sou · GPB348d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Men det är sannolikt också ofrånkomligt att både politikerrollen och partiernas interna strukturer kommer att påverkas av en utveckling som inte bara kräver att varje förtroendevald har tillgång till omfattande information utan också gör det praktiskt möjligt för honom eller henne att skaffa den på ett relativt enkelt sätt. 8.4.4Diskussion och beslutsfattande på sammanträden Informationstekniken kan inte ersätta det personliga mötet men väl komplettera det genom möjligheten att föra diskussion på distans. Detta kan vara intressant vid behandling av brådskande ärenden och kanske allra mest i landsting och kommuner med stora avstånd mellan orterna. Den förtroendevalda som därigenom kan komma att slippa ett antal resor till centralorten kan mycket väl uppleva detta som en förbättring av arbetsförhållandena. Även i andra sammanhang finns möjlighet att frigöra tid genom att sammanträda på distans. har telefonsammanträden varit den enda möjliga meto- den för att ha möten på distans. finns möjlighet till video- konferenser och andra sätt att kommunicera via Internet. Något uttryckligt förbud mot telefonsammanträden finns inte i kommunallagen. Det finns dock flera bestämmelser i lagen som talar för att sådana sammanträden inte kan hållas. Konstitutions- utskottet har också behandlat frågan och konstaterat att telefon- sammanträden inte står i överensstämmelse med gällande reglering (bet. 1985/86:KU15). I förarbetena till kommunallag framhöll regeringen att det visserligen finns fördelar med telefon- sammanträden, men att nackdelarna överväger. Detta motiverades bland annat med att rättssäkerhetsintressen gör att vissa typer av ärenden inte är lämpliga att avgöra per telefon. Vidare uppstår problem avseende votering, krav på enighet och dokumentation samt hur sekretessbelagda ärenden skall hanteras (, Riberdahl & 1997). Dessa skäl är i allt väsentligt tillämpliga också på sammanträden i form av videokonferenser eller över Internet. De förtroendevalda och informationstekniken som talar i samma riktning är svårigheten att göra sådana samman- träden offentliga. Telefonsammanträden och videokonferenser kan däremot användas för mer informella sammanträden med organ som inte fattar beslut i kommunallagens mening, till exempel projekt- grupper och liknande. Detta gäller även för fullmäktige- och nämndberedningar som inte fattar beslut. Partigruppsmöten och koalitionsgruppsmöten inför kommunala sammanträden kan givetvis också genomföras på distans. Informationsteknikens utveckling, särskilt vad gäller säkerhet och skydd vid överföring av information, talar för att möjligheten att fatta beslut vid ett distanssammanträde bör utredas. inleddes en tvåårig försöksverksamhet med video- konferens i allmän förvaltningsdomstol (prop. 1999/2000:142). Denna verksamhet kan ge erfarenheter inför en sådan omprövning. Informationstekniken kan även användas till att vid samman- träden visualisera beslutsalternativ och testa olika utfall. Detta handlar dock främst om tekniska lösningar som vi avstår från att diskutera i detta sammanhang. Modern informationsteknik kan användas av de förtroendevalda för att till exempel söka fakta och argument, ta del av aktuell forsk- ning, studera hur olika frågor hanteras i andra kommuner och landsting samt för politiska diskussioner över huvud taget. använder många förtroendevalda Internet för att söka information. Mycket talar för att det kommer att läggas upp kunskapsbanker för de förtroendevalda. Detta kan ske som en utbyggnad av de politiska partiernas webbplatser, men också på initiativ av andra aktörer och intressenter. Det är också möjligt för de förtroendevalda att bygga nätverk kring olika sakfrågor inom och över partigränser, kommungränser och andra gränser. Mycket talar för en sådan utveckling, även om erfarenheterna av politiska nätverk på Internet är be- gränsade. De förtroendevalda och informationstekniken Den moderna