sou · GPB396 · 2002-01-01 00:00:00 — Arbetet bör fokusera på hur man kan stärka implementeringen av redan ingångna avtal inom folkrättens ram, men också på att iden- tifiera det tomrum som existerar vad gäller normer och regel- verk samt styrningsmekanismer för många frågor. Kommittén anser att centrala frågor i ett sådant arbete bör vara hur demokratin kan utformas och stärkas på global nivå, hur en rättvis fördelning skall säkerställas, finansiering säkras samt hur effektiva sanktions- instrument kan skapas. bör fortsätta att ge stöd till breda globala nät- verk och aktivt stödja de globala fonder som etableras för olika sakfrågor. En grundläggande målsättning med dessa satsningar skall vara att skapa stöd för det multilaterala arbetet inom PGU. Den globala styrningen, liksom den nationella, behöver vara demokratisk för att kunna vara så rättvis som möjligt. Ökad delak- tighet och insyn för små och fattiga länder är nödvändigt för att rätten till delaktighet skall kunna förverkligas. Ett ökat och för- stärkt deltagande av utvecklingsländer, i de multilaterala organisa- tionerna och i internationella förhandlingar, är centralt – inte bara i dess formella delar utan även i dess informella. måste hänsyn tas till den kapacitetsbegränsning som finns hos många utvecklingsländer när det gäller möjligheten att delta i internatio- nella förhandlingar. För att möjliggöra en aktiv medverkan från utvecklingsländer trots deras kapacitetsbrist kan ett antal åtgärder vidtas från högin- komstländers sida i samband med viktiga internationella förhand- lingar. N Tillförsäkra finansiering av internationell högkvalitativ expertis utan krav på att influera valet av experter. Experter skulle kunna fun- gera som en förstärkning av utvecklingsländers förhandlingsdele- gationer och medverka vid utarbetande av förhandlingspositioner och strategier. N Ge stöd till etablering av analys- och forskningsinstitut styrda av utvecklingsländer men bemannat med experter från länder som har råd att avvara expertis. N Ge stöd till regionalt samarbete. Styrning, lärande och analys N Säkerställa att samtliga nya institutioner och regelverk som före- slås utvecklingsländer utvärderas utifrån hur mycket kapacitet de kräver. N Initiera nya förhandlingsmodeller där merparten av förberedelse- arbetet utförs av berörda sekretariat och höginkomstländer, och där utvecklingsländer kommer in senare i processen med full för- handlingsfrihet. Ett effektivt informations- och kommunikationsarbete är en förut- sättning för att erhålla och bibehålla ett starkt stöd för PGU. Kun- skapen bland allmänheten om multilateralt globalt samarbete behö- ver stärkas, vilket kräver ökade satsningar på information och kommunikation i dessa frågor från . Opinions- bildning bör i första hand bedrivas av enskilda organisationer. Kommittén föreslår följande: Y En koordineringsfunktionen för PGU bör inrättas och komplette- ras med en analysfunktion, från vilken samtliga departement kan beställa underlag. Y Kommittén anser att en vidareutveckling av mål- och resultattän- kandet är av stor vikt för effektiviseringen av den globala utveck- lingspolitiken i alla dess tre delar. Metoder för att stärka mål- och resultatstyrningen och samordning i enskilda organisationers verksamhet bör utvecklas. Y Kommittén föreslår att utvärderingsfunktionen och analysarbetet förstärks och betonar vikten av oberoende granskning och parla- mentarisk kontroll. Verksamheten bör bedrivas med ett deltagar- perspektiv och i nära samarbete med internationella experter och högskolor. Y Kommittén bedömer att det krävs en förstärkning av kunnandet om global utveckling och fattigdomsbekämpning på verk och departement, dels för att underlätta analysen av utvecklingshänsyn inom olika politikområden, dels för att bana väg för ett mer frukt- bart och innovativt samarbete mellan olika departement och verk. Y Sida och utrikesförvaltningen bör förstärkas med spetskompetens på prioriterade sakområden. Y Samtliga politikområden