sou · GPB352d3 · 2002-01-01 00:00:00 — När arbetslösheten stiger, som den gjorde , ökar antalet medborgare som i stället blir beroende av de mindre generösa, enhetliga bidragsbeloppen (SOU 2000:3). Rätten till barnomsorg har, som vi sett, aldrig varit universell på samma sätt som utbildning. Utöver några timmars förskola för sex- åringar har rätten till offentligt finansierad barnomsorg varit begränsad till barn vars föräldrar studerar eller lönearbetar och till barn med särskilda behov. Arbetsmarknadsdeltagande eller behov har således utgjort basen för kvalifikation till offentligt finansierad barnomsorg, inte universalism. Dessutom har efterfrågan på offentlig barnomsorg alltid varit större än utbudet, vilket medfört att inte heller alla föräldrar med anställning har kunnat få den barn- omsorg de efterfrågat. I nedskärningstider skulle man kunna man förvänta sig att rätten till barnomsorg begränsas som ett sätt att spara pengar. Det har emellertid inte varit den väg man valt i . Faktum är att fler barn än någonsin har fått tillgång till offentligt finansierad barnomsorg . Antalet inskrivna barn ökade från ca 532 000 till 720 000, dvs. med omkring 188 000 barn (se Tabell 2). Antal barn i daghem, fritidshem och familjedaghem, 1990–1999 Källa: 1990 – SÅ Tab 357; 1991–1993 SÅ Tab 352; 1994–1999 2000d fanns av samtliga 1–2-åringar i barnomsorgen, av 3–6-åringarna, av 7–9-åringarna (se Tabell 3). Inom samtliga dessa ålderskategorier har andelen och antalet ökat fram . För barn i åldern 1–med förvärvsarbetande eller studerande föräldrar är barnomsorgen i det närmaste fullt utbyggd. De flesta kan få en plats i förskola, fritidshem eller familjedaghem utan alltför långa väntetider. I Skol- verkets uppföljning kunde 275 kommuner, eller , erbjuda platser till förskolebarn inom 3–4 månader (2000b s 17).8 8 har dock såväl kommun som kritiserats av för att väntetiderna är för långa. Skollagen säger att en kommun ska erbjuda plats i barnomsorgen utan oskäligt dröjsmål. I lagens förarbete står det att en viss varseltid kan accepteras ibland och att den kan få vara lång. I får föräldrar som frågat efter plats besked om att de kan få plats tidigast . I stad räknas varseltiden, inte från det att föräldern har hört av sig till kommunen, utan från det datum då föräldern önskar att barnet skall börja i barnomsorgen (och ). Bland 10–12-åringarna är däremot andelen i skolbarnomsorg ungefär densamma som 1990. Detta trots att fritidshemmen är den verksamhet som ökat mest (se Tabell 3). fanns 332 000 barn i fritidshemmen, vilket är mer än så många som 1990. Ökningen har varit särskilt stor och hänger samman både med stora barnkullar och med att allt fler sexåringar går i fritidshem, vilket i sin tur har sam- band med skapandet av förskoleklasser. var sexåringarna inskrivna på daghem i den mån de fanns inom barnomsorgen. Andel inskrivna barn i procent av befolkningen i respek- tive åldrar i daghem, fritidshem och familjedaghem Källa: 1990 – andel – 1998b Tabell 2; antal – beräknat från SÅ 1992 Tab 352 och 354;1999 – beräknat från 2000d Tabell 1.1A och 1.1B Även om efterfrågan på barnomsorg för barn 1–till förvärvsarbetande eller studerande föräldrar i det närmaste är till- fredställd finns fortfarande en otillfredsställd efterfrågan bland arbetslösa och föräldralediga. I åldersgruppen 1–hade enligt en föräldraenkät av de arbetslösas barn barnomsorgsplats, och av de föräldraledigas. Nyefterfrågan motsvarade sammantaget i båda grupperna av barnen. Bland de yngsta skolbarnen – 6–9-åringarna – hade av de arbets- lösas barn plats, och av de föräldraledigas. Här motsva- rade nyefterfrågan av barnen. (2000b:17). Även bland förvärvsarbetande eller studerande föräldrar till 10–12- åringarna fanns en otillfredsställd efterfrågan. Föräldrarna efter- frågade skolbarnomsorg (inklusive öppen fritidsverksamhet) för av barnen, eller cirka 24 000 barn (Skol- verket 2000e). I motsats till vad man kunde förvänta sig i nedskärningstider, så har således universalismen inom barnomsorgen stärkts genom att en växande andel barn inom respektive åldersgrupp fått tillgång till förskole- och skolbarnomsorgsverk- samhet. En bidragande orsak till detta var den nya barnomsorgs- lagen 1995, som skärpte kraven på kommunernas skyldighet att tillhandahålla barnomsorg utan dröjsmål för alla barn mellan ett och (se ovan). 