sou · GPB393 · 2002-01-01 00:00:00 — I ärenden som gäller allvarliga brott finns i sådana fall också ofta skäl att frihetsberöva de misstänkta genom anhållande och häktning, vilket måste ske inom ramen för en förundersökning. Sammanfattningsvis bör, utöver den allmänna förutsättningen att brottet skall vara enkelt att utreda, gälla att förfarandet får tilläm- pas om den misstänkte har erkänt gärningen och det inte före- kommer anledning att anta att erkännandet är oriktigt eller om det för brottet inte är föreskrivet svårare straff än fängelse . Ge- nom den utvidgning av tillämpningsområdet som därmed kommer att ske i förhållande till nuvarande ordning kan genomströmnings- tiden för åtskilliga vardagsbrott komma att förkortas. Det leder i sin tur till att de övriga positiva effekter som vi förut har nämnt uppnås. Förslag: Det förenklade förfarandet skall få tillämpas, om den misstänkte vid brottets begående var och det för brottet inte är föreskrivet fängelse . Tillämpningen av det förenklade förfarandet skall vara fa- kultativ. En förenklad brottsutredning skall kunna övergå i en förundersökning. Dessutom skall en förundersökning kunna övergå i en förenklad brottsutredning. Ordningen med förundersökningsanteckningar enligt 23 kap. 21 § tredje stycket RB avskaffas. I lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöver- trädare (LUL) finns regler som kompletterar om handläggningen hos polis, åklagare och domstol av mål och ärenden där den misstänkte inte har fyllt . De flesta bestämmelser i tar sikte på den situationen att den misstänkte har begått brottet . I de fallen gäller, något beroende på hur allvarligt brott misstanken avser, bl.a. att vårdnadshavaren skall underrättas och kallas till förhör som hålls med den unge (5 §), att de sociala myndigheterna skall under- rättas och närvara vid förhör (6 och 7 §§) och att åklagaren skall inhämta yttrande från socialnämnden före beslut i åtalsfrågan (11 §). Om den misstänkte var mellan arton och tjugoett år när brottet begicks, gäller enbart vissa regler i LUL. De bestämmelserna tar i stort sett enbart sikte på domstolsförfarandet. Enligt 3 § LUL gäller att en förundersökning mot den som inte har fyllt alltid skall ledas av åklagaren, om den unge är skä- ligen misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse . Enligt vår bedömning utgör den bestämmel- sen även en lämplig avgränsning av tillämpningsområdet för den förenklade brottsutredningen när det gäller unga. Det kommer i praktiken nästan uteslutande att vara polismyndigheten som leder förenklade brottsutredningar. Med ett sådant tillämpningsområde blir det möjligt att på samma sätt som dokumentera utredningar mot unga lagöverträdare rörande mindre allvarliga brott, exempelvis snatteri, på ett förenklat sätt (jämför förslaget till 23 kap. 22 d § RB och förslaget nedan om avskaffande av ordningen med förundersökningsanteckningar en- ligt 23 kap. 21 tredje stycket RB). Det bör nämnas att de flesta av bestämmelserna i inte är begränsade till utredningar som sker i förundersökningens form utan skall tillämpas även i andra fall när brottet inte är av bagatell- artat slag. Den nuvarande regleringen i 23 kap. 22 § RB är fakultativ till sin karaktär. Det innebär att brottet kan utredas i en förundersökning även om de formella förutsättningarna är uppfyllda för att genom- föra en utredning utan förundersökning. Den förenklade brottsutredningen kommer att kunna användas vid brott av mycket varierat slag. Det faller sig naturligt att den fa- kultativa karaktären måste behållas. Det får bli en sak för de brottsutredande myndigheterna att, inom de ramar som lagstift- ningen anger, avgöra i vilken form brottet skall utredas. I den be- dömningen måste den misstänktes rättssäkerhetsintressen ha avgö- rande betydelse. Som regeringen framhöll i propositionen 1994/95:23 (s. 75) kan även den misstänkte själv genom sin inställ- ning i skuldfrågan eller genom att begära kompletterande utred- ningsåtgärder påverka