas i följande uttalande i proposi- tionen till den nya köplagen (prop. 1988/89:76 s. 184): när boet utnyttjar sin inträdesrätt, inträder det i gäldenärens rättigheter och skyldigheter fullt ut i enlighet med avtalet. Om konkursboet begår av- talsbrott, kan motparten i full utsträckning göra gällande påföljder mot boet. Även skadeståndskrav med anledning av boets avtalsbrott utgör en massafordran. För motivens ståndpunkt kan goda rättspolitiska skäl anföras. Efter konkursboets inträdesförklaring måste motparten vara beredd på att leverera sålda varor till boet eller att betala för köpta varor som boet kan komma att leverera. Ett haltande rättsläge skulle uppkomma om boet hade frihet att trots sin inträdesförklaring låta bli att prestera och hänvisa motparten till att bevaka en fordran i konkursen. Konkursboets ansvar bör därför omfatta både dröjsmål och fel; finns ett dröjsmåls- ansvar, skall gäldenären ej kunna undgå detta genom att som säljare leverera felaktiga varor eller som köpare betala med leksakspengar. Av 63 § fjärde och femte styckena köplagen synes också framgå att inträde betyder att konkursboet blir ansvarigt för vederlaget (se närma- re nedan). Motivens ståndpunkt sammanfaller med regleringen i 9 kap. 30 § och 12 kap. 31 § JB. Om en fastighetsägare frågar arrendatorns eller lokalhyresgästens konkursbo, huruvida boet vill inträda i avtalet för att hindra att detta hävs, måste konkursboet åta sig ansvar för nyttjande- rättshavarens skyldigheter . Det innebär att konkurs- boet ansvarar för betalning av hyran och för vården av lokalen. En- ligt NJA 1989 s. 206 måste konkursboet åta sig ansvar inte endast för framtida hyra utan även för hyra som kan ha uppkommit i förfluten tid. Motsvarande får antas gälla beträffande vården av lokalen och skades- tåndsskyldighet som föranletts av bristande vård. Samma regler kan antas gälla för andra nyttjanderättsavtal, som leasing, licensavtal och förlagsavtal. Ett inträde torde medföra skyldig- het att ansvara även för vederlag hänförligt till förfluten tid. Även motivuttalandet till 63 § köplagen om massaansvar för alla gäldenärens förpliktelser enligt avtalet synes utesluta varje möjlighet till partiellt ansvarstagande vid köp, exempelvis vid successiva leve- ranser där de olika posterna har sitt fulla värde oberoende av varandra. Som ovan framhållits rörande konkursboets möjlighet till partiellt in- träde i fråga om successiva leveranser och andra delbara köp, borde säljarens konkursbo emellertid ha rätt att kräva betalning för en ny le- verans även om konkursgäldenären försummat att leverera en post för vilken han mottagit betalning. Under sådana förhållanden borde kon- kursboet inte heller vara ansvarigt för fel i en leverans som konkursgäl- denären utfört bara därför att konkursboet krävt betalt för och utfört en ny leverans. I fråga om funktionellt odelbara prestationer, t.ex. en maskin, en bil eller en sammanhängande entreprenad, talar uttalandet i köplagens fö- rarbeten för att konkursboet måste välja mellan att antingen avstå från fullföljd och att inträda i , dvs. ta ansvar även för prestatio- ner som gäldenären har avlämnat före konkursen, fastän motparten inte skulle ha kunnat göra felansvar gällande för dessa om konkursboet inte inträtt.18 Med beaktande även av NJA 1989 s. 206 och vad som angivits beträffande delbara avtal skulle man då kunna formulera en generell regel av innehåll, att ett konkursbo, som kräver fortsatt fullgö- relse från motparten, måste ansvara för alla gäldenärens förpliktelser i enlighet med de regler som gäller för kontraktsförhållandet. En sådan regel framstår inte som särskilt anmärkningsvärd, om gäldenären före konkursen exempelvis har utfört en mindre del av en entreprenad, varefter konkursboet kräver att få resterande betalning mot utförande av återstående arbete. Konkursboet skulle i ett sådant fall ansvara för fel också i den del som utförts före konkursen. Regeln blir enkel att tillämpa, eftersom inga problem uppstår med allokering av ett fel till det som utförts av konkursgäldenären eller av konkursbo- et. Om den betalning som mottas av konkursboet och den naturapresta- tion som utförs av boet utgör en obetydlig del av avtalet, framstår ett fullständigt