sou · GPB395d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Försörjningsstödet skall lämnas för skäliga kostnader för boende (6 § och 6 b § socialtjänstlagen; 4 kap. 1 och 3 §§ den nya socialtjänstlagen). Det föreligger också rätt till bistånd för den enskildes livsföring i övrigt, s.k. annat bistånd (6 § social- tjänstlagen; 4 kap. 1 § den nya socialtjänstlagen). Med annat bi- stånd avses endast hjälp i hemmet samt särskilt bo- ende för service och omvårdnad för äldre eller bostad med särskild service för funktionshindrade (6 f § socialtjänstlagen). Från finns denna begränsning (jfr 4 kap. 1 § den nya socialtjänstlagen med övriga bestämmelser i samma kapitel). Den enskilde har möjlighet att med domstols hjälp tvinga kom- munen att lämna det bistånd i form av försörjningsstöd och annat bistånd som stadgas i socialtjänstlagen. En begäran om kontant stöd eller annat bistånd, till exempel i form av bostad, kan i sådana fall fullföljas till högre instans. En socialnämnd får ge bistånd i an- nan form än försörjningsstöd och annat bistånd, om det finns skäl för det (§ socialtjänstlagen; 4 kap. 2 § den nya socialtjänstla- gen). Nämnden får också gå utöver vad som lagen bestämmer om försörjningsstöd och annat stöd. Ett beslut genom vilket ett sådant frivilligt stöd vägras kan inte överklagas genom förvaltningsbe- svär. En begränsad överprövning av ett sådant beslut kan dock ske enligt kommunallagens bestämmelser om laglighetsprövning. I detta sammanhang bör uppmärksammas att fr.o.m. fått ökad möjlighet att ingripa mot dom- stolstrots (prop. 1999/2000:79, bet. 1999/2000:SoU14). Enligt 68 a § socialtjänstlagen (13 kap. 7 § den nya socialtjänstlagen) får förelägga en kommun vid vite att avhjälpa brister i verkställigheten av en lagakraftägande dom som ger en enskild rätt till försörjningsstöd och annat bistånd enligt vad som följer av 6 b och 6 f §§ socialtjänstlagen (4 kap. 1 § den nya socialtjänstlagen). De senaste förändringarna av den nu gällande socialtjänstlagen kan generellt sett sägas innebära en förstärkning av den enskildes rättigheter gentemot det allmänna (prop. 2000/01:80, bet. 2000/01:SoU18). När det gäller bistånd i form av en konkret bo- stad till andra än äldre och funktionshindrade synes statens kon- troll av kommunerna genom domstolsprövning ha försvagats. Det kan sättas ifråga om socialnämnden under motsvarande förut- sättningar hade ålagts att tillhandahålla en permanentbostad, vilket skedde genom ett avgörande av Regeringsrätten (RÅ 1990 ref. 119). Fallet avsåg tillämpningen av 6 § socialtjänstlagen i den lydelse den hade före . En frånskild romer med fyra minderåriga barn hade ansökt om bistånd med bostad. Hennes ansökan avslogs med motiveringen att man inte disponerade över den form av bistånd kvinnan begärde. I stället ordnades en hus- vagn. I Regeringsrättens avgörande återgavs ur lagmotiven att soci- altjänsten var skyldig att hjälpa den enskilde när han hade svårt att finna vägarna till den hjälp och service som samhället kan ge. Detta gällde i synnerhet grupper av hjälpbehövande som på grund av sin utsatta situation ibland saknade tillräcklig initiativkraft för att nå rätt i det komplicerade samhället. Domstolen fann att kvinnan till- hörde en sådan utsatt grupp som kunde behöva särskild hjälp till exempel för att skaffa bostad. Nämnden ålades därför att tillhanda- hålla kvinnan en bostad som fyllde kraven på skälig levnadsnivå el- ler på annat sätt ombesörja att hon fick tillgång till en sådan bostad. Osäkerheten om huruvida rätten till bistånd också omfattar rätten till bistånd till en bostad utgör en grundläggande svaghet i samhällets uttalade ambition att hjälpa utsatta och hemlösa människor till en skälig levnadsnivå. Den nya socialtjänstlagens bestämmelser bör därför kunna kompletteras med en särskild föreskrift i 4 kap. 1 § om att rätten till bistånd också skall omfatta en fast bostad till en person som är att betrakta som hemlös, dvs. som saknar tillgång till egen bostad och