informationstekniken kan spela en viktig roll för utvecklingen av den kommunala demokratin. Den kan framför allt bidra till att göra information mer lättillgänglig och till att under- lätta diskussion och kommunikation i olika former. För de förtro- endevalda är tekniken värdefull främst när det gäller att ha en dialog med medborgarna, inhämta kunskap och förbereda samman- träden. Vi väljer själva vad vi vill använda tekniken till. Det är därför angeläget att de förtroendevalda i kommuner och landsting tar ett fastare grepp om strategier och policy när det gäller informations- tekniken som redskap för demokratiutveckling. Användningen av informationsteknik i den lokala demokratins tjänst kommer att präglas av försök och experiment. Sådan verksamhet är ett bra sätt att samla erfarenheter om teknikens möjligheter och begränsningar. De förtroendevalda har en viktig funktion att fylla i de demo- kratiexperiment som kommer att göras med hjälp av informa- tionsteknik. Endast genom att de förtroendevalda deltar aktivt kommer dessa försök och åtgärder att kunna bidra till att stärka både deltagardemokratin och den representativa demokratin. Det är också viktigt att kommunernas, landstingens och de politiska partiernas webbplatser knyts ihop med länkar. Kommunerna och landstingen bör se till att de förtroendevalda i rimlig utsträckning erbjuds den utrustning och den utbildning som behövs för att de fullt ut skall kunna utnyttja den moderna informationstekniken som ett redskap i arbetet med att stärka de demokratiska processerna. 9 Personer med funktionshinder Funktionshindrade ges rätt till skälig ersättning för nödvändiga kostnader för resor till och från kommunala sammanträden m.m. Fullmäktige och nämnder skall verka för att förtroendevalda som har funktionshinder kan delta på lika villkor i handlägg- ningen av fullmäktiges respektive nämndens ärenden. Enligt den nationella handlingsplanen för handikappolitiken skall lokaler dit allmänheten har tillträde vara tillgängliga för personer med funktionshinder . Kommuner och landsting bör särskilt påskynda det tillgänglighetsskapande arbetet i den kommunala demokratins institutioner. Bestämmelserna vad gäller kommuners och landstings skyldig- het att anpassa information så att den blir tillgänglig för personer med funktionshinder bör skärpas. Politiska partier bör se över förekomsten av fysiska och prak- tiska hinder för funktionshindrade i det partiinterna arbetet samt vidta de åtgärder som är nödvändiga för att undanröja hindren. Kommittén har tolkat sitt uppdrag på följande sätt. Kommittén skall klarlägga vilka fysiska och praktiska hinder det finns för funktionshindrade att delta i den kommunala demokratin samt redovisa förslag till hur sådana hinder kan undanröjas. 9.2Funktionshindrade i den kommunala demokratin 9.2.1Olika slags funktionshinder och deras omfattning Uppgifter om antalet personer i befolkningen med funktions- hinder varierar mellan olika undersökningar. Till stor del beror osäkerheten på svårigheter att avgränsa och definiera gruppen funktionshindrade. Klart är dock att funktionsnedsättningar är vanliga bland befolkningen. Enligt har upp- skattningsvis av befolkningen någon form av funktionshinder av varierande svårighetsgrad och komplexitet (1999). Enligt en tilläggsundersökning till ordinarie Arbetskraftsundersökningar () är andelen personer med funktionshinder ännu större (SCB m.fl. 1999); mer än var sjätte individ (17,) hade enligt denna en fysisk, medicinsk eller psykisk nedsättning som kunde medföra begränsningar i det dagliga livet. Enligt är de vanligaste fysiska funktionshindren i rörelsehinder (cirka 400 000 personer i åldern 16–, av vilka 90 000 är beroende av rullstol), hörselnedsättning (minst 300 000 personer, av vilka runt 14 000 är döva), synnedsättning (cirka 135 000 personer, av vilka 13 000 är blinda) talsvårighet (cirka 40 000 personer) och betydande läs- och skrivsvårigheter (300 000–500 000 personer) (1999).1 Flera av funktionshindren är