inom PGU bör utveckla sitt informa- tionsarbete avseende det internationella samarbetet med inriktning Styrning, lärande och analys på PGU, dess förutsättningar, motiv för agerande, mål, åtgärder och resultat. Metoder bör utvecklas för att stimulera och utnyttja kunskapen och kapaciteten i det civila samhällets organisationer, näringslivet och fackliga organisationer i opinions- och folkbild- ning kring PGU. Y Vid utarbetande av landstrategier bör externa krafter involveras i ökad omfattning, framförallt från samarbetsländer, enskilda orga- nisationer, fackliga organisationer och näringslivet. Y Kvalificerad analys-, genomförande- och uppföljningskapacitet bör i ökad omfattning flyttas från i ut till kontoren i samarbetsländerna. Y Ett bör inrättas med företrädare för såväl reger- ingen och dess myndigheter som för , näringslivet, fors- karsamhället, media och enskilda organisationer. Syftet skall vara att öka insynen i, bredda uppföljningen av och främja en dialog kring den svenska politiken för global utveckling. Y bör etablera internationella arbetsgrupper med ett brett deltagande, både ämnesmässigt och institutionellt för ett avgränsat antal prioriterade, gränsöverskridande framtidsfrågor som kräver breda angreppssätt. Y bör fortsätta att ge stöd till breda globala nätverk och till de globala fonder som etableras för olika globala gemensamma angelägenheter. Y bör ta initiativet till en fördjupad fortsatt internationell diskussion om hur de globala ödesfrågorna skall hanteras och finansieras. Reservationer och särskilda yttranden Av () och () Den snabbaste fattigdomsavvecklingen i mänsklighetens historia har skett de senaste två decennierna. Det beror på en snabb eko- nomisk tillväxt i huvuddelen av u-världen. Tillväxten har också medfört en snabb social utveckling: medel- livslängden ökar dramatiskt, till närmare , spädbarnsdödlighe- ten har halverats och barnafödandet ligger nu väsentligt under tre barn per kvinna som genomsnitt bland . visar på en mycket optimistisk erfarenhet. Ett land kan på bara en generation gå från absolut fattigdom till relativt välstånd. Även ett tidigare mycket vanstyrt land kan få till stånd en kraftig tillväxt. Det går att utrota fattigdom i snabb takt. Inget land är dömt att fastna i stagnation och misär. Vid Globkoms besök i illustrerades detta. Genom snabb avveckling av socialismen har landet gått från hunger till livsmedelsöverskott. Jordbruket privatiserades, företagsamhet uppmuntras istället för att förbjudas, centralplaneringen avveckla- des, statsföretag säljs och handel och investeringar blomstrar. Den viktigaste uppgiften nu är att bygga rättsstaten och införa demo- krati. Ny klyfta inom u-världen Men om optimismen dominerar finns det dock pessimistiska inslag. Det finns fortfarande över femtio låginkomstländer, främst i . I många fall är det länder som stagnerar och där befolk- Reservationer och särskilda yttranden ningen blir allt fattigare. En ny klyfta växer fram. Den mellan de u- länder som växer ikapp i-världen och de som stagnerar och blir allt fattigare. Det är upprörande att efter det att mänsk- ligheten började utvecklas på allvar så finns det fortfarande många länder där befolkningen svälter, där inte alla flickor och pojkar får gå i skola, där svåra sjukdomar inte behandlas och där de flesta människor är rättslösa. Det handlar om länder vars regim förhind- rar sitt folk att utvecklas. Feodalism, socialism och merkantilism ibland i kombination med fundamentalism eller kastväsende bär ofta skulden. Det största problemet finns bland 38 lågin- komstländer med en tiondel av jordens befolkning. I flera av dessa ökar fattigdomen och sjukdomarna, främst hiv/aids, tar en förfä- rande tribut med en dramatiskt förkortad medellivslängd, ofta under . Fokus måste nu sättas på de stagnerande . Det går att snabbt utrota fattigdom. Det måste bli möjligt också i de länder som stagnerar. Handel och investeringar viktigast Av externa intäkter är exportinkomsterna de alldeles