frågan om en formell förundersökning skall genomföras. eller åklagaren skall när som helst under den förenklade brottsutredningen kunna besluta att utredningen skall övergå i en förundersökning. Ett exempel på en situation som kan indikera att ärendet är av sådan karaktär att det bör utredas i en förundersökning är om en åtgärd från domstolens sida blir efterfrågad. Det kan t.ex. röra be- gäran om förordnande av offentlig försvarare och målsägandebiträ- de samt om bevisupptagning och beslut av domstolen om tvångs- medel. Det kan också röra den situationen att det blir aktuellt att förhöra unga som inte är misstänkta för brott eller att den misstänkte är psykiskt störd. Det kan inte uteslutas att förundersökning i vissa fall kommer att inledas i onödan, i den betydelsen att det senare visar sig att utredningen mycket väl kan genomföras enligt reglerna om för- enklad brottsutredning. För den situationen, som vi utgår från kommer att betraktas som en undantagssituation, anser vi att det skall vara möjligt att besluta att förundersökningen skall övergå i en Ett fall där detta kan bli aktuellt är när ett anhållningsbeslut hävs (se vidare avsnitt 5.3). Den misstänkte kommer i den situationen att bl.a. få information om det förenkla- de förfarandet (se avsnitten 4.5.4 och 8.21). När det gäller användningen av tvångsmedel inom ramen för till- lämpningsområdet för det förenklade förfarandet hänvisar vi till avsnitt 5. Möjligheten att inom ramen för en formell förundersökning be- gränsa dokumentationen enligt 23 kap. 21 § tredje stycket RB ge- nom att i bötesfall, när förundersökningen är av mindre omfattning (jfr 24 § FuK), föra kortfattade anteckningar, förundersöknings- anteckningar, tillämpas enligt vad vi har erfarit mycket sparsamt i praktiken. Tillämpningen skiljer sig dessutom åt mellan olika plat- ser i landet, kanske beroende på vilka utbildningsinsatser som har skett på respektive ort. Effektivitetsvinsterna är här inte lika stora som vid utredning enligt 23 kap. 22 § RB. Förundersökningsanteckningar får enligt dagens ordning använ- das i bötesfall när förundersökningen är av mindre omfattning. De flesta av de brott där förundersökningsanteckningar används kommer med vårt förslag att kunna utredas inom ramen för en förenklad brottsutredning. Vi har övervägt att behålla ordningen med förundersökningsan- teckningar. Efter våra kontakter med polis och åklagare har vi dock kommit fram till att det inte finns något egentligt behov av att kunna dokumentera en förundersökning i den formen. Lättnaderna i kravet på dokumentation bör i stället vara knutna till den förenk- lade brottsutredningen. Till detta kommer de svårigheter i den praktiska tillämpningen som kan uppkomma med en ordning med förundersökningsanteckningar vid sidan om de vanliga reglerna för förundersökning och förenklad brottsutredning. 4.5.1Inledande av utredningen m.m. Förslag: En förenklad brottsutredning skall inledas på samma sätt som en förundersökning, nämligen genom beslut av polis- myndigheten eller åklagaren. En förenklad brottsutredning skall kunna inledas, i stället för en förundersökning, så snart det finns anledning att anta att brottet kommer att bli enkelt att utreda och övriga förutsätt- ningar är uppfyllda. När en polisman får kännedom om ett brott som hör under allmänt åtal, skall han enligt 9 § polislagen lämna rapport om det till sin förman så snart det kan ske. Polismans behörighet att under pri- märutredningen enligt 23 kap. 3 § tredje stycket RB företa olika utredningsåtgärder är därför begränsad till det absoluta inlednings- skedet av utredningen. Bestämmelsen är tillämplig bara om en be- hörig undersökningsledare inte har inträtt. Efter det att polisman- nen har rapporterat till sin förman kan han inte längre företa någon åtgärd på eget ansvar enligt bestämmelsen. Efter det att polismannen har vidtagit förstahandsåtgärder och genomfört en primärutredning enligt 23 kap. 3 § tredje stycket RB, bör det även i fortsättningen