naturligtvis starkt åldersrelaterade. Bland personer uppger endast ett par procent att de är rörelsehindrade eller har nedsatt syn, medan andelen som uppger att de har nedsatt hörsel är något högre. Bland personer uppger cirka en tredjedel att de har rörelsehinder och drygt en tredjedel att de har hörselnedsättning. Ungefär var sjunde person uppger sig ha nedsatt syn (1999). Skillnaden mellan könen är små bland personer . Högre upp i åldrarna är fler kvinnor än män rörelsehindrade medan fler män än kvinnor har nedsatt hörsel. När det gäller nedsatt syn finns det ingen nämnvärd skillnad mellan könen (1999). 1 Uppgifterna om antalet personer med rörelsehinder, hörselnedsättning och synnedsättning är hämtade från SCB:s årliga undersökning av levnadsförhållandena i (). Uppgiften om antalet personer med betydande läs- och skrivsvårigheter kommer från . Hörselnedsättning innebär här att personen är beroende av hörapparat, synnedsättning att personen inte kan läsa en text i en dagstidning med eller utan glasögon och talsvårighet att personen har svårt att göra sig förstådd (1999). Hjälpbehovet bland funktionshindrade varierar. I uppgav två tredjedelar av de funktionshindrade att de inte hade behov av hjälpmedel, stödpersoner eller anpassad arbets- plats för att kunna utföra sitt arbete. Undersökningen visade även att av dem som hade något funktionshinder återfanns i arbetskraften, vilket skall jämföras av dem som inte hade något funktionshinder. Av dem som hade anställning var av såväl funktionshindrade som icke funktionshindrade fast anställda. Både bland funktionshindrade och i totalbefolkningen är ungefär var tionde sysselsatt som egen företagare. Det är heller ingen nämnvärd skillnad mellan sysselsatta funktionshindrade och befolkningen totalt i fråga om fördelningen mellan privat och offentlig sektor. antog enhälligt ett för- slag om internationella regler för personer med funktionshinder, de så kallade standardreglerna. Tillsammans med FN:s världsaktionsprogram för handikappade är dessa standardregler för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet av grundläggande betydelse för handikappolitiken i FN:s alla medlemsländer (& 1995). En viktig distinktion i är skillnaden mellan funktionsnedsättning och handikapp. Begreppet funktionsnedsätt- ning innefattar ett stort antal funktionshinder. Människor kan ha funktionsnedsättningar på grund av fysiska eller intellektuella skador eller sjukdomar, syn- eller hörselskador eller -sjukdomar, medicinska tillstånd eller mentalsjukdomar. Handikapp avser för- lust eller begränsning av möjligheterna att delta i samhällslivet på samma sätt som andra. Handikapp beskriver mötet mellan män- niskor med funktionsnedsättning och omgivningen. Standardreglerna är till antalet 22 stycken. Dessa handlar om förutsättningar för delaktighet på lika villkor (regel 1–4), huvud- områden för delaktighet på lika villkor (regel 5–12) och genom- förande av standardreglerna (regel 13–22). Följande åtta huvudom- råden för delaktighet på lika villkor pekas ut: tillgänglighet (gäller såväl den fysiska miljön som tillgång till information), utbildning, arbete, ekonomisk och social trygghet, familjeliv och personlig integritet, kultur, rekreation och idrott samt religion. Standardreglerna är inte juridiskt bindande. I stället innebär de ett moraliskt och politiskt åtagande från staternas sida att anpassa samhället till människor med funktionshinder. Alla i samhället – regeringen, offentliga organ på alla nivåer, företag, organisationer m.fl. – har ett ansvar för att reglerna blir kända och respekterade och för att den vision om ett samhälle för alla som reglerna ut- trycker också blir verklighet (och Social- departementet 1995). I har () i uppdrag att utvärdera de åtgärder som vidtas för att förverkliga . Arbetet med att förverkliga stan- dardreglerna genom att ta fram handikappolitiska planer, bland annat ute i kommunerna, går under namnet Agenda 22 efter stan- dardreglernas antal (Handikappförbundens samarbetsorgan 1999). 