massaansvar emellertid som mycket förmånligt för motpar- ten.19 Hade konkursboet ej velat inträda och motparten måst vända sig 18Så även , Köplagen s. 605 f samt § 7-4 andra stycket norska dek- ningsloven och UfR 1955.1004H. Se vidare litteratur nämnd i föregående not. 19I litteraturen har förespråkats att konkursboets ansvar skall kunna jämkas med stöd av 36 § avtalslagen. Denna metod förefaller emellertid vara mindre lämplig, dels därför att bestämmelsen är obligationsrättslig men någon oskälig- till en tredje man för fullföljd, skulle denne aldrig utan extra betalning ha tagit på sig ett felansvar för det konkursgäldenären utfört. Detta kan konkursboet emellertid utnyttja förhandlingsvägen vid ett inträde, så att boet blir åtminstone delvis friskrivet från ansvar för fel i det gälde- nären fullgjort eller så att boets ansvar begränsas till visst belopp, som ligger i närheten av den resterande betalningen. Om konkursboet sålunda skulle ha ett ansvar för fel i prestationer som gäldenären fullgjort före konkursen vid utkrävande av resterande köpeskilling mot fullgörelse av återstående naturaprestationer, upp- kommer frågan om inte detsamma bör gälla om boet utkräver resteran- de köpeskilling när gäldenären fullgjort alla naturaprestationer. Visser- ligen kan det då inte uppkomma några problem med att allokera fel till antingen gäldenärens eller konkursboets prestationer, men i övrigt är situationen likartad såvitt gäller fel som är att hänföra till gäldenärens prestation. Innan ansvarstiden för fel gått ut, är gäldenärens alla för- pliktelser enligt avtalet inte fullgjorda även om han avlämnat varan. Han är fortfarande skyldig att avhjälpa fel och att omleverera, och han kan vara skyldig att betala ett skadestånd som överstiger köpeskilling- en. Därmed är avtalet fortfarande ömsesidigt förpliktande. Ett konkurs- bo ansvarar i princip inte för gäldenärens förpliktelser, men härav föl- jer inte att boet är fritt från ansvar för förpliktelser som är kopplade till en fortsatt fullgörelse från motparten. Skulle ett konkursbo vara ansvarigt för alla fel i en fullgjord presta- tion, så snart boet krävt in någon del av den resterande köpeskillingen, skulle det emellertid komplicera all inkassoverksamhet, och konkurs- boet skulle tvingas avstå från resterande betalning, om den utgör en mindre del av priset och fel inte kan uteslutas. skulle drastiska resultat kunna uppstå, t.ex. om en obetydlig restpost utkrävs varefter ett svåravhjälpbart fel visar sig.20 En alternativ lösning är därför att mot- parten får hålla till godo med en rätt att göra blott pekuniära felpå- följder gällande inom ramen för det belopp som han erlagt till konkurs- boet (jfr 5 kap. 15 § andra stycket KL). Härigenom skulle motparten tillförsäkras att han får vederlag för vad han utgivit av sakrättsligt skyddade pengar. Alldeles fullgott blir vederlaget dock inte, om mot- partens rätt till skadestånd överstiger köpeskillingen. Vill man tillför- säkra honom en rätt till det positiva kontraktsintresset för vad han het inte föreligger på det obligationsrättsliga planet utan endast på det sakrätts- liga, dels därför att bestämmelsen inte ger någon anvisning om när oskälighet föreligger medan sakrättsliga regler kan ge vissa hållpunkter. 20 Skulle en produktskada uppstå, är det tvivelaktigt att den skulle falla under konkursboets ansvar, eftersom produktansvaret i princip är utomobligatoriskt. Jfr dock NJA 2001 s. 309. betalat under konkursen, borde han få kräva en så stor del av ett fullt skadestånd som svarar mot den del som betalningen under konkursen utgör av hela priset. En sådan tilläggsregel får dock mycket liten prak- tisk betydelse. Begränsas konkursboets ansvar på något av sist nämnda sätt, finns anledning att återvända till frågan om allokeringsproblemet är en till- räcklig grund för att boets felansvar, oberoende av vad motparten betalat under konkursen, skall omfatta också vad gäldenären tidigare hade fullgjort, när boet har inträtt i ett avtal där viss (kanske obetydlig) del av gäldenärens prestation var ofullgjord. I sammanhanget kan noteras att ett allomfattande massaansvar för fel i denna situation inte kan motiveras med ett alternativt allomfattande