bli en fråga för polismyndigheten eller åklagaren att bedöma om den fortsatta utredningen skall ske i form av en förundersökning eller förenklad brottsutredning (23 kap. 3 § första stycket RB). Det blir således den handläggning som följer efter polismannens eventuella primärutredning som kommer att förändras genom vårt förslag. Det måste påpekas att den förenklade utredningen givetvis lika lite som en förundersökning behöver föregås av en primärutred- ning. Enligt 23 kap. 1 § RB skall en förundersökning inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Andra stycket i den bestämmelsen erinrar om att det av 23 kap. 22 § RB följer att förundersökning inte behöver inledas i vissa fall. Det är viktigt att det skapas förutsättningar för att den förenkla- de formen för brottsutredning används i så stor utsträckning som möjligt. Vi föreslår därför att 23 kap. 22 § RB utformas så att en förenklad brottsutredning skall inledas, i stället för en förunder- sökning, så snart det finns anledning att anta att brottet kommer att bli enkelt att utreda och övriga förutsättningar är uppfyllda (se vi- dare avsnitt 4.4). Liksom när det gäller förundersökning skall beslutet att inleda en förenklad brottsutredning dokumenteras (jfr 1 a § FuK och för- slaget till ny lydelse av 25 § FuK). Tillämpningsområdet för förenklad brottsutredning kommer ge- nom förslaget att omfatta ärenden i vilka polismyndigheten normalt leder förundersökningarna (23 kap. 3 § RB). Det finns ingen anledning att formellt undanta åklagaren från rätten att leda en förenklad brottsutredning. Det gäller särskilt som kravet i 23 kap. 22 § RB på att brottet skall vara enkelt att utreda inte har samma innebörd som begreppet enkel beskaffenhet i 23 kap. 3 § RB. Att åklagaren leder utredningen utesluter därför inte i sig att det förenklade förfarandet tillämpas (jfr förslaget till lydelse av 23 kap. 22 a § med hänvisning till 23 kap. 3 § RB). Liksom bör en polisman naturligtvis kunna utfärda ett fö- reläggande av ordningsbot när förutsättningarna för det föreligger. I sådana fall behövs det självfallet inte något beslut om att inleda en förenklad brottsutredning. I vårt förslag till utformning av den nya lagstiftningen får det tillgodoses genom en särskild bestämmelse för det fallet. Förslag: Då den förenklade brottsutredningen har kommit så långt att någon skäligen misstänks för brottet, skall han, då han hörs, underrättas om misstanken. När förundersökningen har kommit så långt att någon är skäligen misstänkt för brott, skall han underrättas om den misstanken enligt 23 kap. 18 § första stycket första meningen RB. Underrättelsen behöver inte ges förrän den misstänkte skall höras. Den misstänkte bör normalt delges misstanken vid ett förhör. Underrättelsen har betydelse för den misstänkte i olika avseen- den. I och med underrättelsen får den misstänkte vissa rättigheter som part. Det innebär att han bl.a. får vissa rättigheter enligt RB, t.ex. att begära offentlig försvarare, ta del av utredningen och när- vara vid förhör. När förundersökning inte behövs (23 kap. 22 § RB) finns i 25 § FuK bestämmelsen om att det av polisrapport eller annan handling bör framgå om den misstänkte erkänner eller förnekar gärningen. har i föreskriftsform förordnat att detta skall framgå (FAP 404-1 3 §). Mot bakgrund av stadgandet i 25 § FuK menar JO att även det förenklade förfarandet enligt 23 kap. 22 § RB förutsätter att den misstänkte underrättas om misstanken, även om någon formell delgivning inte behöver ske (JO 1997/98 s. 161 och beslut , dnr 4614-1999). Skillnaden mellan de krav som ställs på underrättelser enligt 23 kap. 18 § första stycket RB i förundersökning och kraven enligt 25 § FuK torde vara mycket liten. Även vid den förenklade utredning- en måste polismannen av bl.a. rättssäkerhetsskäl anses vara skyldig att uttryckligen ange vad misstanken avser. Följande exempel kan belysa vikten av detta. En bilist stoppas efter att ha kört för fort. En sådan utredning sker i