vars livsvillkor är sådana att han eller hon inte heller av egen kraft kan erhålla en bostad på den reguljära bostadsmarknaden. Ett utökat ansvar för kommunen att tillhandahålla bostäder stäl- ler naturligtvis upp frågor om hur kommunen rent faktiskt skall kunna fullgöra denna skyldighet. Frågan är särskilt viktig i förhål- lande till sådana kommuner som har en bostadsmarknad som inte är i balans. Det kan inte uteslutas att den föreslagna regleringen kommer att ge kommuner med stor eller mycket stor bostadsbrist omfattande problem med att uppfylla socialtjänstlagens ökade krav. I vissa lä- gen kan det komma att bli omöjligt för kommunen att tillgodose en enskilds bostadsbehov. Det kan därför behövas kompletterande regler som ger kommunen rimliga möjligheter att verka i lagens anda. Rätten till bistånd till en fast bostad kan till exempel inte be- höva materialiseras och kommunen bör därför ha möj- lighet att under lagarna bistå den enskilde med bostäder av mindre fast karaktär som bedöms vara skälig för att inför- skaffa en fast bostad. Kommunen bör också ha möjlighet att i sam- råd med den enskilde och en annan kommun, kunna tillgodose be- hovet av en fast bostad i en annan kommun än hemkommunen. Kommittén anser inte att sådana kompletterande regler förtar för- slagets grundläggande fördelar. I storstadsregionerna framstår det dessutom som alltmer uppen- bart att det kommunala planmonopolet skulle behöva kompletteras med ett regionalt bostadsförsörjningsansvar. Med ett regionalt bo- stadsförsörjningsansvar utvidgas arenan för såväl den sociala bo- stadspolitiken som för den enskilde medborgaren i behov av bi- stånd till en fast bostad. 6 Staten och hemlösheten N Kommittén föreslår att regeringen vidtar särskilda åtgärder för att säkerställa att en väsentlig del av investeringsbidraget för att stimulera byggandet av små eller medelstora hyreslägenheter, långsiktigt används för byggande av bostäder åt hushåll med en svag ställning på bostadsmarknaden. N föreslår en särskild lag om bostads- anvisning med samma principiella uppbyggnad som motsva- rande regler i lagen (1987:1274) om bostadsanvis- ningsrätt. Kommunen skall vid behov genom särskilda bostads- anvisningsavtal med berörda fastighetsägare och kommunala bostadsföretag kunna anvisa bostadssökande till bostadslä- genheter som blir lediga i fastighetsbeståndet. Om en sådan överenskommelse inte kan träffas skall hyresnämnden kunna besluta om anvisningsrätt i den utsträckning som det behövs för att upprätthålla kommunens bostadsförsörjning. N Kommittén föreslår vidare att regeringen, som en generellt stödjande åtgärd, framlägger förslag som starkt reducerar eller avskaffar nuvarande fastighetsbeskattning för hyresbostadsfas- tigheter. N Mot bakgrund av att huvuddelen av de hemlösa är ensamstå- ende, föreslår kommittén att regeringen särskilt låter utreda möjligheten att förändra lagen (1993:737) om bostadsbidrag så att även ensamstående personer kan ansöka om bostadsbidrag.. N Kommittén föreslår att regeringen framöver nogsamt analyse- rar effekterna av regelsystemet om eftergiftsprövning enligt la- gen om bostadsbidrag. Kommittén anser att det är väsentligt att också bidragssökandes personliga förhållanden samt hushållets ekonomiska förmåga skall ligga till grund för att bevilja efter- gift. N föreslår att regeringen närmare utreder möjligheten för bidragsssökande som hyr en bostad i andra hand, att erhålla bostadsbidrag i de fall när hyresavtalet under- stiger en månad men då det sammanhängande hyresförhållan- det överstiger en månad. N Kommittén föreslår att nuvarande förbud i bostadsrättslagen mot dubbelupplåtelse av en bostadsrättslägenhet upphävs parti- ellt för att möjliggöra för en hyresgäst i en fastighet som skall ombildas till bostadsrättslägenheter, att kunna bibehålla ett kommunalt bostadsföretag som hyresvärd eller alternativt få kommunen direkt som hyresvärd. 