dominerande följt av utlandsinvesteringar och privat bistånd, främst remitteringar. Det offentliga biståndet () svarar för av intäkterna. Även om har en marginell roll är det viktigt för kunskapsöverföring på centrala områden. Att ta bort barriärer för handel och främja investeringar är det vikti- gaste som i-världen kan göra för att främja utveckling och fattig- domsutrotning. För låginkomstländer har officiellt bistånd en större betydelse eftersom handel och investeringar oftast inte är särskilt utvecklade. För de afrikanska låginkomstländer som inte har stora oljeintäkter motsvarar biståndet av deras BNP. Vissa länder som fått omfattande bistånd (10–av BNP) har ändå inte lyckats minska fattigdo- men. Den erfarenheten pekar på hur viktigt det är att biståndet utformas så att det verkligen bidrar till att minska fattigdomen. Det är därför inte riktigt att ställa upp utbetalningsmål för biståndet. Det är fattigdomsminskningen som måste vara målet. Reservationer och särskilda yttranden Biståndssamarbetet har inte varit så framgångsrikt i flera av låginkomstländer. Mycket bistånd har inte lett till snabba framsteg, ibland t.o.m. till tillbakagång. Därför behövs en nystart, för att snabbt bryta den onda cirkeln så att fattigdomsutrotningen kan påbörjas. Huvudmålet för svensk utvecklingspolitik på alla nivåer skall vara en snabb utrotning av fattigdomen. Genom att ansluta sig till mil- lenniemålen kan dra åt samma håll som och andra i-länder. Dock bör målet att främja rättsstaten, öka respekten för mänskliga rättigheter och utveckling mot demokrati läggas till. Denna centrala punkt finns inte med bland millenniemålen, efter- som åtskilliga länder motsätter sig detta, vilket inte kan accepteras. skall ta initiativ till en total skuldavskrivning för högt skuldsatta låginkomstländer, varav huvuddelen finns i . En sådan skuldavskrivning skall kombineras med fyra villkor: ej ny upplåning, ej främja korruption och vanstyre, ej bidra till finansie- ring av anfallskrig och komma de fattiga till godo. Fokusering på goda erfarenheter måste i biståndssamarbetet fokusera på erfarenheter från länder som har lyckats med en snabb fattigdomsutrotning. Även en tidigare kraftigt vanstyrd ekonomi kan genom en målmedveten politikförändring få till stånd en utveckling bort från hunger till snabb tillväxt. Kompetensutbyggnad med medverkan från länder som , och mer framgångsrika kan ge goda förebilder. bör i betydligt högre utsträckning satsa på trepartssamverkan på denna grund. Reservationer och särskilda yttranden Svenska biståndsinsatser bör i första hand koncentreras till lågin- komstländer i . Där är problemen störst och där är insatserna viktigast. Det handlar ofta om länder som har en mycket blygsam handel och som därför ännu inte kan utnyttja globaliseringens för- delar. Alla flickor och pojkar måste få en grundläggande utbildning. efter skuldavskrivning bör alla barn i en årskull börja i en skola som verkligen fungerar. införde skolplikt 1842. Det är hög tid att våra samarbetsländer nu inför skolplikt. Sjuka och döende människor kan inte utveckla ett land. Därför måste en basal hälsovård prioriteras. För utveckling av effektiva läkemedel och vacciner mot tropiska sjukdomar bör en marknad garanteras. En grundläggande skolbildning är den viktigaste hälso- vårdsinsatsen. Handel och samarbete sker normalt främst mellan grannländer. Tullmurar och annan protektionism i försvårar regional samverkan och låser fast fattigdom. Svaga och bräckliga ekonomier behöver samarbeta med varandra och bygga upp gemensamma marknader, gemensamma system för att främja mänskliga rättig- heter och demokrati och inte minst en gemensam säkerhetsord- ning. Den europeiska integrationen, som omvandlar jordens blodi- gaste kontinent till ett föredöme för frihet, fred och välstånd kan utgöra en förebild. Utan regional samverkan är många länder dömda till fortsatt fattigdom. Reservationer och särskilda yttranden De fattigaste har blygsam handel och knappast några