sou · GPB3103d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Den del som betraktas som sakkunnigutlåtande får åberopas med tillämpning av 35 kap. 14 § RB första stycket 1 RB och behöver i linje med vad som sagts om sådana utlåtanden inte alltid läsas upp i sin helhet. Referat av hörda personer får formellt sett inte åberopas i annat fall än det är tillåtet enligt 35 kap. 14 § RB. Vårdnads- utredningen kan också undantagsvis innehålla komponenter som är att anse som skriftlig bevisning och träffas därmed av undantags- reglerna för sådana i 43 kap. 8 och 46 kap. 7 § RB. Det kan ibland vara svårt att avgöra om ett intyg skall betraktas som en skriftlig berättelse eller sakkunnigutlåtande. Är den som avgivit intyget expert på det område som intyget avser har det ansetts att intyget oftast kan betraktas som ett sakkunnigut- låtande.23 Ett vanligt förekommande intyg är rättsintyget och detta bör i regel behandlas som ett sakkunnigutlåtande. Ett sådant intyg upp- rättas inte sällan i samband med att någon blivit misshandlad. In- tyget kommer därför att ingå i förundersökningen och åberopas sedan ofta av åklagaren som ett skriftligt bevis. Denna rubricering är rätten dock inte bunden av. Ett intyg som ingår i förundersök- ningen är alltså snarare att se som ett utlåtande från en parts- sakkunnig.24 22Edelstam, Sakkunnigbeviset s. 408. 23Ibid s. 217 ff. skall läkaren även höras med anledning av utlåtandet. Därvid har sagts att om bevistemat endast omfattar sådant som hör till rättsintygets första del – t.ex. beskrivning av skador och inte slutsatser – bör läkaren höras som vittne. Om bevistemat dessutom eller endast omfattar uppgifter som hör till intygets andra del – dvs. slutsatser – bör läkaren höras som sakkunnig.25 Hörs läkaren som vittne eller är det fråga om en partssakkunnig blir 36 kap. 16 § tillämplig annars gäller 40 kap. 10 § RB, som reglerar förhör med domstolssakkunniga. När det gäller andra intyg än rättsintyg beror frågan hur det skall betraktas på vem som avgett intyget. Gäller det att uppskatta värdet på en skada borde ett intyg från ett större försäkringsbolag eller branschorganisation kunna godtas som sakkunnigutlåtande. Däremot om en målsägande som drabbats av t.ex. en skada på något, i ett intyg skattar skadans värde till visst belopp, bör detta intyg aldrig tillerkännas värdet av ett sakkunnigutlåtande. Målsäganden uttalar sig ju i sådana fall inte som en oberoende expert och får betraktas som jävig. Skillnaden i nu aktuellt hänseende blir alltså att om intyget klassificeras som ett sakkunnigutlåtande får det åberopas och behöver inte heller läsas upp i sin helhet för att det skall få läggas till grund för avgörandet. I andra fall kan det betraktas som en skriftlig berättelse och får som en sådan i regel inte åberopas. I det nämnda exemplet med målsäganden måste han således höras inför rätten. Det skall emellertid sägas att vissa sorters intyg är har ansetts tillåtna att åberopa trots det generella förbudet i 35 kap. 14 § RB. Som exempel kan nämnas intyg av personer vilkas trovärdighet varken domstolen eller parterna har någon anledning att ifrågasätta.26 Om ett brott är sådant att annan påföljd än böter kan komma i fråga eller om det finns någon annan särskild anledning skall vid en huvudförhandling utredning läggas fram rörande straff som den tilltalade tidigare dömts till samt angående hans eller hennes lev- nadsomständigheter och de personliga förhållande som kan antas vara av någon betydelse, se 46 kap. 9 § RB. 26Gärde m.fl. s. 492.. t.ex. bestå i utdrag från belastningsregistret, yttrande från kriminalvårdsmyndighet, yttrande från socialnämnd och rättspsykiatrisk undersökning. De handlingar som kan ifrågakomma kan således vara av olika slag i systematiskt hänseende. I m.fl. uttalas att personalian naturligen främst är av betydelse för frågan om vilket straff eller vilken påföljd som kan bli aktuell men att också personalian kan öva inflytande även på skuldfrågan.27 Personalian kan således i vissa fall