5.4.1Allmän förskola och livslångt lärande Processen mot en allmän förskola speglar det ökande intresset för ett livslångt lärande. Målet med offentlig barnomsorg är inte endast att bistå förvärvsarbetande för- äldrar, utan också att utbilda och stödja barns utveckling. Alla barn nås naturligtvis inte om barnomsorgen är knuten till föräldrarnas arbetsmarknadsdeltagande. Särskilt angeläget är här att nå barn till arbetslösa föräldrar. Dessa barn får inte samma stöd och tidiga utbildning som de barn som, genom att deras föräldrar är sysselsatta, är kvalificerade för offentlig barnomsorg.9 Som ett steg i riktning mot ett universellt förskolesystem, har ansvaret för barnomsorgspolitiken på nationell nivå flyttats från till . Detta inledde en process för att integrera förskola och skola inom samma lagstiftning. I offentliga dokument har termen daghem ersatts och i stället används begreppen förskola och förskoleaktiviteter. Lag- stiftningen för hela barnomsorgssektorn har införlivats i skollagen och har det övergripande tillsynsansvaret för verksam- heten. Ytterligare ett viktigt steg i denna process var infö- rande av förskoleklasser och egen läroplan för förskola (Läroplan för förskolan 1–, Lpfö 98). Förskoleklassen är en skolform inom det offentliga skolväsendet där av alla sexåringar, som inte redan börjat årskurs ett, deltar. Dessutom har, som nämnts, ytterligare reformer beslutats, vilka ökar universalismen inom barnomsorgen. Till dessa hör förskola för barn till arbetslösa, en universell och avgiftsfri förskola för alla fyra- och femåringar samt införandet av maxtaxa (Ds 1999:53; prop. 1999/2000:129). 9 Det finns inga nationella riktlinjer gällande barn till arbetslösa och därför är de regionala skillnaderna substantiella. Vi analyserar dessa skillnader i ett kommande avsnitt. genomföra de förslagna reformerna under den kommande treårs- perioden.10 Allt fler grupper av barn inkluderas således i förskolan oavsett föräldrarnas sysselsättning eller barnens sociala behov. Frågan om universalism är naturligtvis också kopplad till jämlikhetsaspekten som vi diskuterar längre fram. 5.5Har kvaliteten sänkts? Ytterligare ett kriterium för att urskilja olika typer av välfärds- modeller är den offentliga tjänsteproduktionens kvalitet. Den svenska välfärdsstatens produktion kännetecknas av att kvaliteten är hög, i jämförelse med andra länder. Frågor om kvaliteten inom barnomsorgen har dock fått ökad aktualitet i och med kostnads- minskningarna . Det är inte någon lätt uppgift att definiera vad som är kvalitet. Det är inte heller lätt att mäta hur den har förändrats . Ett vanligt mått är dock att studera resursförbrukningen, där mindre resurser/lägre kostnader antas innebära lägre kvalitet och mer resurser/högre kostnader högre kvalitet. Med en sådan tolkning minskade kvaliteten i förskolan kraftigt , när kostnaden per heltidsbarn i förskolan minskade (se Figur 2). Den stabiliserades sedan under mitten av decenniet, när kostnadsminskningen avtog, för att åter öka mot slutet i takt med att kostnaderna steg. Ett problem med en sådan tolkning är att kostnaden per heltidsbarn i förskolan i 2 är justerad med KPI (konsument- prisindex) (2000c). Kostnader som justeras med hjälp av KPI kan jämföras med kostnader för andra konsumtionsvaror, tjänster eller verksamheter i samhället som helhet. De säger dock inget om hur de faktiska resurserna eller volymerna, som är till- gängliga för barnen, har förändrats. Priserna för dessa verksamheter kan ju ha utvecklats annorlunda än konsumentpriserna i allmänhet; dvs. löner, hyror osv. inom barnomsorgen kan ha utvecklats annor- 10 Det socialdemokratiska