9.2.3Den nationella handlingsplanen för handikappolitiken Våren antog en ny handlingsplan för handi- kappolitiken (prop. 1999/2000:79, bet. 1999/2000:SoU14, rskr. 1999/2000:240). Handlingsplanen innebär ett perspektivskifte i svensk handikappolitik. Den ensidiga vård- och omsorgssynen som tidigare präglat politikområdet tonas ned. I stället skall handi- kappolitiken bedrivas ur ett medborgarperspektiv. Målet för handikappolitiken skall vara ett samhälle som gör det möjligt för personer med funktionshinder att bli fullt delaktiga i samhällslivet. Politiken måste inriktas på demokrati- och rättighetsfrågor och på att förverkliga . Det handikappolitiska arbetet skall särskilt inriktas på att undanröja hinder för full delaktighet, att förebygga och bekämpa diskriminering och att ge förutsätt- ningar för självständighet och självbestämmande. I handlingsplanen gör regeringen bedömningen att insatserna inom handikappolitiken bör koncentreras till tre huvudområden: att se till att handikapperspektivet genomsyrar alla samhälls- sektorer, att skapa ett tillgängligare samhälle, samt att förbättra bemötandet. Konkret innebär detta bland annat att krav bör införas i på att enkelt åtgärdade hinder i befintliga lokaler dit allmänheten har tillträde och på befintliga allmänna platser bör vara eliminerade och att kraven på tillgänglighet i samband med nybyggnad och ombyggnad bör förtydligas. Kollektivtrafiken bör vara tillgänglig för personer med funktionshinder . Stora eller besöksviktiga myndigheter skall ha lokaler, information och övrig verksamhet tillgänglig för personer med funktionshinder. Regeringen slår även fast att vallokaler bör vara tillgängliga för personer med funktionshinder och att funktions- hindrade bör ges bättre förutsättningar att delta i utformandet av den kommunala demokratin. I det sistnämnda fallet hänvisar rege- ringen till arbete. 9.2.4Hur ser det ut ? Hösten genomförde HO en enkätundersökning riktad till samtliga kommuner. Syftet var att följa upp HO:s tidigare enkäter, vilka genomfördes , om hur för att tillförsäkra människor med funktionsned- sättning, delaktighet och jämlikhet har förverkligats i kommunerna (2001). Enkätundersökningen visar att drygt hälften av kommunerna har ett handikappolitiskt program. Av dessa grundas tre fjärdedelar på . Flera kommuner brister i tillgänglighet till lokaler och information för personer med funk- tionshinder. Endast en kommun i , kommun, uppfyller HO:s kriterier för mycket bra tillgänglighet och knappt en tredjedel av kommunerna uppfyller kraven för bra tillgänglighet. Sex av tio kommuner saknar särskilda program för tillgänglighet. Tre fjärdedelar av kommunfullmäktiges lokaler upp- fyller HO:s samtliga krav på tillgänglighet för rörelsehindrade. I av kommunernas fullmäktigelokaler finns hörselslinga installerad, och en av sex kommuner teckentolkar sina fullmäktige- sammanträden. Nästan en femtedel av kommunerna tar inte fram information i anpassad form till personer med funktionshinder vid förfrågan. En jämförelse visar att andelen kommuner som har ett handikappolitiskt program eller en handikapplan har ökat margi- Personer med funktionshinder SOU 2001:48 Tabell 9:1 Handikappolitiskt program och tillgänglighet i kommunerna 1998 och 2000 (procent ja-svar) Finns handikappolitiskt program/handikapplan om delaktighet och jämlikhet för funktionshindrade? Är den lokal i vilken fullmäktige håller sina sammanträden anpassad för rörelsehindrade? Finns hörselslinga i fullmäktigelokalen? Tar kommunen fram information i anpassad form vid Har kommunen genomfört någon inventering under av tillgänglighet till allmänna platser och lokaler som allmänheten har tillträde till? Källa: (2001, 1999). Av dem som har antagit ett sådant program har andelen kommuner som grundar detta på dock ökat markant, från år . Flera kommuner uppger också att det handikappolitiska programmet skall utvärderas, att det innehåller åtgärder för att undanröja hinder