sou · GPB387 · 2002-01-01 00:00:00 — Exempelvis går det inte att direkt från statistiken erhålla uppgifter om antalet uppdrag enligt 47 § lagen om psykiatrisk tvångsvård som avser handräckning för att transportera en patient till en sjukvårdsinrättning sedan vårdintyg utfärdats, respektive sådana som avser biträde till läkare för att denne ska kunna genomföra en undersökning för vårdintyg. Polisens uppgifter att biträda andra myndigheter med hand- räckning har varit föremål för diskussioner i olika sammanhang. Ifrågasättandet av uppgiften har sällan gällt själva principen att det Polisens uppgifter – eller inte? är polisen som ska bistå med sådan hjälp. Uppfattningen bland polisen är snarare att polisresurser används för handräckning också när det inte är sakligt motiverat. Konkret uttryckt menar många inom polisorganisationen som utredningen varit i kontakt med, att begäran om transport av t.ex. en patient i alltför hög utsträckning sker slentrianmässigt och inte utifrån ett faktiskt behov av polishandräckning i det enskilda fallet. Det är svårt, menar många, att befria sig från tanken att polisen utnyttjas som en transportcentral. Det ska dock här påpekas att i en enkätundersökning riktad mot polismyndigheter som genomfördes av och som presenterades i betänkandet (SOU 1998:32) Rätts- säkerhet, vårdbehov och samhällsskydd vid psykiatrisk tvångsvård, uppgav de flesta av polismyndigheterna att det var sällan före- kommande att biträde av polisen begärdes utan att det framstod som nödvändigt. Uppfattningarna varierade dock mellan olika myndigheter, bl.a. hade i län en annan uppfattning. ROPA-gruppen, som redovisade förhållandena i just , ställde sig tveksam till polisens skyldighet att lämna hand- räckning i flertalet av de fall där detta finns reglerat. I rapporten tog man dock endast upp vissa uppgifter som ankommer på polisen enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård. Bland annat ställde man sig kritisk till att polisen har till uppgift att utföra vissa transporter av psykiskt sjuka personer. Utredningen påpekade att en polisman i normalfallet saknar den utbildning och kunskap som krävs för att närmare kunna fastställa en sjukdomsbild och utifrån denna kunna hantera en psykiskt sjuk person . Ansvaret bör, menade man, ligga på också för att transportera patienten till en vårdinrättning efter det att vårdintyg utfärdats. Samma resonemang menade utredningen kan tillämpas på fler- talet av regleringarna som föreskriver handräckningsskyldighet. Visserligen är det initialt motiverat att polisen lämnar handräckning, men när skydds- och säkerhetsintresset inte längre föreligger bör enligt utredningen polisens ansvar för arbetsupp- giften upphöra. I det beredningsunderlag med synpunkter på ROPA-gruppens förslag som upprättades av rättssekretariatet vid (101-0046/01) gavs stöd för att det inte bör ankomma på polisen att utföra transporter av patienter till en vårdinrättning efter det att vårdintyg utfärdats. Uppgiften att omhänderta en Polisens uppgifter – eller inte? psykiskt sjuk person och att biträda läkare vid undersökning av en person, bör enligt promemorian kvarstå. Huruvida polisens handräckningsuppgift bör begränsas är dock, som påpekades av polisutredning (SOU 1979:6), inte bara en resursfråga. Även fast åtgärder i form av tvångsingripande från polisens sida utförs på ett korrekt sätt, kan insatsen vara till skada för de berörda genom att åtgärden föranleder kraftiga reaktioner eller väcker onödig uppmärksamhet hos omgivningen. Polisut- redningen förordade en ordning som innebär att frågan om polisen ska utnyttjas verkligen prövas omsorgsfullt i det enskilda fallet. Principen borde enligt utredningen vara att den myndighet som bär huvudansvaret för verkställigheten alltid först undersöker om det är möjligt att genomföra åtgärden med egen personal. Utredningen föreslog att polishjälp endast ska få begäras när uppgiften inte kan lösas på annat sätt. Förslag som syftar till att försöka