6.1Bostadspolitik i ny tappning – en allmän bakgrund har en i internationell jämförelse mycket hög andel hyreslä- genheter i bostadsbeståndet. Den goda tillgången på hyreslägenhe- ter utan krav på personlig kapitalinsats har på många sätt bidragit positivt till medborgarnas möjligheter att röra sig mellan olika ar- betsmarknader och studieorter. Av stor betydelse för den sociala bostadsplaneringen har varit att en avsevärd andel av lägenheterna har producerats och förvaltats av kommunernas egna bostadsbolag. Medborgare med låga eller obefintliga inkomster och/eller med so- ciala belastningar som exkluderat dem från den privata hyresmark- naden och ägda bostäder har, vid sidan av miljoner andra hushåll, kunnat finna en bostad i det kommunala beståndet. var den svenska bostadspolitiken en sammanhållen och väl fungerande helhet. Staten var en aktiv och viktig aktör vid finansiering av nybyggnation, både i form av lån och genom de så kallade räntebidragen. Räntebidragen innebar att staten gick in och garanterade en viss (låg) räntesats, och skillnaden mellan denna och marknadsräntan betalades av staten. Dessa kraf- tiga subventioneringar hade tillsammans med långa perioder av hög inflation i ekonomin en positiv effekt på bostadsbyggandet, men var en källa till problem. påbörjades och färdigställdes ett rekordhögt antal bostäder, vilket på sina håll medförde att produktionen i vissa delar av landet översteg det lång- siktiga behovet av bostäder.1 De statliga bostadssubventionerna var så omfattande att de enligt vissa bedömare utgjorde en så stor be- lastning på statsbudgeten att en avveckling av de generella subven- tionerna ansågs oundviklig.2 Saneringen av statsfinanserna i kombination med skattereformen 1991 förutsatte att statens del av de framtida kostnaderna för bo- endet skulle minska. Skattereformen finansierades i hög grad via bostadssektorn. Den dåvarande regeringen tillsatte en enmansutredare med uppgift att utreda statens stöd för bo- stadsfinansiering. Målet med bostadspolitiken ansågs fortfarande vara att alla skall ha möjlighet till en god bostad till ett rimligt pris,3 men medlet för att uppnå detta var inte längre statlig regler- ing och statliga subventioner. Genom att marknaden skulle pressa priserna antogs producenterna utforma och förvalta bostäder på ett sådant sätt att de ändå tillgodosåg de boendes intressen och värde- ringar. Utgångspunkten var att bostadssektorn inte skulle vara av- skärmad från den ekonomiska politik som förs och från de ekono- miska förhållanden som gäller i samhället i övrigt,4 dvs. att bo- stadspolitiken skulle bli mer marknadsanpassad. I sitt första delbetänkande Avreglerad bostadsmarknad (SOU 1992:24) skrev utredaren, att erfarenheterna från hittillsvarande subventionssy- stem är att det förstärker kostnadshöjningar, skapar ett omfattande regelsystem och påverkar statsbudgeten negativt.5 Utredningen ansåg att en fortsatt bidragsgivning med oförändrade regler riske- rade att undergräva statens finanser på ett sätt som kan få för- ödande effekter för landets ekonomi.6 Regeringens proposition (1991/ 92:150 bil. I:5) utgick i allt väsentligt från utredningens för- slag, och beslut om nya regler för statens stöd till bo- stadsfinansiering kom att gälla fr.o.m. . verkade dåvarande regeringen för att minska den statliga regler- ingen av kommunernas ansvar för boendefrågor. Utgifterna för de mest omfattande stöden inom bostadssektorn, räntebidragen till ny- och ombyggnad, har sjunkit avsevärt – från 1992/93 till (uttryckt i nominella termer), 2002 nå ett 1997/98:119, s. 11. 2Ericson och (1994), s. 125. 3SOU 1992:47, s. 11. 4SOU 1992:24, s. 12. 5SOU 1992:24, s. 7. 