sou · GPB326d2 · 2002-01-01 00:00:00 — har med andra ord ingen skyldighet att ex officio hålla reda på vilka nationella registreringar som kan ersättas på detta sätt. I samband med att tillträdde Madridprotokollet disku- terade man om även borde tillträda Madridöverens- kommelsen, men kom fram till att inte borde göra det. I propositionen framhöll dock regeringen att ett tillträde till Madridöverenskommelsen skulle kunna vara till fördel för svensk industri och att frågan om tillträde till överenskommelsen därför borde prövas på nytt i ett senare sammanhang, se prop. 1994/95:59 s. 33 f. Mot den angivna bakgrunden finns det anledning för kommittén att ta upp frågan om bör tillträda Madridöverenskom- melsen. En annan fråga som kommittén har funnit anledning att ta upp är om senare designeringar även i fortsättningen skall ges in till . Vid överläggningarna mellan den finska arbetsgruppen, den norska utredningen och den svenska kommittén har också vissa andra frågor om internationell registrering tagits upp. En över- gripande fråga har varit hur bestämmelserna om internationell registrering bör vara utformade i redaktionellt hänseende. Andra frågor som har diskuterats och föranlett förslag till sakliga ändring- ar i förhållande till de nu gällande bestämmelserna redovisas nedan. Bedömning: bör inte ansluta sig till Madridöverens- kommelsen. Skälen för bedömningen: Överenskommelsen och protokollet är som nämnts utformade på ungefär samma sätt, se avsnitt 8.2.1. Det finns emellertid några betydelsefulla skillnader mellan de båda dokumenten. Övriga frågor om varukännetecken En skillnad är vilket land som skall anses vara sökandens hem- land. Enligt Madridöverenskommelsen skall sökandens hemland (i första hand) anses vara det land bland dem som tillträtt överens- kommelsen (överenskommelseland) där han har ett industri- eller handelsföretag; har sökanden inte något sådant företag i något av länderna skall sökandens hemland (i andra hand) anses vara det överenskommelseland där han har hemvist; och har sökanden inte vare sig något sådant företag eller hemvist i något av länderna skall sökandens hemland (i sista hand) anses vara det överenskommelse- land där han är medborgare. Enligt protokollet anses sökandens hemland (utan någon rangordning) vara det land bland dem som är anslutna till protokollet där han har ett industri- eller handels- företag, eller där han har hemvist eller där han är medborgare. En internationell registrering enligt Madridöverenskommelsen kan endast grundas på en nationell registrering, medan en registrering enligt Madridprotokollet kan grundas på antingen en nationell registrering eller en ansökan om registrering. Arbets- språket är enligt överenskommelsen alltid franska, medan det enligt protokollet är möjligt för varje stat att välja mellan engelska och franska. Vidare upphör en internationell registrering enligt överenskommelsen om den ursprungliga nationella registreringen upphör (central attack) utan att det – till skillnad mot vad som gäller enligt protokollet – finns någon möjlighet att omvandla den internationella registreringen till en nationell. Meddelanden om att den internationella registreringen inte kan ges verkan i ett designerat land måste enligt överenskommelsen komma in till Internationella byrån , medan det enligt protokollet är tillräckligt att sådana meddelanden kommer in . De nationella registreringsmyndigheterna har enligt överenskommelsen inte samma möjligheter att få kostnadstäckning för sitt arbete som de har enligt protokollet. I detta sammanhang bör understrykas att en internationell registrering enligt Madrid- överenskommelsen inte kan överlåtas till någon som själv inte är behörig att ansöka om en sådan registrering. Det innebär bl.a. att ett företag med säte i ett land som endast är anslutet till Madridprotokollet inte kan förvärva en internationell registrering som regleras uteslutande av Madridöverenskommelsen. Angående skillnaderna mellan Madridöverenskommelsen och Madridproto- kollet, se vidare prop. 1994/95:59 s. 22 f. I samband med att anslöt sig till Madridprotokollet framhölls som nämnts (avsnitt 8.2.2) att det skulle finnas fördelar Övriga frågor om varukännetecken för svensk industri med en anslutning också till Madridöverens- kommelsen. En fördel var att svenska företag då till en lägre kostnad skulle kunna få registrering i sådana länder som var anslutna till överenskommelsen men inte till protokollet. En annan fördel var att svenska företag skulle kunna förvärva registreringar som var reglerade uteslutande av överenskommelsen. Ett avgörande skäl mot ett tillträde till Madridöverenskommelsen var dock att inte skulle kunna få kostnadstäckning för sitt arbete med internationella registreringar enligt överens- kommelsen, särskilt som avsikten då