mot delaktighet och jämlikhet för funktionshindrade och att åtgärderna är kopplade till tidsramar och budget. Det finns en svag tendens till att man inte antar det handikappolitiska programmet i fullmäktige utan i stället låter andra politiska organ göra detta. När det gäller tillgänglighet till fullmäktiges lokaler finns ingen skillnad mellan och vad gäller andelen kommuner som lever upp till HO:s krav. Antalet kommuner som anpassat fullmäktiges lokal för synskadade och allergiker har inte heller förändrats. Däremot har andelen kommuner som installerat hörselslinga ökat. Andelen kommuner som tar fram anpassad information ökar också. Framför allt är det fler kommuner som anpassar informationen via Internet. HO anser att resultaten av enkät är tvetydiga. Till det positiva hör klara kvalitetsförbättringar när det gäller kommuner- nas policy och planering. utgör allt oftare grunden för kommunernas handikappolitiska program. Det har också blivit vanligare att kommunerna kopplar tillgänglighets- skapande åtgärder till budget, och samverkan med handi- kapporganisationerna har blivit bättre. Negativt är att flera kom- muner som enkät uppgav att de skulle anta ett handi- kappolitiskt program fortfarande inte har gjort det. program i hälften av kommunerna. När det gäller tillgängligheten konstaterar HO att det är oroande att sex av tio kommuner saknar särskilda program för tillgänglighet. Den nya nationella handlings- planen för handikappolitiken ställer krav på att enkelt åtgärdade hinder undanröjs, och för att det skall gå krävs mycket större enga- gemang från kommunerna än vad de visar. 9.2.5Politisk aktivitet hos personer med funktionshinder Utifrån 1998 och undersökningar av levnadsförhållanden () har låtit Statistiska central- byrån ta fram uppgifter om politisk aktivitet hos personer med olika funktionshinder. I tabell 9:2 redovisas ett antal medborgerliga aktiviteter hos rörelsehindrade, personer med nedsatt syn, personer med nedsatt hörsel, personer med nedsatt arbetsförmåga, hjälpberoende personer samt hela befolkningen.2 Eftersom funktionshinder är starkt korrelerat med ålder redovisas personer och personer var för sig. När det gäller fackligt medlemskap är andelen högre bland an- ställda med funktionshinder än bland anställda totalt. Störst andel medlemmar i fackföreningar finns bland de rörelsehindrade. Denna grupp är emellertid den minst aktiva av de undersökta grupperna. Mest aktiva tenderar personer med nedsatt hörsel att vara. Hos den del av befolkningen som är är parti- medlemskap något vanligare bland funktionshindrade än totalt i befolkningen. Enda undantaget är personer med nedsatt arbetsför- måga, vilka är medlemmar i ungefär samma utsträckning som hela befolkningen. Störst andel medlemmar i de politiska partierna finns hos hörselskadade, synskadade och rörelsehindrade. Skillnaden mellan å ena sidan olika grupper av funktionshindrade och å andra sidan hela befolkningen försvinner emellertid när det gäller aktivitet i partierna. Endast bland synskadade är andelen som har varit på ett partimöte nämnvärt större än i hela befolkningen. Denna grupp är emellertid så liten i undersökningsurvalet att skillnaden inte kan betraktas som statistiskt säker. 2 En definition av de olika grupperna av funktionshindrade finns i SCB:s publikation Handikappade 1975–1989 (SCB 1992). Tabell 9:2 Funktionshinder och medborgerlig aktivitet 1998/99 (procent) Fackliga aktiviteter (enbart anställda) Varit på möte. Förmåga att överklaga ett beslut av en myndighet Kan ej själv, men kan hjälpa till. Kan ej själv, men vet vart man kan vända sig för att få hjälp. överklaga ett beslut av Aktivitet i politiska diskussioner Brukar inte bry sig om att lyssna när folk börjar prata politik. Brukar för det mesta vara med i diskussion- en och säga sin åsikt. Källa: SCB. Bland personer som är är funktionshindrade i ungefär samma utsträckning som i hela befolkningen medlemmar i de politiska partierna, men de går i mindre utsträckning