investeringar. Skatt på kapitalrörelser kommer att stå många u- länder dyrt. En Tobinskatt skulle t.ex. för kosta långt mer än vad det svenska biståndet till landet utgör. Någon Tobinskatt bör inte införas. En framgångsrik biståndsverksamhet kan inte utvecklas utan kon- takt med verkligheten. Sida bör därför inrätta en utvecklingsenhet som placeras i södra . Mycket felinriktat bistånd skulle und- vikas om insatserna utformades i den miljö där problemen existe- rar. Var tredje person saknar el i sitt hushåll. Det är en viktig orsak till fattigdom. Det är svårt att studera när man inte har ljus. Det går åt mycket ved för att värma maten. När det är fuktigt och kallt spri- der sig tbc och andra sjukdomar. Att lösa elbehov fordrar att i-länderna minskar kon- kurrensen om bränsle. Därför bör inte lägga ner säker kärnkraft och öka eldningen av fossila bränslen. Svensk energipoli- tik måste ändras så att den inte motverkar behov av energi. Av () och () Kommitténs arbete inleddes på ett föredömligt sätt. Hela det biståndsintresserade engagerades i möten och seminarier, samt via utredningens hemsida. Viktiga samarbetsländer studerades på plats. Ledande experter från hela världen medverkade på olika sätt. Tidsplaneringen höll emellertid inte. När slutsatserna skulle dras och betänkandet skulle skrivas, befann sig utredningen i en extrem tidsnöd. I vissa avsnitt finns ett påtag- ligt förtjänstfullt nytänkande. Man har dock inte tagit sig tillräcklig Reservationer och särskilda yttranden tid att dra slutsatser av hittillsvarande erfarenheter av biståndssam- arbetet på detaljnivå. Tyvärr har många svåra frågor fått lämnas relativt openetrerade. Hit hör frågorna om prioriteringarna vad gäller globala nyttigheter, hur koncentrationen av resursöverfö- ringarna skall genomföras, hur man bör arbeta i länder med "bad governance", hur biståndet skall utformas för att underlätta en successiv avveckling i takt med den ökade tillväxten och hur medelsfördelningen inom den koherenta svenska politiken i reali- teten skall ske. Av (), () och () Avdragsrätt för privat bistånd Ideella insatser skall inte beskattas. Det bör därför införas avdrags- rätt vid beskattning för enskilda biståndsinsatser. Utredningens mandat har varit oerhört brett. Vissa frågor har belysts med stor noggrannhet, andra åter har fått begränsat ut- rymme eller uppmärksamhet. Utredningen innehåller en rad viktiga resonemang och förslag och innebär ett nytänkande på flera områ- den. Bland dessa märks förslagen till vilka kriterier som skall styra urvalet av samarbetsländer, om större koherens i den internatio- nella politiken, om applicerandet av ett sydperspektiv i biståndet, om breda insatser för att stödja produktionen av globala nyttighe- ter samt den ökade uppmärksamhet kommittén vill ge samarbete på teknikområdet, framför allt ICT och miljöteknik. Jag menar dock, att utredningen borde ägnat betydligt mera uppmärksamhet åt ett antal frågor, som måste få stor betydelse för valet av strategi och förhållningssätt både till globaliseringen och samarbetet med utvecklingsländerna: Redan konstaterade att dagens produktions- och konsumtionsmönster inte är långsiktigt hållbara. Den kände biologen skriver i senaste numret av Reservationer och särskilda yttranden American1: For every person in the world to reach present U.S. levels of consumption with existing technology would require four more planet . Orsaken är inte främst knapphet på ändliga resurser, typ mineraler, utan ekosystemens förmåga att klara en ständigt ökad efterfrågan på kött, fiber, färskvatten osv. och, inte minst, att hantera allt avfall och alla restprodukter som det moderna samhället genererar. Den stora utmaningen består i att förändra beteenden och teknik så att energi- och resursanvändningen blir effektivare. Experter har beskrivit detta i termer av faktor 10, dvs. att över ett antal decennier utveckla konsumtions- och produktionssystem som är minst en faktor 10 effektivare. Utredningen kommenterar