regeringspartiet fick stöd av och de gröna. De fyra borgerliga partierna föreslog i stället ett barnomsorgskonto à för barn i förskoleåldern samt rätt att göra skatteavdrag för barnomsorgskostnader . lunda än KPI totalt. För att få fram ett mått, som visar för- ändringen av den faktiska resursanvändningen inom barnomsorgen, måste kostnaderna justeras för prisutvecklingen på exakt de varor och tjänster som konsumeras i barnomsorgen. Sådana beräkningar har utfört – 1991 och 1999. De visar att kostnaden justerad med KPI per heltidsbarn i förskolan var lägre 1999 än 1991, och justerad med ett verksamhetsindex för barnomsorg lägre (2000c:Diagram 3). Det betyder att priserna på de varor och tjänster som förbrukas i barnomsorgen har ökat mer än den allmänna prisutvecklingen. Det innebär också att de tillgängliga resurserna minskat betydligt mer , än vad kostnads- utvecklingen justerad med KPI i Figur 2 visar.11 5.5.2Kvalitet, personaltäthet och barngruppernas storlek En annat vanligt sätt att undersöka hur den reella resurs- förbrukningen har förändrats, och som antas spegla utvecklingen vad gäller kvaliteten, är antalet barn per personal och barn- gruppernas storlek. När var tillsynsmyndighet reglerade de personal- tätheten. I daghem var utgångspunkten för små barn (0,5–) två heltidsanställda för fem barn och för större barn (3–) en heltidsanställd för fem barn. För skolbarn beräknades en heltidsanställd för sex barn (1996:204). fanns det 4,5 inskrivna barn per årsarbetare i daghem (se Tabell 4). hade antalet barn per årsarbetare ökat till 5,4, en ökning ; vilket på ett ungefär motsvarar kostnads- minskningen för heltidsbarn i förskolan, justerat för ett verksam- hetsindex för barnomsorgen. 11 Detta beror delvis på att personalens löner ökat . Men skall påpekas att barnomsorgspersonalens löner är bland de lägsta och de har ökat mindre än genomsnittet på hela arbetsmarknaden (, ; LO 2000). Genomsnittligt antal inskrivna barn per årsarbetare på daghem/förskola och fritidshem, samt antal barn per dagbarn- vårdare i familjedaghem12 Källa: Daghem/förskola 1990–1993 – VälfärdsBulletinen nr 6 1994; 1994– 1999 – 2000d:Tabell 1.7A; Fritidshem 1990, 1996–1998 – 1999a s 10; 1992 – Regeringens skrivelse 1998/99:97:Tabell 8.2; 1994–1999 – 2000d:Tabell 1.15 A; Familjedaghem 1994–1999 – 2000d Tabell 1.13A; 2000 – 2001:11 och 13. I fritidshemmen ökade antalet barn per personal , men minskade något . Antalet in- skrivna barn per årsarbetare mer än fördubblades . I familjedaghemmen är utvecklingen den motsatta, där har antalet barn per dagbarnvårdare minskat. Även när det gäller gruppstorlek har det tidigare funnits normer. (SOU 1972:27) förordade maximalt 20 barn i syskongrupper. Men både förskolepersonal och önskade mindre grupper, och i Bra daghem för små barn (SOU 1981:25) rekommenderade man stor försiktighet med in- rättandet av syskongrupper med fler än 15 barn. När statsbidrags- systemet 1984 ändrades till bidrag per barn i stället för – som tidigare – per godkänd plats försvann gruppnormer (1995). Den genomsnittliga gruppstorleken i kommunala daghem var 13,8 barn 1990, 15,1 barn 1991, 16,9 barn 1996 och 16,5 barn 1998. Den genomsnittliga gruppstorleken vid fritidshemmen har ökat 12 Antal barn per årsarbetare totalt = antalet inskrivna barn per årsarbetare (oavsett utbildning) (2000d:38). från 17,8 barn 1990, 18,9 barn 1991, 24,5 barn 1996 till 29,4 1998. Barngrupperna har således blivit större och det gäller särskilt fritidshemmen (1997:32; 1999a:10; 2000a:18; SOU 2000:3:116). Att placera fler barn i redan existerande grupper har varit ett enkelt och billigt sätt att utan tidsfördröjning tillgodose det ökande behovet av platser inom barnomsorgen som babyboomen åren runt 1990 medförde. När sedan antalet förskolebarn minskade under slutet av decenniet, minskade antalet barn per personal, medan det fortsätter öka i fritidshemmen i takt med att de stora barnkullarna uppnår skolåldern. En annan vanlig indikator på kvaliteten i barnomsorgen