var att tills vidare behålla officialprövningen av relativa hinder. Angående dessa över- väganden, se prop. 1994/95:59 s. 33 f. En internationell registrering enligt Madridöverenskommelsen kan som tidigare framhållits (avsnitt 8.2.1) endast grundas på en nationell registrering i ett land som är anslutet till överens- kommelsen. Det innebär bl.a. att svenska företag varken kan ansöka om internationell registrering med verkan i ett land som endast är anslutet till överenskommelsen eller förvärva sådana internationella registreringar som uteslutande är reglerade av överenskommelsen. Som redovisats i nyssnämnda avsnitt är 35 av de stater som är anslutna till Madridprotokollet också anslutna till Madridöverenskommelsen. Det innebär att svenska företag genom en internationell registrering enligt protokollet numera kan nå de flesta av de länder som är anslutna till överenskommelsen. Behovet av ett tillträde till Madridöverens- kommelsen har därigenom för de flesta företag minskat. Alltjämt finns det emellertid enstaka företag som skulle kunna ha nytta av ett svenskt tillträde till överenskommelsen, särskilt sådana företag som har ett behov av att förvärva internationella registreringar reglerade uteslutande enligt överenskommelsen. Om kommitténs förslag att officialprövning skall begränsas till absoluta registreringshinder genomförs skulle verket i större utsträckning än tidigare kunna få kostnadstäckning för ett arbete med internationella registreringar enligt Madridöverens- kommelsen. Det bör emellertid framhållas att det är tveksamt om verket ens med en begränsad officialprövning skulle kunna få full kostnadstäckning. Det finns emellertid andra nackdelar med ett tillträde till Madridöverenskommelsen som har betydelse vid be- dömningen av om skall ansluta sig till denna. Om skulle tillträda Madridöverenskommelsen skulle överenskom- melsens regler som nämnts bli gällande på internationella registrer- Övriga frågor om varukännetecken ingar baserade på svenska nationella registreringar i den mån de avser skydd i ett annat land anslutet till överenskommelsen. En sådan internationell registrering som avser länder anslutna till överenskommelsen skulle alltså inte kunna baseras på en ansökan utan endast på en registrering. Och i en ansökan som baseras på en svensk ansökan skulle Internationella byrån stryka designeringen av länder som är anslutna till överenskommelsen (regel 11.1 b). Vidare skulle överenskommelsens särskilda regler bli tillämpliga i fråga om vilket land som är innehavarens hemland. Dessutom skulle ansökan och all korrespondens rörande ansökan behöva avfattas på franska. Vid avvägning mellan fördelen för svenska företag att kunna förvärva internationella registreringar reglerade uteslutande av överenskommelsen och de nämnda nackdelarna överväger enligt kommitténs mening nackdelarna för samtliga brukare de fördelar som något enstaka företag skulle kunna uppnå. Kom- mittén bedömer därför att inte skall ansluta sig till Madridöverenskommelsen. 8.2.4Senare begäran om verkan i ytterligare länder Förslag: En senare begäran om att en internationell registrering skall gälla även i ytterligare länder (senare designering) skall i fortsättningen kunna lämnas in också till Internationella byrån. Skälen för förslaget: En ansökan om internationell registrering som grundas på en svensk registrering eller ansökan om registrering skall som nämnts (avsnitt 8.2.1) göras hos Inter- nationella byrån men ges in via . Bestämmelsen om att ansökan skall ges in via den nationella registreringsmyndigheten är obligatorisk och det finns alltså ingen möjlighet för en sökande att lämna in sin ansökan direkt till Internationella byrån. En senare designering skall också göras hos Internationella byrån, men regleringen i protokollet av var den skall ges in är fakultativ. Utgångspunkten enligt protokollet är att en sådan senare designering skall ges in direkt till Internationella byrån, jfr artikel 3 ter 2 i protokollet. Men ett land som vill att även senare designeringar skall ges in via den nationella registreringsmyndig- heten får ha en sådan ordning, under förutsättning att landet lämnar en förklaring om detta till generaldirektör, se SOU 2001:26 Övriga frågor om varukännetecken regel 7.1 i tillämpningsföreskrifterna till protokollet. Om ett land lämnat en sådan förklaring skall alltså senare designeringar lämnas in via det egna landets registreringsmyndighet. Om ett land inte har lämnat någon sådan förklaring får senare designeringar lämnas in antingen direkt till Internationella byrån eller via den nationella registreringsmyndigheten. är det endast fyra av de länder som anslutit sig till Madridprotokollet som har förklarat att de vill att senare designeringar skall lämnas in via det egna landets registreringsmyndighet. I