normalfallet enligt 23 kap. 22 § RB. Om bilisten gjorde sig skyldig till hastighetsöverträdelsen t.ex. utanför ett daghem eller en skola, kan polisen anse honom misstänkt för i första hand vårds- löshet i trafik och i andra hand hastighetsöverträdelse. För att bi- listen skall kunna höras på ett meningsfullt sätt och ange en kor- rekt inställning måste han underrättas om omständigheterna som läggs honom till last och de två alternativa brottsmisstankarna. Bi- listen kan mycket väl tänkas erkänna hastighetsöverträdelse och vara beredd att godkänna ett ordnings- eller strafföreläggande för denna förseelse men förneka vårdslöshet i trafik. Ett annat exempel som är relevant för förenklad brottsutredning är när polisen kallas till en plats där en misstänkt har krossat ett skyltfönster. I lokalen finns en dator väl synlig från fönstret. Poli- sen kan i detta läge anse att misstanken i första hand avser försök till stöld och i andra hand skadegörelse. Den misstänkte kanske erkänner skadegörelse och är beredd att godkänna ett strafföreläg- gande för detta men förnekar försök till stöld. De poliser och åklagare vi har haft kontakt med under arbetet har bl.a. menat att den misstänktes rättssäkerhetsintressen starkt talar för att den misstänkte skall underrättas om misstanken även i en förenklad brottsutredning och att några nackdelar inte upp- kommer ur effektivitetssynpunkt med en sådan ordning. Vi delar den uppfattningen och anser därför att en misstänkt även under en förenklad brottsutredning skall underrättas om misstanken och att samma krav skall gälla i de fallen som vid under- rättelse under förundersökning enligt 23 kap. 18 § första stycket RB. Vi anser dessutom att underrättelseskyldigheten bör framgå av lag. Avsikten med det förenklade förfarandet är att det skall använ- das i situationer då det finns förutsättningar att snabbt komma till ett avslut. Utredningen skall med andra ord vara enkel och inte kräva några mer omfattande utredningsinsatser. I normalfallet kommer en misstänkt i en sådan utredning att höras vid endast ett tillfälle och då även delges misstanken. I en del fall kommer det att ske under primärutredning enligt 23 kap. 3 § tredje stycket RB. Bestämmelsen om primärutredning är tänkt att möjliggöra för polisen att slutföra utredningen direkt på plats (NJA II 1969 s. 677 ff. och prop. 1994/95:23 s. 76 ff.). Den ger ingen rätt för polisman att använda tvångsmedel, men i övrigt kan han vidta de utrednings- åtgärder som är av betydelse. Bestämmelsen ger en uttrycklig rätt för polismannen att hålla förhör. Detta innebär att polismannen kan hålla förhör med den som är skäligen misstänkt för brottet. Att polismannen därvid har behörighet och skyldighet att delge den hörde misstanke om brottet framstår som närmast självklart. En misstänkt person får nämligen under en primärutredning, då be- stämmelserna om förundersökning skall tillämpas analogt, inte ha en sämre ställning än under en förundersökning. Vi hänvisar här till avsnitt 4.5.4 om innehållet i det informa- tionsblad som vi föreslår skall lämnas till den misstänkte under ut- redningen. Sammanfattningsvis anser vi att när en förenklad brottsutredning har kommit så långt att någon är skäligen misstänkt för brottet, han skall, då han hörs, underrättas om misstanken. Förslag: Under förenklad brottsutredning får i stället för pro- tokoll föras kortfattade anteckningar över det väsentliga som har förekommit i utredningen. En redogörelsen för vad som har kommit fram under förhör bör granskas av den hörde, om det inte är fråga om bötesförseel- ser. De grundläggande bestämmelserna om vad ett förundersöknings- protokoll skall innehålla finns i 23 kap. 21 § RB och 20-23 §§ FuK. Protokollet skall bl.a. spegla förundersökningens förlopp, vilka åt- gärder som har vidtagits, vad som har framkommit i samband med åtgärderna, vem som har fattat olika beslut och grunderna för be- sluten. Under utredningen får förhör hållas med alla som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen (23 kap. 6 § RB). Det är en medborgerlig skyldighet att stå till förfogande för förhör under en förundersökning. De utsagor som lämnas vid förhören under en förundersökning skall redovisas i protokollet och återges i så nära överensstämmelse som möjligt med det talade ordet. Det krävs dock inte någon ordagrann återgivning annat än då det är sär- skilt viktigt att det sker. Om flera personer hörs om samma sak är det tillåtet att återge en utsaga genom hänvisning till en tidigare uppteckning. Det är vidare tillåtet att vid själva förhöret göra be- hövliga anteckningar i konceptform och att därefter skriva rent anteckningarna i protokollform (NJA II 1943 s. 317). När förhöret har upptecknats skall utsagan läsas upp eller tillfälle på annat sätt ges den som har hörts att granska uppteckningen. Detta gäller varje förhörstillfälle för sig. Som huvudregel skall uppteckningen och granskningen ske innan förhöret avslutats. Det är emellertid i komplicerade ärenden, då förhöret är särskilt om- fattande eller behandlar komplicerade sakförhållanden, tillåtet att låta uppteckningen och granskningen anstå . En in- vändning från den hörde kan resultera i en rättelse i uppteckningen eller, om invändningen inte medför någon rättelse, ett särskilt tillägg till uppteckningen. Efter granskningen och eventuella rättel- ser får inte längre uppteckningen ändras. uttalade (SOU 1992:61 s. 382) att möjlig- heten att begränsa dokumentationen så mycket som möjligt bör uppmärksammas i samtliga ärenden för att skynda på brottsutred- ningsförfarandet. Regeringen uttalade sig i prop. 1994/95:23 (s. 82 ff.) om bl.a. hur redovisningen av förhör i protokollet kan begränsas. Redovis- ningen skall enligt regeringen inte göras mer vidlyftig än vad som behövs för att huvudsyftena med en förundersökning skall kunna uppfyllas. Regeringen gjorde också uttalanden om omfattningen av en förundersökning och framhöll att det inte kan finnas någon mall som kan tillämpas vid samtliga utredningar, men att möjligheten att begränsa dokumentationen för att på det sättet påskynda förfaran- det bör uppmärksammas i samtliga ärenden. Uppmärksamheten bör enligt regeringen inriktas på att undersöka om det finns möj- lighet att minska redovisningen av vad som framkommit vid utred- ningsåtgärderna. I den frågan måste det finnas en skillnad mellan sådan bevisning som tas in i protokollet och presenteras vid hu- vudförhandlingen i det skick den getts under förundersökningen, t.ex. läkarintyg, och sådan bevisning som skall tas upp direkt vid förhandlingen, exempelvis vittnesberättelser. Regeringen menade också att det finns anledning att anta att förutsättningarna för en begränsning av dokumentationen är störst vid handläggning av re- lativt okomplicerade ärenden rörande vardagsbrottslighet, t.ex. mindre allvarlig misshandel, stölder, trafiknykterhetsbrott och lik- nande. När den misstänkte erkänner gärningen eller skuldfrågan på annat sätt är uppenbar bör protokollet enligt regeringen kunna gö- ras mycket kort. Förhören utgör en viktig del av brottsutredningen. De tjänar olika syften under förfarandet. I det inledande skedet syftar de framför allt till att få fram information. Det kan vara fråga om helt ny information eller uppgifter som kan bekräfta eller dementera tidigare lämnade uppgifter. Förhören utgör basen i utredningen och utfallen av förhören är vanligen av- görande för om utredningen skall fortsätta eller avslutas. När ut- redningen är färdig är förhörsutsagorna ofta avgörande för åklaga- rens åtalsbeslut. I rätten tjänar de som underlag för bl.a. de förhör som skall hållas och kan även under vissa förutsättningar komma att tjäna som bevis. Mot bakgrund av detta är det av stor vikt att dokumentationen av en förhörsutsaga är korrekt . Det har i flera olika sammanhang förts fram att dokumentatio- nen av förhörsutsagor ofta tar mycket tid i anspråk och att detta i många fall upplevs som ett onödigt arbets- och tidskrävande mo- ment. Som