är personalens utbildningsnivå, där man tänker sig att kvaliteten är högre ju högre utbildningsnivån är.13 Inom barnomsorgen är personalens utbildningsnivå genomgående hög. Nästan all personal i förskola och fritidshem har någon form av utbildning för arbete med barn, och i såväl förskolor som fritidshem har andelen årsarbetare med pedagogisk högskoleutbildning stigit , bortsett från (2000b:18). Andelen med pedagogisk utbildning på högskolenivå är i förskolan och i fritidshem (2000a:49). Utbildningsnivån är lägst bland dagbarnvårdarna, men har den höjts även i denna grupp. hade utbildning för arbete med barn, vilket kan jämföras 1990. Det vanligaste är att dagbarnvårdarna har någon form av barnavårds- eller barnskötarutbildning (Skol- verket 2000b:18). Sammantaget innebär detta att barnomsorgen har professionaliserats; både genom att andelen barn i familje- daghem, där utbildningsnivån är lägst, minskat, medan andelen barn i förskola och fritidshem, där utbildningsnivån är högre, ökat, och genom att personalens utbildningsnivå inom samtliga tre omsorgsformer har höjts. 13 En mycket viktig kvalitetsindikator i barnomsorgen är kontinuitet i barn- och personalgrupper. Några data för att belysa utvecklingen på detta område har vi dock inte funnit. 5.5.4Personal, föräldrar och barn Det saknas studier på nationell nivå, som visar vad minskade resurser, sänkt personaltäthet, större barngrupper, höjd utbildningsnivå tillsammans med andra förändringar inom barnomsorgen har inneburit för personal, föräldrar och barn. skall visserligen skolor och kommuner upprätta årliga kvalitetsredovisningar, men varken förskoleverksamheten eller skolbarnomsorgen nämns i det sammanhanget. Detta har Skol- verket uppmärksammat regeringen på (uppgift enligt e-post, , ).14 Nedan refereras översiktligt några av de studier som genomförts på området. Förskolan hade tidigare en förhållandevis jämlik arbetsstruktur då man arbetade i arbetslag i enlighet med (SOU 1972:26) intentioner. förändrades detta och en tydligare uttalad ledarroll infördes. Tjänstetiteln ändrades i många fall från föreståndare till förskolechef. Förskolecheferna fick ökat ansvar och ökade befogenheter, men upplevde trots detta inte att det administrativa arbetet blev mer betungande, enligt två större studier i . Snarare menade de att de fick en bättre överblick genom att de mer självständigt disponerade över medel. De menade dessutom att det pedagogiska arbetet hade fått en starkare ställning, och av förskolecheferna var mycket nöjda och önskade inte en återgång till det gamla systemet (1995; ). De två ovannämnda Stockholmsstudierna ger en relativt sam- stämmig positiv bild av situationen och utvecklingen för förskole- cheferna. När det gäller avdelningspersonalen går resultaten isär. Den ena studien sammanfattas med konstaterandet att resultaten inte talar för att förändringarna haft negativa konsekvenser för förskolechefer och personal (1995:72). Den andra studien bedömer däremot sammantaget förändringarna i verksam- heten som försämringar av arbetsvillkoren, särskilt bland förskollärarna (1995:sammanfattning). De skilda slut- satserna kan sannolikt förklaras av att personalen är relativt nöjd med vissa delar av verksamheten och mindre nöjd med andra, och av att utvärderaren har betonat olika delar av verksamheten. Perso- nalen var t.ex. nöjd med relationerna med arbetskamraterna, sam- 14 Enligt uppgift från kommer en studie rörande kvaliteten i förskolan att presenteras . Däremot finns flera studier om produktivitetsutvecklingen i barnomsorgen som visar att produktiviteten har ökat (se t.ex. Ds Fi 1988:1; Ds 1994:24; 1997a; 1998). arbetet på arbetsplatsen och att man hade stor frihet att bestämma över hur det egna arbetet skall utföras. Missnöjet gällde framför allt att barngrupperna var för stora. Föräldrar är mer nöjda med den kommunala barnomsorgen än vad personalen är (1994). Olika undersökningar visar att en mycket hög andel föräldrar – vanligtvis omkring 80–– är nöjda. Den