samband med anslutning till protokollet ansåg man att borde utnyttja möjligheten att föreskriva att även senare designeringar skulle ges in via (prop. 1994/95:59 s. 36). Det kan emellertid inte anses vara förenat med någon fördel vare sig för sökandena eller att senare designeringar skall lämnas in via verket. Det inskränker sökandens valfrihet att lämna in ansökan där det passar honom bäst. behöver visserligen inte lägga ned något större arbete på varje enskild senare designering; i princip tar verket endast emot begäran och vidarebefordrar den till Internationella byrån. Men verket får inte ta ut någon avgift för sitt arbete med senare designeringar och får således inte någon kostnadstäckning för detta arbete. Inte heller i övrigt kan det anses finnas något intresse av att senare designeringar i fortsättningen ges in via . På grund av det anförda föreslår kommittén att senare designeringar i fortsättningen också skall få ges in direkt till Internationella byrån. Om kommitténs förslag i denna del genomförs måste underrätta generaldirektör om att inte längre kräver att senare designeringar lämnas in till (regel 7.3 b i tillämpningsföreskrifterna till protokollet). Övriga frågor om varukännetecken 8.2.5Övriga frågor om internationell registrering Förslag: Bestämmelserna om internationell registrering bör redaktionellt så långt möjligt utformas i överensstämmelse med bestämmelserna om nationell registrering. En ansökan om internationell registrering som innehåller brister som inte avhjälps skall dock avvisas och inte avskrivas. Av lagen bör framgå att en internationell registrerings verkan i inte är beroende av anteckning i det svenska varu- märkesregistret. beslut om att en internationell registrering inte kan gälla i bör vara ett slutligt beslut. Av lagen bör framgå att ett sådant beslut kan gå ut på att den internationella registreringen delvis inte kan gälla här. skall få göra en ny prövning av denna fråga om innehavaren begär detta. I mål eller ärenden om internationellt registrerade varu- märken skall den som i det internationella registret är antecknad som innehavare anses vara innehavare av märket. Skälen för förslaget: Den första frågan som kommittén tar upp i detta avsnitt är den redaktionella utformningen av bestämmelserna om internationell registrering. Vid överläggningarna mellan den finska arbetsgruppen, den norska utredningen och den svenska kommittén har en utgångs- punkt varit att varumärkeslagarnas bestämmelser om internationell registrering bör vara utformade på samma sätt som bestämmel- serna om nationell registrering så långt det är möjligt. Därför har bestämmelserna om internationell registrering disponerats om utan att det medfört någon ändring i sak. Det bör här framhållas att sådana bestämmelser som endast är handläggningsregler för , och som kan tas in i förordning, utmönstras ur lagen. Den andra frågan som kommittén behandlar i detta avsnitt är om en ansökan om internationell registrering som inte uppfyller de krav som ställs på en sådan bör avskrivas eller avvisas. När får in en ansökan om internationell registrering som grundas på en svensk nationell registrering eller en ansökan om registrering (Madrid-ut ärende) skall verket undersöka om uppgifterna i den internationella ansökan stämmer överens med uppgifterna i den nationella registreringen eller ansökan (53 § 1 st. VmL). Om uppgifterna inte stämmer överens skall förelägga sökanden att rätta Övriga frågor om varukännetecken uppgifterna vid äventyr att hans ansökan annars avskrivs från vidare handläggning (53 § 2 st. VmL). Vid brister i en ansökan om internationell registrering tillämpas alltså samma rättsföljd som vid brister i en nationell ansökan om registrering (jfr 19 § VmL). Kommittén har tidigare framhållit att det i svensk civilprocess- rätt och förvaltningsrätt är en huvudregel att en ansökan skall avvisas om den inte uppfyller de formella krav som ställs på en ansökan, medan den skall avslås om den tas upp till prövning men inte kan bifallas (se avsnitt 5.3.2). När det gäller brister i nationella ansökningar har dock kommittén stannat för att inte föreslå någon ändring i det nu aktuella avseendet. Kommittén har därvid konstaterat att ordningen med avskrivning av nationella ansök- ningar har använts på det industriella rättsskyddets område och att liknande bestämmelser också finns i de andra nordiska länderna på detta område. Vidare har kommittén framhållit att möjligheten till återupptagning på ett mer naturligt sätt kan förenas med avskrivning än med avvisning. Vid överläggningarna mellan den finska arbetsgruppen, den norska utredningen och den svenska kommittén har enighet rått om att brister i en ansökan om internationell registrering som inte rättas till bör leda till att ansökan avvisas. En omständighet av