begränsa omfattningen av polisens handräckningsuppgifter har också presenterats av i delbetänkandet (SOU 1993:60) Polisens rättsliga befogenheter. Utredningen påpekade att i förarbetena till lagen om psykiatrisk tvångsvård (prop. 1990/91:58 s. 286 f.) poängteras att polishandräckning ska begäras endast när det av omständigheterna framgår att den enskilde exempelvis håller sig undan eller inte frivilligt låter sig undersökas av läkare. Dessutom framhålls det i propositionen att vårdpersonal bör följa med då polisen ska hämta en person i dennes bostad. Detta är, som nämnts tidigare, i praktiken normalt inte fallet. föreslog att det bör åligga polismyn- digheten att pröva en begäran om handräckning. Sålunda borde enligt utredningen polismyndigheten kunna avslå en begäran om handräckning om det är uppenbart att den sökande myndigheten inte har behov av sådan. Utredningen framhöll vidare att polishandräckning bör begränsas framför allt till åtgärder som kan komma att kräva våldsanvändning. För att kunna avslå en begäran måste det enligt utredningen dock finnas mycket starka skäl. Om det inte är fråga om verkställighet av ett beslut, utan om biträde åt annan myndighet, bör det inte krävas lika mycket för att en begäran ska kunna avslås. Polisens uppgifter – eller inte? Bedömning: Polisen bör kunna avslå en begäran Utredningen vill inledningsvis påpeka att vi inte har prövat frågan om det finns anledning att i något avseende frångå principen att det är polisen som ska lämna handräckning. Den allmänna befogen- heten att bruka våld i offentliga sammanhang för att lösa en uppgift, anser utredningen ska ligga hos polisen och utrymmet för intrång i den principen är, och ska enligt utredningen också i fortsättningen vara, mycket begränsat. Vi har dock tagit till oss av den kritik som framförts från polisen om att myndigheter i alltför hög utsträckning använder sig av polisen för uppgifter som inte kan motiveras utifrån polisens särskilda kompetens och befogenhet att bruka våld. Utredningen menar att myndigheternas rätt att begära handräckning därför bör begränsas och att detta skulle kunna ske genom att polisen ges en möjlighet att göra en materiell bedömning av begäran och inte endast en formell bedömning som fallet är . Polisen skulle med en sådan ordning få rätten att avslå en begäran om handräckning i de fall en sådan inte har motiverats utifrån ett behov av åtgärder från polisens sida och som inte kan utföras av myndigheterna själva. I stort sett liknar denna ordning den som presenterades av . Där föreslogs, som nämnts, att polisen ska kunna avslå en begäran om det är uppenbart att myndigheten inte har behov av sådan. Avslag skulle dock enligt förslaget endast kunna ske om det fanns mycket starka skäl för detta. Vi vill dock gå ett steg längre och förordar att det vid en begäran om biträde ska åligga den begärande myndigheten att visa på konkreta omstän- digheter som gör det antagligt att biträde krävs av polisen för att uppgiften ska kunna utföras. Föreligger enligt polisens bedömning inte sådana omständigheter ska begäran kunna avslås. Det viktiga är att polisen ges en möjlighet att avslå en obefogad begäran och därigenom kunna bestämma över sina resurser. När det gäller en begäran om handräckning som innebär att ett beslut ska verkställas är frågan mer komplicerad. Men även en sådan form av handräckningsbegäran bör polismyndigheten kunna avslå om det inte är antagligt att polisens kompetens och våldsbefogenheter krävs för att beslutet ska kunna verkställas. Polisens uppgifter – eller inte? Bestämmelser om polisens arbetsuppgifter med inriktning mot djur finns bl.a. i lagen (2000:537) om märkning och registrering av hundar, djurskyddslagen (1988:534), jaktlagen (1987:259), jaktför- ordningen (1987:905), lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter och lagen (1933:269) om ägofred och i vissa lokala ordnings- föreskrifter. Djurskyddslagen (1988:534), som trädde 1988, innehåller i första hand