framgår av regeringens uttalanden i prop. 1994/95:23 har en något förändrad syn på dokumentation av utsagor under förunder- sökning efterlysts som en effektivitetshöjande åtgärd. Hur utförlig redovisningen av förhörsutsagan bör vara beror på en rad olika faktorer, exempelvis brottets svårighetsgrad och skuldfrågans juridiska komplexitet. Om gärningen är erkänd eller skuldfrågan är på annat sätt uppenbar finns det ofta möjlighet att begränsa redovisningen. Är brottet förnekat och utredningen komplicerad finns det mindre utrymme att göra begränsningar (jfr prop. 1994/95:23 s. 85). Bakgrunden till de förenklingar av dokumentationsskyldigheten som finns vid förundersökningsanteckningar enligt 23 kap. 21 § tredje stycket RB och utredningar enligt 23 kap. 22 § RB är na- turligtvis att det i sådana fall sällan är påkallat med en mer utförlig Även om gärningen inte är erkänd är vanligtvis de faktiska omständigheterna klarlagda. Brottet beivras ofta genom ordningsbot eller strafföreläggande och för det fall ärendet hamnar i domstol finns det sällan skäl att åberopa vad misstänkta och övri- ga förhörspersoner sagt under utredningen. Det är uppenbart att det finns effektivitetsvinster att hämta om dokumentationsskyldigheten begränsas. Detta måste givetvis vägas mot andra, minst lika tungt vägande skäl, som rättssäkerhets- och kvalitetsskäl i bl.a. den meningen att den misstänkte och hans för- svarare skall ha möjlighet att granska de omständigheter och bevis som åberopas mot den misstänkte. Den förenklade brottsutredningen skall enligt vårt förslag till- lämpas vid utredningar av okomplicerade vardagsbrott där det finns förutsättningar att snabbt avsluta utredningen. Det är alltså de från handläggningssynpunkt enkla brotten som kommer att kunna ut- redas i det förenklade förfarandet. I sådana ärenden finns det sällan skäl att mer utförligt redovisa hållna förhör. Det räcker i stället i de allra flesta fall med en av för- hörsledaren lämnad redogörelse för utsagans väsentliga innehåll för att bl.a. ge tillräckligt underlag för åklagarens åtalsprövning och den misstänkte möjlighet att förbereda sitt försvar. Vi menar därför att det under den förenklade brottsutredningen är tillräckligt att det förs kortfattade anteckningar över det väsent- liga som förekommit i utredningen. Hur utförliga anteckningarna bör vara får avgöras av förhållan- dena i varje ärende. Det är givet att anteckningarna bl.a. måste vara så utförliga att de ger tillräckligt tydliga svar på frågorna när, var, hur och varför brottet begicks samt att åklagaren får tillräckligt un- derlag för sin bedömning. Det kan också bli nödvändigt att anpassa omfattningen av dokumentationen till hur utredningen kan beräknas ta, eller med andra ord efter hur mycket stöd för minnet som olika personer kan behöva för att kunna genomföra utred- ningen på ett effektivt sätt. I det avseendet bör hänsyn även tas till åklagarens och en eventuell försvarares möjligheter att sätta sig in i ärendet. Det kommer i praktiken att uppstå situationer när den miss- tänkte eller tilltalade ändrar eller tar tillbaka uppgifter och erkän- nanden. Svårigheter kan då uppkomma för polis och åklagare om dokumentationen är av begränsad omfattning. Med tanke på de nämnda fördelarna från effektivitetssynpunkt får detta accepteras i de begränsade antal fall som det blir frågan om. Det finns i de fallen möjlighet att t.ex. genomföra en förundersökning och att höra po- lismän och andra som vittnen om vad som yttrades tidigare vid för- hör. Om polismannen upplever ett behov av att dokumentera relativt mycket från ett förhör, kan det vara en indikation på att brottet inte är tillräckligt enkelt att utreda och att den förenklade brottsut- redningen bör övergå i en förundersökning. Det ankommer alltid på den befattningshavare som leder utred- ningen att bedöma om det är tillräckligt att brottet utreds inom ramen för ett förenklat förfarande. Vid den bedömningen kan frå- gor om dokumentationen ha betydelse.