betydelse för denna bedömning har varit att de brister som kan finnas hos en ansökan om internationell registrering och som den nationella registreringsmyndigheten skall kontrollera är brister av formell karaktär, vilka enligt processuella grundprinciper bör leda till att ansökan avvisas. En annan omständighet av betydelse har varit att det knappast finns anledning att införa en möjlighet till återupptagning i fråga om ansökningar av detta slag, eftersom det inte skulle påverka sökandens rätt till prioritet i någon större omfattning. En internationell registrering får som nämnts (avsnitt 8.2.1) verkan från den dag ansökan kom in till den nationella registreringsmyndigheten, under förutsättning att ansökan kommer in till Internationella byrån därefter. Kommer ansökan in till Internationella byrån först senare får registreringen verkan från den dag då den faktiskt kom in till byrån. Även med en möjlighet till återupptagning av en sådan ansökan skulle tvåmånadersfristen i de allra flesta fall hinna löpa ut innan ansökan kunde återupptas och vidarebefordras till Internationella byrån. Sökanden skulle därför endast i undantags- fall kunna vinna någon tid genom att begära återupptagning i jäm- förelse med att ge in en ny ansökan om internationell registrering. Övriga frågor om varukännetecken Vid dessa förhållanden bör en ansökan om internationell registre- ring som innehåller brister avvisas om bristerna inte avhjälps. Kommittén går därefter över till frågan om vilka åtgärder som behöver vidtas för att en internationell registrering skall få verkan i . Internationella byrån skall som nämnts (avsnitt 8.2.1) utan dröjsmål underrätta de berörda nationella registreringsmyndig- heterna om registreringen samt publicera registreringen i den av byrån utgivna tidskriften (artikel 3.4 i Madridprotokollet). Vidare skall byrån skicka ett antal exemplar av tidskriften till de berörda nationella registreringsmyndigheterna för att dessa skall kunna ge offentlighet åt registreringen. Ett sådant offentliggörande skall anses som tillräckligt med avseende på alla avtalsslutande parter (artikel 3.5). Från den dag då en registrering eller ett införande i registret har skett skall skyddet för registreringen beträffande var och en av de avtalsslutande parterna vara detsamma som om skydd för märket hade begärts direkt hos den avtalsslutande partens registreringsmyndighet (artikel 4.1 a). Av det anförda följer enligt kommitténs mening att en internationell registrering för vilken verkan begärts i blir gällande här utan att det krävs någon åtgärd från . Det är alltså endast innehållet i den internationella registreringen som reglerar vilken rättsverkan registreringen har i . Det innebär med andra ord att någon rättsverkan inte kan uppkomma genom att i det en anteckning om att registreringen gäller här i landet. Att en inter- nationell registreringen på detta sätt automatiskt får verkan bekräftas också av t.ex. de uttalanden som gjorts i samband med en ändring av regel 17.6 i tillämpningsföreskrifterna, vilken trätt i kraft , se Information Notice No. 23/2000. En annan sak är att den internationella registreringens omfattning kan påverkas av att inom den för svensk del gällande 18–månadersfristen lämnar ett besked till Internationella byrån om att den internationella registreringen helt eller delvis inte kan gälla här i landet. Med denna tolkning av protokollet bör det av lagen tydligt framgå att den internationella registreringens verkan i inte är beroende av att det sker någon form av anteckning eller registrering här i landet. Det är emellertid lämpligt att det även i fortsättningen innehåller upplysningar om vilka internationella registreringar som gäller här i landet. Övriga frågor om varukännetecken det inte finns några absoluta hinder mot att en internationell registrering får verkan i skall därför göra en anteckning i varumärkesregistret om att registreringen gäller här. I anslutning härtill finns det också anledning att se över frågan om vilket slags beslut i formell mening som skall ligga till grund för ett meddelande till Internationella byrån om att en internationell registrering inte kan gälla i . Om det enligt mening finns något hinder mot att den internationella registreringen gäller här i landet skall verket som nämnts (avsnitt 8.2.1) skicka ett meddelande om detta till Internationella byrån från den dag då byrån sände sin underrättelse om att verkan har begärts i (55 § 1 st VmL). Ett sådant meddelande kan beskrivas som ett preliminärt beslut, se prop. 1994/95:59 s. 56. Närmare bestäm- melser om vilka uppgifter ett meddelande av detta slag skall innehålla finns i tillämpningsföreskrifterna till Madridprotokollet. Av dessa bestämmelser framgår att meddelandet (Notification of refusal) – förutom uppgifter om den aktuella