6SOU 1992:24, s. 19. prognostiserat värde av cirka 1,5 miljarder kronor.7 Den stora minskningen av utgifterna för räntebidrag har tidigare framför allt berott på lägre räntenivå och en extremt låg volym på bostadsbyg- gandet.8 Statens och kommunernas totala nettoutgifter för bostads- sektorn (som andel av BNP) har minskat från i genomsnitt 3––94 till att 1998 uppgå till . Innevarande år beräknas andelen ligga nära noll.9 Bostadspolitiska mål och aktörer De nu gällande bostadspolitiska målen antogs av efter förslag från bostadsutskottet (se vidare kapitel 5): Bostaden är en social rättighet och bostadspolitiken skall skapa förut- sättningar för alla att leva i goda bostäder till rimliga kostnader och i en stimulerande och trygg miljö inom ekologiskt hållbara ramar. Bo- endemiljön skall bidra till jämlika och värdiga levnadsförhållanden och särskilt främja en god uppväxt för barn och ungdomar. Staten har i detta sammanhang en lagstiftande och reglerande funk- tion – och innan avregleringen också en mycket uttalad finansiell funktion – medan kommunerna har det huvudsak- liga ansvaret för planering och genomförande av bostadspolitiken. Ansvaret för bostadsförsörjningen är en uppgift. I ka- pitel 7 utvecklas innebörden av det kommunala ansvaret mer i de- talj. 6.2Kompensation för ökande boendekostnader En effekt av skattereform och de stigande räntekostna- derna var att hushållens boendekostnader ökade. ökade boendeutgifterna i samma takt som den övriga konsumtio- nen och den disponibla inkomsten. Bostadspolitiska utredningen (dir. 1995:20) konstaterade vid en avstämning 1995 att boendeut- gifterna efter 1990 hade börjat öka mer än andra priser ().10 Realt steg hyrorna med mellan åren 1990 och 2001/02:1, volym 10, s. 30. 1997/98:119, s. 33. 9Uppgifterna huvudsakligen hämtade ur inför FN:s General- församlings extra möte (+5) med uppföljning av Habitatagendan, avsnitt 2.2. 10SOU 1995:98, s. 25. Hyresandelen (nettohyra efter bostadsbidrag som andel av den disponibla inkomsten) har –97 visat en påtaglig ökning och har ökat från 17–18 till 32–, varvid ök- ningen har varit som högst efter 1991. Både nivån och hyresandelen är som störst för ensamstående hushåll, vilka uppgick till näs- tan 30 %.11 Kombinationen av låga inkomster och höga bostadsutgifter kan vara en bidragande orsak till att vissa hushåll slås ut från den ordi- narie bostadsmarknaden. Problemet är enligt vid In- stitutet för bostads- och urbanforskning (Ibf), att statsmakterna inte genomfört några politiska motåtgärder för att neutralisera sub- ventionsavvecklingens fördelningseffekter (2001). De ökade boendekostnaderna kan för vissa ekonomiskt svaga och utsatta grupper kompenseras genom ett riktat bostadsbidrag, vilket också har visat sig vara en oerhört effektiv åtgärd, konstate- rar och (2001) i en forskningsrapport.12 För den som kommer i åtnjutande av bidraget har det visat sig att bostads- bidragen i sin praktiska tillämpning har en betydande utjämnings- effekt – antingen i form av en inkomstförstärkning för hushåll med låga inkomster, eller i form av utjämnad bostadskonsumtion mellan olika inkomstgrupper och hushållstyper.13 Forskarna har i sin rapport boningar (2000) kommit fram till samma slutsats. Dessa slutsatser står i bjärt kontrast till förslag i slutbetänkandet Ur fat- tigdomsfällan (2001:24), där man anser – tvärtemot vad som fram- kommer i och forskningsrapport och trots att den utgör en bilaga till slutbetänkandet – att den särskilda styr- ningen av stödet till bostadskonsumtion är lika angelä- gen och att man bör pröva om det [bostadsbidraget] helt eller delvis kan ersättas med ett stöd som inte är inkomstprövat.14 2001/02:1, volym 10, s. 28. 12Enström och (2001). Rapporten och prisbildning ingår som bilaga 6 i slutbetänkande Ur fattigdomsfällan (SOU 2001:24). 13Enström och (2001), s. 404. 14SOU 2001:24, s. 129. 