denna problematik, dels med förslag om ökat stöd för produktionen av globala nyttigheter, dels förslag om ökat tekniksamarbete med för att stödja invester- ingar i miljöanpassad teknik. Detta är bra. Men det räcker inte. Vi måste våga ställa frågan om dagens mycket kortsiktiga ekonomiska system – som därtill är starkt sektoriserat i sin organisation och uppbyggnad – verkligen innehåller de incitament och drivkrafter som behövs för att leda utvecklingen mot en allt större effektivitet i resurshanteringen. Vissa begränsade framsteg har gjorts , bl.a. inom ramen för koncept som eco-efficiency, men de effektiviseringar som gjorts i energi- och materialhanteringen har regelmässigt ätits upp som en konsekvens av ökade inkomster och en fortsatt snabb ökning av jordens befolkning. Helt följdrik- tigt pekar det stora flertalet viktiga ekologiska indikatorer nedåt. Det enda begränsade framsteg som uppnåtts efter är att användningen av ozonnedbrytande ämnen minskat. Men situationen framstår som långt allvarligare när det gäller kli- matfrågan, skogsförstöringen, jorderosionen, överfiskningen, förstöringen av stora kustområden, färskvattenkrisen, urholk- ningen av den biologiska mångfalden, försvagandet av ekologiska tjänster i många regioner som klimat- och vattenkontroll, växternas rening av luft och vatten etc. Globaliseringen accentuerar många av dessa problem, framför allt när våra icke hållbara produktions- och konsumtionsmönster med stor kraft sprids över världen. Paradox- alt är det så att globaliseringen också erbjuder goda möjligheter att steg för steg attackera problemen via ett nära samarbete, inte minst vad gäller kunskap och teknik, mellan industriländerna och utveck- 1 Artikeln The Bottleneck i Scientific American, February 2002 Reservationer och särskilda yttranden Men förutsättningen är då att tekniken och kunska- pen har en inriktning som gör att miljöhoten bemästras, och inte som förvärras. Ansvaret vilar här tungt på de rika länderna. Ytterst gäller frågan hur vi skall kunna ta steget från en modell, med ett utpräglat reduktionistiskt eller vertikalt seende och organi- sation, till en modell, präglad av en långt större helhetssyn. Det pågår en gigantisk förnekelseprocess av denna typ av problem. Det borde vara uppgift att långt kraftfullare än driva dessa frågeställningar internationellt, även som en del av biståndsdiskussionen. Vilken typ av kapacitet och kompetens är det egentligen vi bidrar med att bygga upp? Jag menar att utred- ningen tagit alltför lätt på dessa frågor och hoppas att det under remissomgången skall ges utrymme för kommentarer och förslag. 2.En annan brist är att utredningen i allt väsentligt accepterar teorin att frihandel i alla lägen är det bästa receptet för att få igång tillväxten i ett fattigt land. Frihandeln har på något sätt blivit ett mål i sig. Jag är en varm tillskyndare av frihandel. Dock menar jag att det finns mycken forskning som pekar på att ett i allt väsentligt symmetriskt handelssystem, typ WTO, inte är en organisation som är bäst ägnad att hjälpa de allra fattigaste länderna. Både och har bl.a. visat att fattiga länder, med litet att erbjuda på världsmarknaden annat än råvaror, behöver speciella villkor på handelsområdet för att inte helt marginaliseras. Subventioner kan behövas både till inhemsk industri under ett uppbyggnadsskede samt till det inhemska jordbruket, inte minst småbönderna. Jag anser att kommittén borde studerat dessa frågeställningar i detalj för att kunna ge förslag till ett delvis annorlunda agerande från sida i handelspolitiken. 