komma att tjäna som bevis, eller i vart fall påverka rättens bedömning av andra bevis som åberopats i målet.28 I vilken mån uppläsning kan underlåtas beror på vilka handlingar det är fråga om. En rättspsykiatrisk utredning t.ex. har ju till största del karaktären av ett sakkunnigutlåtande och vad som sagts om sådana bör bli styrande även om det läggs fram inom ramen för personalian. Personalian utgör emellertid inte skriftliga bevis i den mening det begreppet används i 46 kap. 7 § första stycket RB. Rätten kan således inte enligt gällande regler besluta att personalian skall anses upptagen utan uppläsning. Här avses skriftliga berättelser enligt 35 kap. 14 § RB som en part har fått tillåtelse att åberopa. En sådan berättelse utgör inte ett skriftligt bevis utan snarare ett muntligt bevis som läggs fram i skriftlig form. Rätten kan således inte med tillämpning av 43 kap. 8 § tredje stycket eller 46 kap. 7 § första stycket RB förordna att en sådan berättelse skall anses upptagen utan att den läses upp. Berättelsen får läsas upp på samma villkor som andra skriftliga handlingar i 43 kap. 5 § och 46 kap. 5 § RB. I materialet från förundersökningen ingår främst förundersök- ningsprotokollet. Detta upptar bl.a. förhör med misstänkta, vittnen och målsäganden. Närmare om vad ett protokoll skall innehålla och reglerna för dess utformning finns i 23 kap. 21 § RB och 20-25 27Gärde m.fl. s. 687. 28I utredningens delbetänkande Beslut om rättspsykiatrisk undersökning – Problem och lösningar (SOU 2000:70) redogörs för hur ett rättspsykiatriskt utlåtande kan få betydelse för bedömningen av uppsåtsfrågan, se s. 34 f. §§ förundersökningskungörelsen (1947:948). Åklagaren skall då åtal väcks eller därefter till rätten ge in utskrift av protokoll eller anteckningar från förundersökningen samt de skriftliga handlingar och föremål som han vill åberopa som bevis, se 45 kap. 7 § RB. Förhörsutsagor i förundersökningsprotokollet är inte att se som skriftliga bevis. Dessa utgör snarare skriftliga berättelser enligt 35 kap. 14 § RB och är alltså inte tillåtna att åberopa utan vidare. Som nämnts kan även rättsintyg och andra intyg förekomma i förundersökningsmaterialet liksom olika former av sakkunnig- utlåtanden, t.ex. från . Efter- som rätten sällan har beslutat om ett sådant sakkunnigutlåtande är det att se som ett utlåtande från en partssakkunnig. Vid sidan av de nu nämnda materialet kan även en hel del olika handlingar förekomma. Det kan röra sig om skisser och kartor, tabeller och liknande. Det materialet kan närmast ses som ett komplement till sakframställningen och utgör normalt inte något bevis i egentlig mening. Parter är oförhindrade att under sakfram- ställning eller plädering hänföra sig till sådant material. Som en särskild kategori kan slutligen nämnas diverse special- utredningar som kan upprättas inom ramen för polisens tekniska rotlars verksamhet men också av externa organ såsom revisorer. Sådana utredningar kan ha karaktären av sakkunnigutlåtanden. Men utredningarna kan också ibland endast tjäna som underlag vid sakframställningen i form av t.ex. tabeller och diagram. I vilken mån dessa uppgifter omvandlas till formell bevisning kan bli beroende av om uppgifterna ifrågasätts av motparten. Parters inlagor och skriftliga pläderingar Partsinlagor anses inte utgöra bevis och än mindre skriftliga berättelser i den mening som anges i 35 kap. 14 § RB.29 De är givet- vis inte heller att betrakta som skriftliga bevis. Inlagorna får där- med läsas upp på samma villkor som andra skriftliga handlingar i 43 kap. 5 § och 46 kap. 5 § RB. Det anses självklart att yrkanden och grunder skall få läsas upp innantill ur handlingarna. Även i andra fall kan det finnas anledning att godta en uppläsning av ett skriftligt anförande från 29 SOU 1938:44 s. 388. en part, om det som parten vill säga därigenom kan antas komma fram på ett mer begripligt sätt.30 När det gäller ingivande av handlingar uttalade departements- chefen vid den senaste reformen av 43 kap. 5 § och 46 kap. 5 § RB att man i de flesta fall inte bör tillåta att hela anföranden av sakframställnings- eller pläderingskaraktär ges in. Däremot kunde detta tänkas om anförandet rör t.ex. en komplicerad rättsfråga.31 5.1.3Särskilt om sammanfattningar och processlägesöversikter infördes en bestämmelse i 42 kap. 16 § RB med innebörd att – om det var till fördel för handläggningen av målet – rätten innan förberedelsen avslutades borde göra en skriftlig samman- fattning av parternas ståndpunkter, så som de uppfattats av rätten. väckte i en skrivelse till regeringen frågan om behovet av att genom lagstiftning tillåta en begränsning av den muntliga sakframställningen vid huvud- förhandlingar i tvistemål.32 Tingsrätten menade – med hänvisning till ett äldre remissvar – att ett avsevärt större utbyte av arbetet med sammanfattningen skulle fås om huvudförhandlingen kunde begränsas till eventuella tillägg och anmärkningar mot samman- fattningens innehåll. Frågan togs upp av regeringen.33 Med hänvisning till att de flesta remissinstanserna varit negativa till förslaget och till att frågan behandlats av , hade departe- mentschefen svårt att se att det fanns ett tillräckligt starkt intresse av en lagändring. Det konstaterades också att frågan även diskuterats med utgångspunkt i muntlighetsprincipen och då huru- vida parterna under sakframställningen skulle kunna inskränka sig till att läsa upp den av tingsrätten upprättade sammanfattningen. Departementschefen uttalade att sakframställningens syfte är dels att klara ut gränserna för rättens prövning, dels att göra det möjligt för rätten att tillgodogöra sig den bevisupptagning som skall följa. I det senare hänseendet var en muntlig sakframställning att föredra framför en uppläsning av en skriftlig sammanställning. tingsrätts förslag ledde således inte till lagstiftning. 1986/87:89 s. 217. 1986/87:89 s. 218. 32Bilaga 8, intagen i prop. 1989/90:71 s. 140. 1989/90:71 s. 76-78. föreslog en precisering av 42 kap. 16 § RB med innebörd att rätten – om det var till fördel för handlägg- ningen av målet – borde göra en skriftlig sammanfattning av parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som dessa grundades på. 34 Utredningen föreslog också att om en sådan sammanfattning hade upprättas skulle parterna vid huvudförhand- lingen – i stället för att muntligen framställa yrkanden och sak- framställan – i stället få hänvisa till vad som angavs i sammanfatt- ningen, allt under förutsättning att det inte var olämpligt. I motiveringen till lagförslaget menade utredningen att en huvudförhandling där parterna hänvisade till en sammanfattning skulle kunna börja direkt med bevisupptagningen. Bestämmelsen borde, enligt utredningen, ses som ett uttryck för att domstolen som serviceorgan låter part framställa sin sak på det sätt som han anser lämpligt utan några bestämda pekpinnar. Man konstaterade också att förslaget motsvarade kraven på en recit enligt 17 kap. 7 § första stycket 4 RB, varför även domskrivningen skulle under- lättas.35 När en domstol står inför en huvudförhandling i tvistemål där tre domare skall delta, s.k. tresits, är det vanligt att någon, ofta en notarie, upprättar någon form av sammanställning av målet. På så vis kan de domare som inte har varit direkt involverade i målets beredning sätta sig in i vad det handlar om. En sådan samman- ställning kallas ofta tryck. har dock termen process- lägesöversikt eller PLÖ kommit att vinna insteg. Det har sagts att formerna för en PLÖ utvecklades av framlidne hovrättslagmannen . Skillnaden mellan en PLÖ och ett tryck är väl egentligen inte så stor. Båda brukar innehålla en redogörelse för tvistens bakgrund, yrkanden och rättsliga grunder, en utförligare redogörelse för parternas inställning samt bevisuppgift. och i mån av behov förekommer även en rättsutredning. I hovrätt och HD är den gängse benämningen tryck. Detta har där i viss mån en annan betydelse än i tingsrätt. I överinstanserna ingår ju underrättsdomen och annat material som härrör