bestämmelser om vård och behandling av husdjur, andra djur som hålls i fångenskap samt djur som används för vetenskapliga ändamål. utövar den centrala tillsynen över efterlevnaden av djurskyddslagen och de föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen, samt samordnar övriga tillsynsmyndigheters verksamhet. handhar den regionala tillsynen och den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet utövar den lokala tillsynen inom kommunen. För tillsynen har tillsynsmyn- digheterna rätt att få tillträde till anläggningar, områden, lokaler och andra utrymmen där djur hålls och där besiktiga djuren, göra undersökningar och ta prover. ska på begäran av tillsynsmyndighet lämna den hjälp som behövs för tillsynen, t.ex. att bereda annan myndighet tillträde till de utrymmen som ska inspekteras. I det fall djur hålls på fel sätt eller vanvårdas ska detta anmälas till kommunens eller motsvarande. Kommunen är skyldig att ta upp anmälan och att utreda missförhållandena. I det fall djur utsätts för otillbörligt lidande och detta inte rättas till efter tillsägelse får besluta att omhänderta djuren. Ärendet överlämnas då till polismyndigheten som har att verkställa beslutet. , liksom eller annan tillsynsmyndighet, har också rätt att besluta om att djur som är utsatta för lidande ska omhändertas. Om beslutet tas av annan än ska det underställas för fastställande av beslutet. Polisens uppgifter – eller inte? Lagen om tillsyn över hundar och katter Om tillsyn över hund eftersätts får polismyndigheten enligt lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter, meddela beslut om att hunden ska vara försedd med munkorg eller hållas bunden eller instängd. Är det fråga om en hund som visat benägenhet att bita människor eller djur får polisen besluta om att hunden ska omhändertas. I det fall sådan hund anträffas lös på område där hemdjur (dvs. häst, nötkreatur, får, get, svin och fjäderfä) finns, får hunden avlivas av den som äger hemdjuren, om hunden inte låter sig infångas. Den som av denna anledning dödat en hund ska anmäla händelsen till polismyndigheten. Om hunden i stället är lös i område där det finns vilt, äger jakträttsinnehavaren rätt att ta hand om hunden. Om detta inte är möjligt får polismyndigheten döda hunden om detta är angeläget ur viltvårdssynpunkt. Enligt samma lag får jakträttsinnehavare döda en katt om det finns skäl att anta att den är övergiven eller förvildad. Inom tättbebyggt område krävs dock tillstånd av polismyndigheten för att göra så. Enligt lagen om märkning och registrering av hundar får polis- myndigheten omhänderta en hund som påträffas omärkt eller utan att någon ägare finns antecknad i det för landet centrala registret. Ansvarig för registret är . En förutsättning för ett sådant omhändertagande är att hunden utgör eller kan komma att utgöra en fara för andra människor eller djur eller om det finns andra särskilda skäl. Om inte hundägaren anmäler ägarskapet till registret eller låter märka hunden, får polismyn- digheten sälja, skänka bort eller avliva hunden. Före eventuell avlivning ska normalt yttrande hämtas från veterinär. Polisen har också ansvar för vissa uppgifter enligt jaktlagen och jaktförordningen. får t.ex. låta avliva vilt djur som orsakar avsevärd skada eller som kan antas vara farlig för människors säkerhet. Vidare äger polismyndigheten rätt att låta avliva eller fånga moderlös årsunge av visst vilt; älg, hjort, rådjur, mufflonfår eller vildsvin. Har sådant djur, eller björn, lo, järv, m.fl. djur skadats eller dödats vid sammanstötning med motordrivet Polisens uppgifter – eller inte? fordon, ska polismyndigheten underrättas efter det att föraren märkt ut olycksplatsen. Påträffas sådant djur dött ska detta anmälas till polismyndigheten, som i sin tur ska se till att djuret om- händertas. har med stöd av jaktförordningen utfärdat föreskrifter för eftersök och avlivning av älg eller hjort som skadats av annan orsak än påskjutning och som inte direkt kunnat