3.Ytterligare en brist är att kommittén inte gör någon egentlig analys av hur biståndet på detaljnivå fungerat. De analyser som hänvisas till är av generell natur. Utredningen gör få försök att fast- ställa vilken typ av bistånd som fungerat bra resp. dåligt och ger därför relativt litet vägledning till både UD och SIDA för framti- den. Reservationer och särskilda yttranden Angående det multilaterala systemet Betänkandet genomsyras av en stark tro på multilateralismen och föreslår en förstärkt roll för FN. Jag instämmer helhjärtat i detta synsätt. Dock menar jag att en absolut förutsättning är att FN- systemet reformeras i grunden. Bristerna vad gäller organisation, koordinering och management är allvarliga. Ineffektivitet, byråkrati och svårigheter att över huvud taget få insyn karaktäriserar viktiga delar av verksamheten. FN:s allmänna ställning har förbättrats . Det är mycket förtjänst. Han har genomfört ett antal refor- mer som inneburit en viss modernisering i sättet att arbeta. Han har också med sitt kloka sätt, välavvägda uttalanden och sinne för diplomati stärkt FN:s inflytande, inte minst i olika krishärdar. Min kritik gäller sålunda inte allt FN gör. Delar av verksamheten funge- rar bra, som t.ex. den normativa verksamheten samt de fredsbeva- rande operationerna. FN har en helt unik roll i det fredsbevarande arbetet och fullföljer den i allt väsentligt väl. I den mån kritik kan riktas är det framför allt mot medlemmarna i för deras ibland senfärdiga eller otydliga beslut. På övriga områden, framför allt inom utvecklingssamarbetet, har organisationen lång väg kvar innan den kan beskrivas som effektiv, transparent och resultatinriktad. Bristerna finns på en rad nivåer. Det kan vara svårt för en utomstående att sätta fingret på problemen. Sannolikt är det så att man måste ha arbetat inom systemet eller i dess absoluta när- het för att verkligen förstå hur stort behovet är av förändringar. har, tillsammans med de nordiska länderna, vid flera till- fällen gjort försök att genomlysa organisationen vad avser styrning, management och kontroll. Olika förslag till förbättringar har pre- senterats och delvis plockats upp i samband med de reformproces- ser som pågått . Men och management kännetecknas fortfarande av avsevärda brister. Man får naturligtvis akta sig för att vara alltför generell i kritiken. Så till exempel har både WHO och under respektive ledarskap genomgått klara förändringar till det bättre vad gäller organisation och effektivitet. Men för andra delar av systemet är bristerna påtagliga. Mitt förslag är att regeringen inom EU-kretsen – eller tillsam- mans med de nordiska regeringarna – initierar en omfat- tande översyn av FN-arbetet med fokus i första hand på bistånds- verksamheten. Översynen bör dock gälla FN-systemet i stort Reservationer och särskilda yttranden eftersom en stor del av organisationskulturen, personalpolitiken etc. är gemensam. De i särklass viktigaste frågorna att ta upp är styrelsearbetet i de olika FN-organen, rekryteringsprinciperna, organisationskulturen i stort, rivaliteten mellan de olika FN-organen samt frågan hur andra viktiga aktörer på internationell nivå – som civil society, den privata sektorn samt forskningen – skall kunna ges ett större formellt inflytande över organisationens arbete. Styrelserna är rent generellt alldeles för stora. För att vara effektiv och för att skapa en känsla av delaktighet och ansvar bör en styrelse inte överstiga 10–12 ledamöter. Därtill bör ledamöterna vara utsedda i personlig kapacitet. I flertalet FN-organ är situationen den rakt motsatta. Styrelserna består av 30–36 ledamöter och utgörs av olika medlemsländer. Varje medlemsland deltar som regel med 3–5 representanter vid styrelsemötena, vilket ger styrelserna karaktären av stormöten. De frågor som diskuteras är sällan av strategisk karaktär. Känsliga frågor avseende tveksamt fungerande projekt och verksamhet och viktiga person- och ledningsfrågor förekommer inte heller. På grund av mötenas karaktär gör ledning- arna för de respektive FN-organen allt de kan för att undvika att viktiga frågor behandlas i styrelsen. Det blir som en slags katt- och råttalek. Eftersom de personer som representerar sina respektive regeringar i styrelserna ofta saknar reell kompetens och erfarenhet av det sakområde som organisationen i fråga är satt att sköta, fun- gerar styrelserna högst sällan som ett bollplank för ledningen.