6.2.1Effekter av ändrade regler om bostadsbidrag Reglerna för bostadsbidragen ändrades till följd av kostnadsökningen, men också utifrån en strävan att öka bidragens träffsäkerhet.15 Förändringarna innebar i korthet följande16 N Bostadsbidraget slopades helt för barnlösa hushåll . N Förändrade gränser i lägsta och högsta bidragsberättigade hy- N Begränsning av bidragsberättigad bostadsyta. N Striktare inkomstgränser, i synnerhet för samboende föräldrar. N Nytt system för inkomstprövning. Utgångspunkten för de nya reglerna var att barnfamiljer med lägsta betalningsförmågan skulle prioriteras medan övriga hushåll skulle erhålla lägre bidrag. har en undersökning som gjort av bostadsbidragen i tre län visat att antalet samboende föräldrar med bostadsbidrag har minskat kraftigt mel- lan . Bostadsbidragen har fått en inriktning mot ensamföräldrar. Sammanboende föräldrar kan få ett högre bo- stadsbidrag om de separerar, och den andre föräldern kan då även få bidrag som umgängesrättsfamilj, konstaterar Boverket.17 Samman- boende föräldrar får ett lägre bostadsbidrag än vad ensamföräldrar får trots att makarna har fler barn än vad ensamföräldrarna har, har bidragsgrundande inkomster som är i nivå med ensamföräldrarnas inkomster, samt har högre bidragsgrundande bostadskostnader än ensamföräldrarna.18 av samtliga bostadsbidragshushåll var barnfamiljer (290 000 hushåll). Det finns en tydlig övervikt av kvinnor bland bostadsbidragstagarna (av de 152 090 ensamstående som fick bostadsbidrag). När det gäller hushåll som får bidrag för enbart umgängesbarn är männen i kraftig majoritet ().19 av bostadsbidragshushål- len hade socialbidrag (i genomsnitt ), varav av dessa var barnfamiljer.20 I och studie, som baseras på en studie av 112 hushåll i som uppburit bostadsbidrag 15Bostadsutskottets betänkande 2000/01:BoU1, s. 45. 16Hjort och (2000), s. 20. 17Boverket (2000a), s. 4. 18Boverket (2000a), s. 5. 19RFV Anser 2001:2, s. 49. 20RFV Anser 1999:6, s. 16. /95 fram till början av 2000, framkommer bland annat hushållens oro om trygghetssystemens utformning, eftersom merparten av försörjningen för dessa hushåll utgörs av socialbi- drag och bostadsbidrag. I detta ligger även en otrygghet i och med att det har visat sig att dessa system är föränderliga och till vissa delar oförutsägbara. Denna upplevelse av osäkerhet är åter- kommande i hushållens berättelse, konstaterar de båda fors- karna.21 Men denna osäkerhet finns också hos exempelvis bostadsföreta- gen. På samma gång som bostadsbidraget kan innebära en möjlig- het för en bostadssökande att erhålla en bostad, kan ovissheten om bidragets fortsatta utformning och existens leda till att en person inte accepteras som hyresgäst på grund av (misstanke om) bristan- de betalningsförmåga. För de hushåll som trots en svag ekonomi har erhållit en bostad är tacksamhet och lojalitet mot bostads- företagen viktiga, framhåller och . Därför blir sköt- samhet, lojalitet, inbetalning av hyra i rätt tid oerhört viktigt, för- lorar man detta har man inget kapital kvar.22 Bostadsbidraget betalas ut löpande som preliminärt bidrag, me- dan slutgiltigt bidrag bestäms i efterhand genom avstämning av faktisk inkomst för varje kalenderår. Efter avstämning mellan upp- given inkomst och taxerad inkomst kan den som erhållit för lite i bidrag få överskjutande del, medan den som erhållit för mycket i bidrag blir återbetalningsskyldig. Effekterna av denna ordning har kritiserats från olika håll. I en debattartikel i pekade exempelvis ekonomen på att det nuvarande systemet missgynnar /---/ systematiskt och mycket påtagligt alla hushåll som av någon anledning, till exempel arbetslöshet eller sjukdom, får kraftiga inkomständringar under loppet av året.23 Det finns skäl att befara, att det finns ett okänt antal hushåll som inte ansöker om bostadsbidrag, trots att de uppfyller villkoren vid an- sökningstillfället, just för att undvika att de i ett senare skede blir återbetalningsskyldiga. Enligt bostadsbidragslagen (BoL) finns vissa möjligheter att be- sluta om eftergift av återbetalningskrav. Förutsättningen för att komma i fråga för eftergift är emellertid att anmälningsskyldighe- ten till är uppfylld och att uppgifterna som läm- nats är korrekta. Om hushållet inte fullgjort sin anmälningsskyl- 21Hjort och (2000), s. 10. 