anträffas och avlivas. Eftersöket ska genomföras på uppdrag av polismyndig- heten som också får meddela föreskrifter för eftersökets genomförande. Genomförandet sker av berörd jakträttsinnehavare om denne förklarat sig villig att ta hand om djuret eller, om jakträttsinnehavaren inte kunnat eller vilja ta hand om djuret, av person som utsetts av polismyndigheten. Slutligen kan nämnas att polismyndigheten enligt Naturvårds- verkets föreskrifter har till uppgift att besluta om besiktning av visst fällt djur. Det rör sig om älg eller hjort som fällts under tillåten jakttid och djuret visar sig ha sådan skada eller sjukdom att det bedömts att djuret inte behöver avräknas från medgiven tilldelning. Händelsen ska då anmälas till polismyndigheten som således har att avgöra om besiktning av djuret erfordras. Ytterligare uppgifter för polisen när det gäller djur är att ta om hand upphittade sällskapsdjur enligt bestämmelserna i hittegods- lagen. har att förvara hittedjuret som det är ekonomiskt försvarbart, vanligtvis rör det sig om än de som stadgas enligt 4 § hitte- godslagen. Med stöd av lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. kan myndigheten därefter låta sälja eller avliva djuret. Vid fynd av hemdjur gäller bestämmelserna i lagen om ägofred. Vilt kan inte bli föremål för fynd, eftersom djuren saknar ägare. Har någon inom sina ägor funnit annans hemdjur, som olovligen tagit sig dit, får han eller hon omhänderta djuret. Det föreligger en skyldighet att underrätta ägaren om fyndet och om detta inte låter sig göras ska den som omhändertagit djuret införa en kungörelse i Polisens uppgifter – eller inte? Om ingen löser ut djuret ska anmälan göras till polismyndigheten. Utöver ovan nämnda arbetsuppgifter beträffande djur, har polisen naturligtvis skyldighet att liksom vid annan brottslighet, uppta anmälan och utreda brott om t.ex. djurplågeri (16 kap. 13 § BrB). Polisen ansvarar för transport, skötsel och tillsyn av djur Det årliga antalet händelser där polisen får till uppgift att verkställa beslut om omhändertagande av djur är förhållandevis litet. Ett stickprov som utredningen gjort visar t.ex. att Polis- myndigheten i län verkställer i genomsnitt fyra omhänder- taganden enligt 30-34 §§ djurskyddslagen och Polis- myndigheten i län nästan det dubbla. Vanligast före- kommande är att omhändertagandet gäller sällskapsdjur, i ungefär en tredjedel av fallen är det fråga om omhändertagande av lantbruksdjur. Det rör sig således inte om särskilt stora numerärer, men arbetsinsatserna i det enskilda fallet kan, som kommer att exemplifieras längre fram, vara mycket omfattande. Omhändertagande av djur som far illa måste prioriteras inom polisen och annat arbete får inte sällan stå tillbaka eftersom åt- gärder måste vidtas . Verkställigheten av (eller annan tillsynsmyndighets) beslut innebär i praktiken att polisen ansvarar för djurens transport, skötsel och tillsyn. I regel är det dock sällan polismyndighetens personal som utför arbetet, utan det lämnas över till annan som innehar den kompetens som krävs för uppgiften. Är det fråga om en djurbesättning på en lantgård kontaktas en lantbrukare som mot ersättning tar hand om djuren. I annat fall anlitas hundstall eller någon lämplig privatperson eller förening. Kostnaderna som polismyndigheterna har med anledning av omhändertagandet får förskotteras av allmänna medel. Denna kostnad ska normalt återbetalas av den mot vilken åtgärden riktats. Av olika anledningar förekommer det dock, enligt uppgift till utredningen, relativt ofta att polisens utgifter inte betalas. Även fast det praktiska arbetet med transport, stallning, tillsyn och annat vanligtvis sköts av någon extern person, förening eller Polisens uppgifter – eller inte? företag, kan polismyndigheten belastas med en hel del arbets- uppgifter med anledning av ett omhändertagande. I en uppsats från i ges ett ingående exempel på vilka upp- gifter som polisen har med anledning av ett beslut om omhänder- tagande