registrerings- myndigheten, numret på registreringen, de omständigheter som ligger till grund för beslutet att vägra verkan m.m. – skall innehålla ett besked om huruvida beslutet kan omprövas eller överklagas (regel 17.2 vii). Av detta följer att det finns en frihet för varje land att utforma bestämmelserna om vilket slags beslut som skall ligga till grund för ett meddelande om att vägra verkan. Ett sådant beslut kan t.ex. utformas såsom i VmL, dvs. som ett preliminärt beslut. Men det kan också utformas som ett slutligt beslut, som då naturligtvis bör kunna antingen omprövas eller överklagas. Den norska utredningen och den svenska kommittén har vid sina överläggningar kommit fram till att det nu aktuella meddelandet bör utformas som ett slutligt beslut, vilket dock skall kunna omprövas om sökanden begär detta . Den finska arbetsgruppen har här stannat för en annan ordning. Den lösning som kommittén föreslår har den fördelen framför ett system med ett preliminärt och ett slutligt beslut att endast behöver meddela ett beslut i de fall innehavaren inte begär en ny prövning. Kommitténs förslag i denna del innebär att skall undersöka om det finns något absolut hinder mot registrering och, om det gör det, besluta att den internationella registreringen inte skall gälla i . Av lagen bör framgå att beslut kan gå ut på att den internationella registreringen helt eller delvis Övriga frågor om varukännetecken inte kan gälla här i landet. Innehavaren skall sedan kunna begära att gör en ny prövning av frågan om registreringens verkan här i landet. Den tid inom vilken sökanden måste begära en sådan ny prövning bör av flera skäl vara lika lång som över- klagandetiden, dvs. Sökanden bör i och för sig vara oförhindrad att överklaga beslut att den inter- nationella registreringen inte skall gälla i . Men det blir naturligt för innehavaren att i stället begära ny prövning, eftersom det innebär att han kan få sin sak prövad i åtminstone två instanser. Om innehavaren endast överklagar beslut bör dock verket – på samma sätt som vid överklaganden av andra slutliga beslut – ändå undersöka om det finns skäl att ompröva beslutet. Om sökanden varken begär någon ny prövning eller överklagar beslut att registreringen inte skall gälla i står detta beslut fast. Om innehavaren däremot begär en sådan prövning skall på nytt pröva frågan och meddela ett nytt slutligt beslut. Handläggningen av en begäran om ny prövning liknar på flera sätt handläggningen av en nationell ansökan om registrering. De skäl som ligger bakom reglerna om avskrivning och återupptagande i nationella registreringsärenden gör sig gällande även i de nu aktuella ärendena. Bestämmelserna om avskrivning och återupptagande bör därför vara tillämpliga vid handläggningen av en begäran om ny prövning av frågan om den internationella registreringen skall gälla i . Om det inte finns något hinder mot att registreringen gäller i skall i (en särskild del av) varumärkesregistret anteckna att registreringen gäller här i landet och kungöra detta. Den som vill får härigenom tillfälle att framställa invändning mot att registreringen gäller i . Om någon framställer en invänd- ning får den prövas på ungefär samma sätt som i nationella invändningsärenden. Avslutningsvis berör kommittén frågan om vem som skall anses vara innehavare av en internationell registrering. I VmL finns som nämnts (avsnitt 8.2.1) en särskild bestämmelse om s.k. passiv saklegitimation (33 § 2 st. VmL). Enligt denna bestämmelse skall i mål och ärenden angående varumärken den anses vara innehavare av märket som i varumärkesregistret är antecknad som innehavare. I VmL finns ingen särskild bestämmel- se om vem som anses vara innehavare av en internationell registre- ring. Bestämmelsen om innehavare av nationella registreringar skall Övriga frågor om varukännetecken emellertid tillämpas även i fråga om internationella registreringar (57 § VmL). Enligt kommitténs mening kan det inte råda någon tvekan om att det är den som i det internationella registret är antecknad som innehavare som bör ha passiv saklegitimation. Det bör därför av en särskild bestämmelse i lagen framgå att i mål och ärenden om ett internationellt registrerat varumärke skall den anses vara innehavare som i det internationella registret är antecknad som innehavare av märket. Det finns olika slags beteckningar som pekar ut produkter med ett bestämt geografiskt ursprung. Den terminologi som används med avseende på beteckningar av detta slag är emellertid inte enhetlig, utan olika definitioner används i skilda sammanhang. Ofta används dock geografiska ursprungsbeteckningar som ett samlingsbegrepp (jfr designation of origin/indication geographique) och ursprungs- kännetecken som en underbestämning (jfr geographical indication/ apellation d´origines).