på möten och deltar även mindre aktivt i verksamheten. Trots att medlemskap i politiska partier är vanligare hos funk- tionshindrade än i befolkningen som helhet är personer med funk- tionshinder således inte mer aktiva i verksamheten. Personer med funktionshinder tycks i större utsträckning än övriga vara passiva medlemmar. En analys av enbart partimedlemmar bekräftar detta; av de funktionshindrade som är medlemmar i ett politiskt parti är andelen aktiva i verksamheten mindre än i den totala gruppen partimedlemmar.3 Sannolikheten för att en person som är medlem i ett politiskt parti också skall delta aktivt i partiets verksamhet är alltså mindre bland partimedlemmar med funktionshinder än bland partimedlemmar utan funktionshinder. Personer med funktionshinder tycks med andra ord vara minst lika partipolitiskt intresserade som övriga, men på grund av fysiska och praktiska hinder kan de inte delta fullt ut. En grupp funktionshindrade som har särskilt svårt att övervinna fysiska hinder och således är i stort behov av stöd från omgivningen är gruppen hjälpberoende. Bland dessa är av dem som är och av dem som är medlemmar i ett politiskt parti, men deltar aktivt i verksamheten. Siffrorna kan tolkas som att det mer är yttre omständigheter som hindrar funktionshindrade från att delta aktivt i politiken än inställningen hos funktionshindrade själva. Medborgarundersök- ningen som genomfördes visade liknande resultat; funktionshindrade hade ett politiskt intresse och engage- mang som låg över genomsnittet men ett deltagande som låg under (, 1989, se även SCB 1992). Tabell 9:2 innehåller även uppgifter om hur de svarande bedömer sin förmåga att överklaga beslut av en myndighet. Andelen funktionshindrade som anser sig klara detta på egen hand, utan hjälp från någon utomstående, visar sig vara mindre i samtliga grupper av funktionshindrade än i hela befolkningen. Skillnaden är inte lika stor bland personer som bland personer . Delvis kompenseras detta av att flera funktionshindrade 3 Bland partimedlemmar som är och rörelsehindrade, hörselskadade eller har nedsatt arbetsförmåga (de tre största grupperna i undersökningen) är andelen som deltar aktivt i partiverksamheten 16, . Motsvarande siffra bland samtliga partimedlemmar som är är . Bland partimedlemmar som är och rörelsehindrade, hörselskadade eller har nedsatt arbetsförmåga är andelen som deltar aktivt i partiverksamheten 11, . Motsvarande siffra bland samtliga partimedlemmar som är är . Antalet rörelsehindrade, hörselskadade och personer med nedsatt arbetsförmåga i dessa beräkningar är emellertid litet, vilket gör resultaten osäkra. I övriga grupper av funktionshindrade i undersökningen är antalet ännu mindre. antingen känner någon som skulle kunna hjälpa dem att överklaga eller vet vart man kan vända sig för att få sådan hjälp. Slutligen innehåller tabell 9:2 uppgifter om aktivitet i politiska diskussioner. Den generella bilden är att olika grupper av funk- tionshindrade, i större utsträckning än hela befolkningen, inte brukar bry sig om att lyssna när folk börjar prata politik, samt att de i mindre utsträckning brukar vara med i diskussionen och säga sin åsikt. I vissa fall är skillnaderna dock små och inte heller statistiskt säkra. Bland funktionshindrade under utmärker sig framför allt rörelsehindrade och personer med nedsatt arbetsför- måga som minst benägna att lyssna när folk börjar prata politik och synskadade som minst benägna att diskutera politik. Bland perso- ner som är är svårt rörelsehindrade minst aktiva i båda avseendena. Ytterligare en form av politisk aktivitet är att inneha kommunala förtroendeuppdrag. Enligt kommunernas egna uppskattningar fanns hösten totalt 345 förtroendevalda med svårare rörel- sehinder, svårare synskada eller svårare hörselskada (Handikapp- ombudsmannen 2001). Eftersom flera kommuner valde att inte besvara denna fråga i undersökningen är det inte lämpligt att räkna ut andelen förtroendevalda med något av dessa funktionshinder.