dröjsmålsansvar; skulle konkursboet inte ha avlämnat den återstående naturaprestationen, skul- le dröjsmålsansvaret bara ha omfattat följder av att denna prestation uteblivit. Det kan inte antas att grunden för konkursboets ansvar för fel är att boet presterat in natura, inte ens om denna prestation är felaktig. Om boet har levererat en till fullo betald specialtillverkad vara som saknar värde för tredje man, i stället för att destruera varan, bör boet inte bli ansvarigt för fel i varan, även om leveransen minskar motpartens bevakningsrätt.21 Grunden måste i stället ligga i att konkursboet kräver att motparten skall fullgöra sin återstående del av avtalet eller att boet tillägnar sig en betalning till vilken motparten hade en sakrättsligt skyddad detentionsrätt. Något klargörande prejudikat om konkursboets ansvar för fel finns inte i svensk rätt. Eftersom ett konkursbos hävningsavvärjande inträdesförklaring innebär att konkursboet får anses åtaga sig massaansvar för att en felfri motpre- station utges i rätt tid, är det naturligt att fråga sig om en rekonstruk- tionsgäldenärs fullföljdskrav enligt 2 kap. 20 § FRekL innebär att mot- partens fordran på vederlag för framtida prestationer anses ha upp- kommit efter den kritiska tidpunkten och därmed hamnar utom ett ackord, oavsett om gäldenären därefter mottagit och förbrukat någon prestation under rekonstruktionen men förutsatt att motparten är beredd att fullgöra sin del. Ovan anförda önskan om att undvika en haltande 21 Jfr UfR 1971.540, där ett misslyckat avhjälpande av fel i den vara som gäl- denären avlämnat före konkursen inte medförde ansvar för konkursboet för det kvarstående felet. rättsläge, där motparten efter fullföljdskravet måste vara beredd på att prestera, talar för detta. Rätten för motparten enligt 2 kap. 20 § FRekL att få samtidig fullgörelse från gäldenären eller säkerhet förstärker na- turligtvis dennes position, men en sådan befogenhet behöver inte tala emot att fordringen på vederlag dessutom ligger utom ett ackord, sär- skilt som båda parters fullgörelse kan ligga och eftersom motparten har rätt till samtidig fullgörelse eller säkerhet också enligt 63 § köplagen fastän konkursboet där har ett massaansvar. I FRekL eller dess motiv eller i annan lagstiftning finns emellertid inget belägg för att gäldenärens fullföljdskrav medför att motpartens vederlagsan- språk för framtida prestationer ligger utom ett ackord. Tvärtom uttalas i propositionen (prop. 1995/96:5 s. 198) att rekonstruktörens samtycke behövs till ett fullföljdskrav, eftersom motparten därigenom får rätt till säkerhet enligt andra stycket. Vidare anförs (s. 201) att motparten inte får förmånsrätt som för nytillkomna fordringar, eftersom motpartens vederlagskrav grundar sig på avtal som träffats före beslutet om före- tagsrekonstruktion. Allt talar för att lagstiftaren har utgått från att mot- partens vederlagsfordran även efter ett fullföljdskrav utgör en ackords- fordran.22 Om gäldenären inte har begått något kontraktsbrott när en före- tagsrekonstruktion inleds, kan motparten normalt (jfr 62 § köpla- gen) varken häva ömsesidigt ofullgjorda avtal på grund av rekonstruk- tionen som sådan eller ens kräva besked huruvida gäldenären tänker utge vederlag för framtida prestationer. Ifall gäldenären några måna- der senare, när en prestation skall utges, förklarar sig vara ointresserad av en fullföljd, måste motpartens fordran på vederlaget eller på skades- tånd anses vara en ackordsfordran. Gäldenärens underlåtenhet att säga upp avtalet eller att spontant förklara att han inte tänker utge fullt ve- derlag kan inte gärna ha givit motpartens fordran en ny ansvarsgrund, hänförlig till rekonstruktionstiden.23 hade gäldenären kunnat kräva motparten på fullgörelse eller skadestånd, om denne hade begått kontraktsbrott. Därmed har vi i stor utsträckning ett haltande rättsläge vid företagsrekonstruktion, oavsett om en fullföljdsbegäran enligt 2 kap. 20 § FRekL medför att gäldenärens ansvar hamnar utom ett ac- kord. 22Hellners & , Företagsrekonstruktionslagen, s. 139, anser att ett full- följdskrav inte medför att fordringen på vederlaget faller utom ett ackord. 