andelen tycks inte ha förändrats särskilt mycket , trots minskad personaltäthet och större barngrupper. Även om en stor andel är nöjda på ett allmänt plan, är det vanligt att föräldrar ger kritik när frågorna ställs mer konkret. Så uppgav, t.ex., av föräldrarna med barn i fritidshem att barn- gruppen inte var av lämplig storlek, och lika många ansåg att det inte fanns tillräckligt mycket personal. var nöjda med fritidshemsverksamheten på ett övergripande plan. När specifika frågor ställs om utvecklingen tycker en majoritet att det inte skett någon förändring, medan andra () tycker det blivit sämre och åter andra att det blivit bättre () (1999a:49). Framför allt är man nöjd med personalens insatser, medan i den mån man är missnöjd gäller det gruppstorlek och personaltäthet (1996:16ff; 1998; / internet/ publ/utr-rapp/forskola.htm). I en kunskapsöversikt för av betydelsen bl.a. av barn- gruppens storlek, visas att i större barngrupper (13–18 barn) har barn mer kommunikation och dialog med varandra och mindre samspel med vuxna än i mindre barngrupper (7–12 barn). Man fann att det var mer fri lek och social samvaro i stora barngrupper, men det observerades även att vissa barn var mer passiva. I mindre barngrupper ägnades mer tid åt rutinaktiviteter såsom påklädning, mellanmål etc. Den pedagogiska ledningsstrukturen skilde sig inte mellan grupperna, dvs. det pedagogiska arbetet var inte mera barnorienterat i mindre grupper vilket man kunde ha förväntat sig (m.fl. 2001:22). Barn i grupper med hög personaltäthet (2–4 barn per heltids- tjänst) hade mer kontakt och dialog med vuxna, vid låg personal- täthet (5–10 barn per heltidstjänst) var barn mer aktiva på egen hand och hade mer kommunikation med varandra. Inga tydliga skillnader framträdde i pedagogisk och social aktivitet, förutom att man i grupper med högre personaltäthet, samt i grupper med få barn, ägnade mer tid åt rutinaktiviteter. Där personaltätheten var hög deltog också barn i fler och i fler olika typer av aktiviteter. Dessutom leddes aktiviteterna av flera vuxna tillsammans. I grupper med låg personaltäthet var det oftast bara en vuxen som ledde en aktivitet (m.fl. 2001:22). Enligt utvärdering av integrationen mellan fritids- hem och skola menade personalen att barnen har vunnit på utvecklingen. Barnen erbjuds en verksamhet som är mer barn- centrerad, en helhetssyn på barnen har utvecklats, verksamhetens kvalitet har höjts för det stora flertalet barn (1998a:11ff). I utvärdering av fritidsverksamheten menar man däremot att man, likaväl som att utse barnen till vinnare, kan man se dem som förlorare (1999a:60). Barnen vill vara på fritids och de tycker att det är roligt. Men de uttrycker också vid många fritidshem att det är jobbigt med allt bråk och skrik som ger upphov till huvudvärk, med alla konflikter som uppstår mellan barnen när personalen inte är i närheten, och när det inte finns någonstans där man kan gå undan. Barnen verkar inte heller uppleva att de kan påverka den verksamhet som de är en del av (1999a:41). Hur personalens och barnens trivsel och föräldrarnas tillfredsställelse med barnomsorgen har förändrats är svårt att uttala sig om eftersom resultaten är svåra att tolka. Vad betyder t.ex. det faktum att 80–av föräldrarna är nöjda med barnomsorgen, som många tycker att barngrupperna är för stora och att det finns för lite personal? , som följt utvecklingen av kvaliteten i förskolan , menar att det inte är personaltätheten eller barngruppsstorleken i sig (inom rimliga gränser får man anta) som avgör kvaliteten på barn- omsorgen. Det är i stället samstämmigheten mellan ledning och personal, samt inom arbetslaget, om hur arbetet skall bedrivas. Hon betonar den pedagogiska ledningens betydelse för kvaliteten. När föreståndaren är aktiv i sin pedagogiska ledning är personalen mer nöjd med sin arbetssituation, och all personal på förskolan är mer samstämmig i synen på mål och arbetssätt. Detta sammanfaller också med personalens trivsel, det allmänna