som tagits av länsstyrelsen1. Efter samtal med företrädare för polismyndigheter runt om i landet står det klart att ärendet inte på något sätt är otypiskt, även om detaljerna kan skilja sig från fall till fall. Ärendet som beskrivs i uppsatsen avsåg verkställigheten av ett beslut av att omhänderta samtliga 158 djur på en lantgård, såväl nötkreatur som hästar. För att genomföra själva omhändertagandet fick polisen snabbt skaffa fram en entreprenör, en lantbrukare som mot en ersättning av per dag åtog sig att svara för djurens skötsel. Ett särskilt konto öppnades i polismyndighetens namn för inkomster av mjölkproduktion. beslutade att samtliga djur skulle säljas, utom 15 djur som skulle slaktas. Eftersom det vid polismyndig- heten inte fanns expertis inom området, anlitades en konsult som skulle vara behjälplig med praktiska frågor kring beslut, bl.a. avseende värderingsfrågor, besiktning, försäljnings- arrangemang, köpehandlingar etc. Efter 2–hade nötkreaturen sålts. Kvar fanns 23 hästar vars stall var satt under bevakning. Försäljningen av hästarna drog ut eftersom ägaren överklagat beslutet om försäljning av dessa. efter första beslut om omhändertagande av djurbeståndet hade polismyndigheten fortfarande ansvar för skötsel m.m. eftersom hästarna inte kunnat säljas. Författaren till uppsatsen konstaterar att trots att en konsult anlitats avsattes relativt stora polisresurser för ärendet. Myndig- hetens rättsenhet och personal vid närpolisen har avsatt tid för bevakningsfrågor, uppstallning, djurtransport, skötsel och administration. Annat arbete har således fått stå tillbaka. Kostnader för upphittade djur kan vara omfattande För hanteringen av upphittade djur - vanligtvis hundar och katter men ibland också ormar, burfåglar, marsvin, sköldpaddor m.m. - anlitar polismyndigheterna t.ex. hundstallar, s.k. kattpensionat, 1 , G. (1998): Är polisen rätt förvaltningsmyndighet för: Omhändertagande och försäljning eller avlivning av djur samt tillsyn av gruvhål? Uppsats i förvaltningsrätt. Polisens uppgifter – eller inte? djurskyddsföreningar eller liknande. Mindre djur som katter och andra, kan ibland förvaras tillfälligt hos polisen innan de lämnas till någon förening eller privat person som brukar anlitas för ändamålet. Det förekommer att polisen annonserar i tidningar och lokalradio för att finna ägaren till djuret. Kostnaderna för vård av upphittat djur kan bli relativt omfattande, varför det är ovanligt att förvaringen av djur sträcker sig så långt som . Normalt beslutar polismyndigheten om försäljning eller avlivning efter två, tre veckors förvaring av djuret. Ny organisation för trafikskadat vilt När det gäller trafikskadat vilt har en organisation med kontaktmän som utgör en länk mellan polis- myndigheten och aktuell markägare/jakträttsinnehavare i händelse av vilttrafikolycka inom jaktvårdskretsens verksamhetsområde. Systemet är förhållandevis nytt och finns nu fullt utbyggt i större delen av landet. Meningen med dessa kontaktmän är att de ska förmedla uppgifter om påkört vilt till jakträttsinnehavaren. Polisen är inte formellt skyldig att vidarebefordra uppgifter om exempelvis trafikskadade rådjur, utan endast information om vilttrafikolyckor som rör statens vilt, bl.a. älg och hjort. Det är dock normalt så att polisen ur djurskyddssynpunkt låter meddela jakträttsinnehavare, direkt eller via kontaktman, också om annat skadat vilt än sådant som tillhör staten. Om det är fråga om statens vilt ska eftersök och avlivning av trafikskadat djur genomföras på uppdrag av polisen. Polismyn- dighetens kostnader för att spåra och döda djur ersätts med medel ur jaktvårdsfonden. Ersättning kan också efter polismyndighetens beslut utgå till dem som varit behjälpliga i detta. Inte sällan deltar poliser själva i eftersök och avlivning av det skadade djuret. Katter i träd m.m. Polisens arbetsuppgifter med anledning av djur kan också innehålla sådan verksamhet som inte är reglerad i lag. Att polisen är all- mänheten