23Jfr den avskaffade regleringen i 2 kap. 33 § och 3 kap. 30 § lagen (1907:36 s. 1) om nyttjanderätt till fast egendom, prop. 1970:142 s. 147 f och 2.8.2Verkan av förfogande över motpartens nya prestationer Skulle rekonstruktionsgäldenärens fullföljdskrav inte vara tillräckligt för att motpartens vederlagsanspråk för framtida prestationer skall falla utom ett ackord, eller kräver gäldenären ingen fullföljd, återstår frågan under vilka andra omständigheter ett sådant ansvar annars kan upp- komma. På motsvarande sätt uppkommer frågan, om inte ett konkursbo kan bli ansvarigt i vissa lägen fastän det inte krävt fullgörelse av mot- partens prestation. Om motparten efter ansökan om företagsrekonstruktion eller konkursbeslutet överlämnar en ännu ej betalad vara, måste säljaren respektive konkursboet enligt 63 § fjärde stycket köplagen återlämna varan eller ställa fullgod säkerhet för betalningen. Om konkursboet förfogar över varan så att den inte kan lämnas tillbaka väsentligen oförändrad eller oförminskad, skall boet enligt femte stycket anses ha inträtt i avtalet. Bestämmelserna innebär att mottagandet av varan inte medför att konkursboet blir ansvarigt för betalningen eller att fordring- en på betalning hamnar utom ett ackord. Men om varan exempelvis förbrukas, ansvarar konkursboet för vederlaget (har inträtt i avta- let).24 Därmed borde också en rekonstruktionsgäldenärs förfogande under rekonstruktionen medföra att motpartens vederlagskrav (hans rätt till betalning) hamnar utom ett ackord. Företagsrekonstruktions- fallet omnämns visserligen inte i femte stycket, men det torde bero på 24 I NJA 1986 s. 136 ålades konkursboet ett massaansvar även för konkursgäl- denärens förvärvares tillägnande. hade upplåtit en avverkningsrätt till Vänerskog, som överlåtit rätten till samt mottagit betalningen innan Vänerskog gick i konkurs. Avverkning hade då ännu inte skett. förbjöd både konkursboet och att avverka, men avverkade ändå. krävde då konkursboet på sin köpeskillingsfordran hos Vänerskog. HovR:n anförde i sin av HD fastställda dom att handlat som inneha- vare av Vänerskogs (konkursgäldenärens) rätt och att kunnat göra gäl- lande sin stoppningsrätt hos konkursboet. Boet var därför, då godset ej kunnat återställas, ansvarigt för köpeskillingen. – Konkursboet hade emellertid inte kunnat hindra att avverka, eftersom denne hade sakrättsligt skydd (NJA 1979 s. 451; var dessutom denuntierad). hade förvärvat rätten från Vänerskog och inte från konkursboet. Skulle konkursboet också ha ansvarat för skadegörelse på Orvars mark och skogsvägar, eftersom handlade som innehavare av gäldenärens rätt? Utgången synes diskutabel. Or- var hade kunnat få ersättning från , eftersom denne – trots sitt sakrätts- liga skydd – inte hade bättre rätt mot än vad överlåtaren hade haft (se 27 § skuldebrevslagen), såvida Vänerskog inte fick anses ha handlat som kommis- sionär för med behörighet att ta emot betalning från för Orvars räkning. Men detta åberopades inte i målet (jfr HD:s tillägg till HovR:ns dom). att gäldenären redan genom avtalet är betalningsskyldig och att köpla- gen ej drar gränsen mellan ackordsfordringar och andra fordringar. Motsvarande regler bör gälla, om motparten efter ansökan om före- tagsrekonstruktion eller konkursbeslutet har betalat förskott för en vara han köpt, fastän detta problem lämnats oreglerat i 63 § köplagen.25 Det betyder att den insolventa sidan borde vara skyldig att återställa betal- ningen eller leverera en fullgod vara. Vilka pengar som helst duger som återbäring. Rekvisitet, att den insolventa sidan förfogat över det mottagna så att det inte kan återställas väsentligen oförändrat eller oförminskat, är inte relevant.26 Vid konkurs bör motparten ha separa- tionsrätt till betalningen i den pågående konkursen, även om pengarna inte hållits avskilda (se 7 kap. 23 § KL). Vid företagsrekonstruktion är det tvivelaktigt att motparten skulle ha en återvinningsfri rätt att ta emot en återbetalning eller ha en separationsrätt i en framtida konkurs, om rekonstruktionsgäldenären inte hållit pengarna avskilda enligt bestämmelserna i lagen om redovisningsmedel. Konsekvensen blir att rekonstruktionsgäldenären riskerar förskingringsansvar, om han dröjer med att återbetala eller avskilja de mottagna medlen eller avlämna va- ran.