klimatet eller stämningen, och även med föräldrarnas omdömen om kvaliteten på omsorgen (Kärrby 1992; m.fl. 2001). För barnen är det sannolikt, inom rimliga gränser för gruppstorlek och personaltäthet, i hög grad de andra barnen som avgör barnomsorgens kvalitet; på liknande sätt som och (2001:95) menar att de andra barnen i klassrummet i skolan är den kanske allra viktigaste faktorn för undervisningens Betydelsen av kontinuitet i barngruppen, gruppstorlek, ålderssammansättning mm för barnens upplevelse av barnomsorgen tycks dock inte vara något man forskar mycket om. En annan anledning till de svårtolkade resultaten är att det inte endast är personaltäthet och gruppstorlek som är avgörande. Av stor betydelse för verksamhetens kvalitet är även pedagogernas förhållningssätt till barnen, förekomst av mål, samarbete med föräldrarna och ledarskapet på förskolan (Kärrby 1992). Dessutom beror vad som är lämplig gruppstorlek och personaltäthet på barngruppens sammansättning med avseende på ålder, språk- kunskaper, mm. En tredje anledning är att variationerna mellan olika kommuner är stora. Vad gäller t.ex. personaltäthet varierade antalet barn per årsarbetare mellan 3,7 och 8,6, och i fritidshemmen mellan 7 och 43 barn per årsarbetare (2001:13ff). Ser man personaltätheten som en indikation på kvalite- ten inom barnomsorgen, så är den således hög i vissa kommuner och låg i andra. Sammanfattningsvis har de reella kostnaderna per barn i för- skolan minskat med , som antalet heltidsbarn per årsarbetare i förskolan har ökat lika mycket. I fritidshemmen har antalet barn per personal i genomsnitt mer än fördubblats. Men eftersom skola och fritidshem har integrerats är dessa siffror svåra att tyda. I familjedaghemmen har antalet barn per dagbarnvårdare minskat. har utbildningsnivån höjts i samtliga tre omsorgsformer, beslutsfattandet inom verksamheten har decentraliserats och arbetsorganisationen . Det är möjligt att dessa sistnämnda omdaningar har befrämjat effekti- viteten i resursanvändningen och motverkat eventuella försäm- ringar i kvaliteten beroende på större barngrupper och minskad personaltäthet. Mycket tyder dock på att kvaliteten har försämrats inom förskolan och i fritidshemmen, men inte i familjedaghemmen. Det tycks också som förskolechefer är relativt nöjda, personalen i viss utsträckning är missnöjd, föräldrarna är nöjda, men tycker att barngrupperna är för stora och personaltätheten för låg. Vad barnen tycker vet vi inte mycket om. 5.6Ökat utrymme för den privata sektorn? Ytterligare en dimension av skillnader mellan olika välfärdsregimer är den privata sektorns roll i relation till den offentliga sektorn. Karaktäristiskt för den svenska välfärdsstaten har, relativt andra länder, varit att erbjuda högkvalitativ offentlig service som förebygger behovet av kompletterande privata lösningar (Mahon 1997:385, vår översättning). Under av har dock en privatiseringstrend svept över världen. Denna har inte lämnat oberörd och den märks också i baromsorgen. Privata lösningar kan vara av olika slag. Barnomsorg kan köpas från vinstdrivande företag eller icke-vinstdrivande organisationer eller den kan sörjas för av familjen. Implikationerna av privatisering blir olika beroende på huruvida privatiseringen betyder ökad roll för kommersiella företag, icke-vinstdrivande organisationer och/eller familjen. introducerade den dåvarande borgerliga regeringen vårdnadsbidrag som ett sätt att försöka privatisera barnomsorgen till familjen. När social- demokraterna återkom till makten avskaffades vårdnadsbidraget. Privatisering till vinstdrivande eller icke-vinstdrivande organisa- tioner har varit mer framgångsrik. Sådan privatisering kan delas upp i tre aspekter: huvudmannaskap, finansiering och reglering. Svensk barnomsorg är, även när den är privat, offentligt reglerad och, förutom föräldraavgifterna, offentligt finansierad. Privat, eller enskild, barnomsorg – som här betyder att det inte är kommunerna som driver verksamheten – är inget nytt i .