22Hjort och (2000), s. 85. dighet skall kravet på återbetalning inte efterges. Bidragstagarens anmälningsskyldighet omfattar alla förändringar i fråga om in- komst och andra förhållanden (dvs. bostadskostnaden och hushål- lets sammansättning) som kan antas innebära att det slutliga bo- stadsbidraget inte kommer att beviljas, eller kommer att beviljas med ett lägre belopp än det preliminära bostadsbidraget. RFV gjorde en uppföljning av den ändrade eftergiftsre- geln.24 RFV fann då att syftet med ändringen i 28 § BoL inte hade uppnåtts. RFV betonade att det i huvudsak berodde på lagstift- ningens konstruktion, eftersom eftergiftsprövningen sker i två steg: först kontrolleras om anmälningsplikten har uppfyllts, och först när så har skett beaktas om betalningsförmåga finns hos hus- hållet. Om den återbetalningsskyldige inte uppfyllt anmälnings- skyldigheten avslås eftergiftsansökan – oavsett om den återbetal- ningsskyldige har möjligheter att betala tillbaka bostadsbidraget eller inte. RFV konstaterade att den vanligaste orsaken till avslag är att bidragstagaren inte uppfyllt anmälningsskyldigheten till försäk- ringskassan. Totalt av avslagen berodde på detta. RFV föreslog regeringen att ändringar bör göras i 28 § BoL på följande sätt: En eftergiftsprövning skall även fortsättningsvis ske när det finns sär- skilda skäl. Vid bedömning av om sådana skäl föreligger skall särskilt beaktas sökandens – och i förekommande fall, dennes medsökandes – ekonomiska eller personliga förhållanden. Även i de situationer då sö- kanden, och dennes medsökande, skäligen inte borde ha insett att an- mälningsskyldighet förelåg under det kalenderår som preliminärt bo- stadsbidrag utgick, bör eftergift kunna prövas. Med en sådan konstruktion blir anmälningsskyldigheten inte det nålsöga som måste passeras innan en eftergiftsprövning över huvud ta- get kan komma i fråga. RFV pekade på flera situationer då verket anser det vara oskäligt att kräva att anmälningsskyldigheten till fullo skall vara uppfylld för att kassan skall kunna pröva rätten till eftergift. N hushåll som fått inkomständringar under kalenderåret vilka in- träffat efter det att bidraget upphört, N hushåll som uppbär både bostadsbidrag och socialbidrag och som på grund av en inkomstökning får lägre socialbidrag och därigenom en i princip oförändrad ekonomisk situation trots en inkomstökning på pappret, samt 24 RFV Anser 2000:4. N hushåll som under bidragsåret beviljas annan ersättning från . Vidare ansåg RFV i sitt svar till regeringen att det är lämpligare att utgå från beneficiumreglernas förbehållsbelopp (i utsökningsbal- ken) vid bedömning av om betalningsförmåga finns, än nuvarande socialbidragsnivå. Det främsta skälet till detta är att socialbidrags- inte är avsedd att vara en standard som ett hushåll skall leva på . Socialbidragets syfte är att vara det yt- tersta skyddsnätet för människor i tillfällig ekonomisk kris och är ett stöd som garanterar konsumtion på en viss skälig levnadsnivå. Att utgå från beneficiumreglernas förbehållsbelopp, som i stället garanterar en viss inkomststandard, förefaller enligt RFV tillräck- ligt vid bedömning av betalningsförmåga i samband med en efter- giftsprövning enligt BoL. RFV pekade också på behov av ett förtydligande om personliga förhållanden kan beaktas vid en eftergiftsprövning. Enligt RFV finns det fördelar med att paragrafen utformas på ett sätt där det tydligt framgår att hänsyn kan tas till sådana förhållanden. Kon- struktionen skulle då mer komma att likna andra eftergiftsregler inom socialförsäkringsområdet25 och därmed bli mer förutsägbar för medborgarna. I regeringens proposition Vissa socialförsäkringsfrågor (prop. 2001/02:7) föreslås, att rätten att få ansökan om eftergift prövad vid återbetalning av bostadsbidrag, skall vidgas. Detta skall ske på det sätt RFV har föreslagit, nämligen att en eftergiftsprövning kan ske om den återbetalningsskyldige skäligen inte borde ha insett att han/hon var anmälningsskyldig. Tre situationer som nämns särskilt i propositionen är de som har berörts ovan i punktform. I proposi- tionen sägs vidare att det även kan finnas andra situationer där un- derlåtenhet att lämna riktiga uppgifter är ursäktligt.