behjälplig när det t.ex. gäller att ta ned katter som klättrat upp i träd och att transportera skadade och döda djur, är inte en skyldighet för polisen utan snarare en verksamhet som i Polisens uppgifter – eller inte? mån av tid genomförs som en del av polisens allmänna service- verksamhet och för att skapa goda relationer med medborgarna. Det har inom ramen för utredningen inte varit möjligt att närmare bestämma hur stora resurser som polismyndigheterna i landet använder för verksamheter med anledning av djur. Dels är den statistik som polisen för inte sådan att den låter sig tolkas i termer av årsarbetskrafter, dels är uppgifterna av så pass olika karaktär att det inte bedömts möjligt att erhålla några pålitliga siffror eller andra motsvarande uppgifter med användning av enkätfrågor eller liknande. Den information som utredningen har om vilka personal- och andra resurser som används av polisen för sådan verksamhet är därför relativt fragmentariska. Som exempel kan nämnas att ROPA-gruppen redovisade att av samtliga ingripanden i , gällde ärende- gruppen djur skadat/dött/omhändertaget, varav ungefär hälften uppskattades gälla upphittat djur. redovisades sammanlagt nästan 7 000 ingripanden i med denna kod2. Det är således förenat med stora svårigheter att närmare ange hur stora resurser som polisen använder för verksamheter med anledning av djur, och särskilt svårt är det att omvandla de upp- gifter som finns till årsarbetskrafter. En grov uppskattning är dock att verksamheten sysselsätter mellan 50 och 100 årsarbetskrafter. Den bild som utredningen delgivits efter samtal och intervjuer med företrädare för polismyndigheterna i landet, är att handläggningen av enskilda djurärenden visserligen kan ta stora resurser i anspråk, men att problemet framför allt ligger i att det ibland kan krävas en kraftsamling av resurser och att annat angeläget arbete då får avbrytas och stå tillbaka. I ROPA-gruppens rapport föreslogs att polisens uppgifter med anledning av trafikskadade djur i högre utsträckning än tas om hand av jakträttsinnehavarna. Därför borde, enligt utredningen, 2 , J. (1998): När behövs polisen bäst? En analys av utryckningsverksamheten vid i . Polisens uppgifter – eller inte? i påverka kommu- ner att träffa avtal med respektive jakträttsinnehavare i syfte att öka deras engagemang och tillgänglighet i frågor som har att göra med avlivning och transport av döda och skadade djur. Vidare föreslog ROPA-gruppen att polismyndigheten ska klargöra för kommunerna och om deras respektive skyl- digheter som väghållare. I en promemoria från arbetsgruppen ifrågasattes varför en förare som med sitt fordon skadat eller dödat ett vilt ska underrätta polismyndigheten om detta. I stället menade arbetsgruppen att underrättelseskyldigheten bör riktas mot väghållaren. Väghållaren bör för denna uppgift inrätta s.k. djur- ambulanser. Ett tredje förslag från ROPA-gruppen innebar att i upphör med transport av döda djur i de fall myndigheten inte är skyldiga att göra detta enligt lag, och att berörda kommuner och informeras om detta. vid underströk i sitt beredningsunderlag med synpunkter på innehållet i ROPA- rapporten (101-0046/01), att samhällets befattning med djur borde kunna föras över på exempelvis kommunen eller läns- styrelsen. I promemorian pekade man på att detta troligen skulle få samhällsekonomiska konsekvenser och att det möjligen behöver tillskapas en ny tillsynsmyndighet för vissa av uppgifterna. I den ovan refererade uppsatsen från i lämnades förslag om ändrade ansvarsförhållande beträffande den del av djurskyddslagen som reglerar uppgiften att verkställa beslut om omhändertagande m.m. av djur. Någon förklaring till att det är polisen som har verkställighetsansvaret finns inte i förarbetena till djurskyddslagen (prop. 1987/88:93). En förklaring skulle enligt författaren kunna vara att det rör sig om ett historiskt arv från tiden före polisens förstatligande då polisen ansvarade för exekutionsärenden.