sig från tidigare handläggning. Utredningen använder fortsättningsvis ter- men PLÖ, väl medvetna om att en sådan i överrätterna och i många tingsrätter kallas tryck. Om domstolen använder sig av PLÖ:n endast för internt bruk hamnar denna inte inom någon särskild rättslig reglering. emellertid tingsrätter som så gott som alltid före huvudförhand- lingen sänder ut PLÖ:n till parterna för synpunkter. PLÖ:n kan då anta formen av en sådan skriftlig sammanfattning som regleras i 42 kap. 16 § RB. Den avgörande skillnaden mellan en PLÖ och en samman- fattning enligt 42 kap. 16 § RB är nog mindre dess innehåll än hur den behandlas i formellt hänseende. En sammanfattning upprättas av domstolen, aktbilageras, och utgör alltså direkt en allmän hand- ling. En PLÖ behandlas i regel mindre formellt och mer som ett arbetsmaterial som under handläggningens gång kan anta olika former. Däremot kommer även den om den omhändertas för arkivering – alltså sparas – att utgöra en allmän handling. Så skall naturligtvis alltid ske av den version som sänts ut till parterna för synpunkter. Det ligger närmast till hands att betrakta en sammanfattning som gjorts av rätten som en redigerad version av parternas inlagor. Parter torde därmed kunna hänföra sig till sammanfattningen i samma omfattning som de kan hänföra sig till egna inlagor. 5.2Exempel på avsteg från muntlighets- och omedelbarhetsprinciperna – miljömål och patentmål Vid handläggning enligt har muntligheten inte en lika dominerande roll som enligt RB. I 22 kap. 20 § anges sålunda att parterna vid huvudförhandlingen får åberopa ingivna skrifter för utredning av frågor av teknisk art. En redogörelse skall i så fall lämnas för skrifternas innehåll. Vid tillkomsten av lag- stiftningen motiverades dessa regler med att det skriftliga materia- let i större ansökningsmål kan vara mycket omfattande och att det skulle ta för mycket tid att i detalj redogöra för allt material vid huvudförhandlingen.36 Miljödomstolens dom skall, enligt 22 kap. 21 § , grundas på vad som förekommit vid syn och annan förhandling inför domstolen och på vad handlingarna inne- håller.37 I motivuttalanden till denna bestämmelse angavs att de i 1997/98:45. Del 2 s. 243. 37Det här sagda om handläggning enligt gäller ansökningsmål. När det däremot gäller överklagandemål skall, enligt 20 kap. 3 § tredje stycket , reglerna i FPL tillämpas. Denna uppdelning har sagts medföra att en gammal kompetensfördelningsprincip i svensk rätt har brutits. har nämligen en skarp gräns upprätthållits mellan förvalt- ningsdomstolars och allmänna domstolars kompetensområde, se Lavin, Förvaltnings- processen 2000 s. 97 f. förhållande till RB avvikande bestämmelserna var nödvändiga eftersom materialet i ansökningsmål ofta består av sakkunnigutred- ningar, kartor och ritningar som inte i detalj kan gås igenom vid huvudförhandlingen.38 Vid frågan om vad som får läggas till grund för domen laboreras således inte med begrepp som att viss handling skall anses upptagen vid huvudförhandling. Regeln i 22 kap. 21 § innebär att RB:s omedelbarhetsprincip inte tillämpas – varken i ansökningsmål eller överklagandemål – i likhet med vad som gäller för förvaltningsprocessen. I praktiken förekommer det också att den skriftliga handläggningen fortsätter åtskillig tid sedan huvudförhandling har hållits. I ett betänkande föreslog patentprocess- utredning bl.a. en ny patentprocesslag.39 Bestämmelserna i den föreslagna processlagen innebär bl.a. att det införs en möjlighet till ökad skriftlig handläggning, såväl i Patentdomstolen som i som föreslås bli Patentöverdomstol. I 11 § i den föreslagna lagen anges att om det är till fördel för handläggningen av ett tvistemål får Patentdomstolen förordna att parterna skall före huvudförhandlingen i målet till domstolen ge in skriftliga samman- fattningar av sina yrkanden och invändningar samt de omständig- heter som dessa grundas på. I ett sådant fall får parterna vid huvud- förhandlingen, i stället för vad som föreskrivs i 43 kap. 7 § RB, hänvisa till sammanfattningen. Enligt utredningen skulle huvudför- handlingen då i princip kunna börja med bevisupptagning. Utredningen pekar också på att skriftliga sammanfattningar skulle kunna underlätta domskrivningen i den mån de motsvarar kraven på recit enligt 17 kap. 7 § första stycket 4 RB. Utredningen fram- håller att förslaget om sammanfattning inte utesluter en tillämp- ning av de regler som redan finns om sammanfattning i RB (42 kap. 16 § RB). Vilken regel som skall tillämpas – 11 § patent- processlagen eller 42 kap. 16 § RB – blir beroende på omstän- digheterna i det enskilda fallet och det anges att domstolarna självfallet bör samråda med parterna i en sådan fråga. Utredningen anser att det ofta torde vara lämpligast att parterna själva svarar för sammanfattningarna. 39Patentprocessen m.m., betänkande av patentprocessutredning (SOU 2001:33). 5.3.1Hänvisning till skriftliga handlingar Utredningens förslag: Vid genomgång av yrkanden, redovisning av ståndpunkter, vid utvecklande av talan samt vid framläggande av bevisning i skriftlig form skall parterna med rättens tillstånd få hänvisa till handlingar i målet. Med handlingar i målet avses även ljud- eller bildupptagningar. I brottmål skall dessutom uppgifter om den tilltalades personliga förhållanden kunna läggas fram genom hänvisningar. Det som omfattas av en hänvisning blir processmaterial och kan alltså läggas till grund för domen. Av detta kapitels inledande avsnitt framgår att muntlighets- och omedelbarhetsprinciperna inte har så stor betydelse under ett måls förberedelsestadium. Handläggningen under förberedelsen sker i- bland vid sammanträden och ibland genom skriftväxling eller annan handläggning. Vid sammanträden under förberedelsen kan parterna hänvisa till handlingar utan att de behöver läsas upp. Detta gäller även om sammanträdet syftar till att ge underlag för ett beslut. Det gäller dock naturligtvis inte om den aktuella frågan skall prövas särskilt vid en huvudförhandling enligt 42 kap. 20 § RB. I sådana fall blir naturligtvis RB:s allmänna regler om huvudförhandling tillämpliga. De gällande bestämmelserna (eller avsaknaden av särskilda sådana) möjliggör en efter det enskilda målet anpassad handläggning. Utredningen föreslår därför inte några nya regler avseende muntlighet (och omedelbarhets- principen) för sammanträden under ett måls förberedelse. Som framgått av föregående kapitel bör RB fortfarande bygga på huvudförhandlingstanken. En huvudförhandling enligt RB innebär enligt nuvarande regler att i princip endast det som har förekommit muntligt vid huvudförhandlingen skall vara processmaterial och därmed kunna få ligga till grund för domen i målet (muntlighetsprincipen och omedelbarhetsprincipen). Det är en enkel och klar tanke som är väl inarbetad och som av flera skäl passar för många huvudförhandlingar. Det som inte har sagts vid huvudförhandlingen får inte läggas till grund för rättens avgörande. Som framgått av redogörelsen för den nuvarande ordningen är principerna emellertid inte absoluta. Redan vid införandet av RB angavs att skriftliga handlingar i viss utsträckning skulle kunna tillåtas att vara processmaterial utan att de redovisats fullständigt vid huvudförhandlingen. Det finns numera ännu längre gående undantag från principerna när det gäller skriftliga bevis. Reglerna om på vilket sätt handlingar kan föras in i målet som processmaterial är inte helt lättolkade och bristen på klarhet kan ibland skapa osäkerhet om vad som egentligen gäller för den aktuella handlingen. För utredningen är det känt att det på sina håll förekommer att i huvudförhandlingsfall skriftliga handlingar tillåts att vara process- material utan att det egentligen finns formella förutsättningar för detta. Givetvis finns det naturliga anledningar till att domare tillåter att man på så sätt tummar på vad som är formellt riktigt. Det moderna samhällslivet ställer höga krav på effektivitet och det gäller även rättsväsendet. Till detta kommer att många mål är mycket komplicerade. I en del fall är det så att ett alltför hårt fast- hållande vid muntlighetsprincipen leder till att förfarandet blir tungrott, tidsödande och kostnadskrävande utan att man där- igenom når några som helst rättssäkerhetsvinster. Detta gäller sär- skilt i mål där frågor av mera tekniskt slag är framträdande. Tankar av detta slag har medfört att det i de mål vid miljödomstolarna som skall handläggas enligt RB har blivit tillåtet att parterna vid en huvudförhandling åberopar ingivna skrifter för utredning av tek- niska frågor. Dessa handlingar blir därmed processmaterial utan att de har lästs upp vid förhandlingen. För patentprocessens del har det, som angetts tidigare, lagts fram förslag om att hänvisningar vid en huvudförhandling skall kunna ske till en av rätten upprättad sammanställning av skriftligt material. Ett liknande förslag har med inriktning på tvistemål lagts fram av . Möjligheterna att vid en huvudförhandling hänvisa till skriftligt material har även diskuterats vid en del idéseminarier som anordnades av . Fördelarna med en reform som tillåter att i huvudförhand- lingsfall ett skriftligt material blir processmaterial genom en enkel hänvisning från part kan ligga på flera plan. Utredningens grund- läggande uppfattning är att muntlighet inte i alla hänseenden behöver ses som det mest överlägsna sättet att lägga fram ett mate- rial för rättens bedömning under en huvudförhandling. Muntlighet behöver heller inte vara det ideal mot vilken lämpligheten av skrift- liga inslag alltid skall mätas. Reglerna om sättet för parterna att presentera materialet bör i stället, enligt utredningens mening, i så hög grad som möjligt vara neutrala i förhållandet muntligt – På samma sätt som gäller för ett måls förberedelse bör muntliga och skriftliga moment kunna förekomma omväxlande eller förenas även under en huvudförhandling. Är det ena sättet lämpligare än det andra saknas anledning att på grund av formella bestämmelser tillämpa det mindre smidiga sättet. I många mål framstår kravet på muntlighet som onödigt tungrott och tidsödande. Detta gäller naturligtvis främst i mål – såväl tvistemål som brottmål – som är vidlyftiga och innehåller om- fattande skriftligt material. Utredningens uppfattning är att även för RB:s del en ökad möjlighet att i vissa mål och hänvisa till skriftliga handlingar i många fall skulle kunna underlätta handläggningen och förkorta den tid som går åt för själva huvudförhandlingen. Målsättningen bör vara att förhandlingen inte belastas av sådant som inte behövs för att uppnå processens syfte. Den tid – och framförallt kraft – som således kan sparas genom att en part hänvisar till en handling kan i stället ägnas åt den muntliga bevisningen. Till fördelarna med att man uttryckligen tillåter att parter vid en huvudförhandling hänvisar till skriftliga handlingar hör också att man kan undanröja den oklarhet som med nu gällande regler råder i vissa hänseenden (se genomgången i avsnitt 5.1.2). Domare skall inte heller behöva tumma på regler för att förfarandet skall motsvara högt ställda krav på effektivitet som det är rättssäkert. Det finns ytterligare en mycket viktig fördel som kan vinnas och den gäller avgörandets kvalitet. Det kan i komplicerade mål vara en närmast omöjlig uppgift för en domare, hur receptiv han eller hon är må vara, att till alla delar tillgodogöra sig ett måls enskildheter endast utifrån muntliga sakframställningar. Det finns åtskilliga mål i vilka domarna skulle vara bättre rustade att på bästa sätt tillgodogöra sig det material som presenteras vid huvud- örhandlingen och parternas pläderingar, om de var väl insatta i en del av det skriftliga materialet i målet redan innan huvudförhand- lingen påbörjas. skall visserligen sägas att domare ganska ofta har läst på materialet i förväg, och detta mycket ingående, redan som regelsystemet ser ut . För sådana fall kan man dock fråga sig vad en muntlig presentation av materialet vid huvudförhand- lingen över huvud taget skall tjäna för syfte.