sou · GPB3102d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Företag och förvaltningar etc. har själva an- svar för de uttjänta produkterna, som uppstår i verksamheten när en ny liknande produkt inte köps. särskilda föreskrifter reglerar kraven på för- behandlarna och hur återvinningen ska ske. Bland annat krävs att förbehandlare ska vara certifierade enligt ISO 9000-serien, 14000- serien eller motsvarande. Inget avfall som utgörs av elektriska eller elektroniska produkter får deponeras, förbrännas eller fragmente- ras innan de har förbehandlats oavsett om de omfattas av produ- centansvar eller ej enligt 25 § Renhållningsförordningen. På EU-nivå arbetar man med att ta fram regler om producentansvar för elektriska och elektroniska produkter. lade fram två förslag, ett om producent- ansvar för elektriska och elektroniska produkter (WEEE) och ett annat om begränsningen av farliga ämnen i elektriska och elek- troniska produkter (RoHS, direktiv för begränsning av använd- ningen av vissa farliga substanser). Direktiven har efter behandling i miljörådet gått tillbaka till för en andra läsning. De slutliga direktiven väntas antas i mitten av 2002 och träda i kraft samt införlivas i nationell lagstiftning –2004. I den nuvarande versionen av RoHS-direktivet regleras bland annat sådana frågor som ingår i den nu gällande svenska förord- ningen om producentansvar. Därutöver uppställs insamlingsmål (kg/invånare) samt procentmål för återanvändning, materialåter- och energiutvinning. Den svenska förordningen anger inte några sådana mål. Om denna version slutligen blir antagen väntas producentansvaret i utvidgas till att omfatta även sådan el- produkter, som innehavaren vill bli av med utan nyinköp, dvs. Utvärdering av hur producentansvaret har fungerat nuvarande svenska gammal mot ny-regeln slopas. Särskilda regler finns i förslaget för hur kostnaderna för det historiska avfallet ska fördelas. I direktivförslaget finns också en tydligare skrivning än i den svenska förordningen om möjligheten för den enskilde producenten att ta sitt ansvar individuellt eller genom kollektiva lösningar . Vidare föreslås krav på märkning av nya elprodukter. RoHS-direktivet innehåller i sin nuvarande lydelse förbud mot att tillverka elprodukter, som innehåller kvicksilver, kad- mium, bly, sexvärt krom samt de bromerade flamskyddsmedlen PBB och PBDE. Jag noterar att producentansvaret för el-produkter omfattar, till skillnad från producentansvaret för förpackningar, endast uttjänta produkter som ägaren önskar återlämna i samband med nyköp. Kommunerna har ansvar för hushållens uttjänta produkter, som inte lämnas till producenten i samband med nyköp. Företag och förvaltningar etc. har själva ansvar för de uttjänta produkterna, som uppstår i verksamheten när en ny liknande produkt inte köps. Jag gör bedömningen att ett framtida EG-direktiv medför att det svenska regelverket behöver kompletteras. Den nuvarande begränsningen av producentansvaret att enbart avse återtagning i samband med nyköp behöver sannolikt tas bort. Det är även troligt att produktomfånget utökas till att omfatta hushållens kylskåp och frysar, för vilka kommunerna enligt nu gällande regler ansvarar i . Vidare kan insamlings- och återvinningsmål komma att införas samt krav på märkning av nya produkter samt begränsning av användningen av farliga ämnen. 3.8.2 Kort historik – återvinningen av elektronik innan producentansvaret infördes Återvinning av elektronik har skett men först blev den av större omfattning. Åter- vinningen har bekostats av kommuner och privata företag. Kom- muner, som ansett att en mer avancerad hantering av el-produkter var befogad ur miljösynpunkt, skrev avtal med elektronikåtervin- nare eller startade egna anläggningar. Uppskattningsvis har cirka 170 kommuner haft avtal med privata eller kommunala elektronik- Utvärdering av hur producentansvaret har fungerat Kostnaden har finansierats med hjälp av renhållnings- avgiften. har uppskattat mängderna /2000 till hemelektronik (teve, datorer m.m.) samt kyl och frys. Därutöver har spisar, tvätt- och diskmaskiner sänts till en enklare form av metallåtervinning, bestående av direkt fragmentering utan föregående urplockning av miljöskadliga komponenter. Antalet privata företag, landsting och statliga myndigheter som på affärsmässiga grunder själva bekostat sin elektronikåtervinning har successivt ökat. Mängderna som lämnades till återvinning var mellan 12 000–, varav merparten var IT-ut- rustning. Även några producenter, framförallt på IT-området, tog med olika återtagningssystem ansvar för sina produkter när de blev av- fall redan innan producentansvaret infördes. Jag konstaterar att det förekom återvinning av el-produkter innan producentansvaret infördes. Ungefär hälften av landets kommuner lät av miljöskäl återvinna vissa typer av el-produkter från hushåll och bekostade det genom renhållningsavgiften. Många företag, landsting och statliga myndigheter tog som siste ägare detta miljö- ansvar oftast på affärsmässiga grunder. 3.8.3 Beskrivning av marknad och aktörer För att administrera och organisera producentansvaret har en stor del av producenterna via ett flertal branschorganisationer tagit ett gemensamt ansvar och bildat ett materialbolag kallat El-Kretsen AB1. har i ett frivilligt samarbete med landets 289 kommuner skapat ett rikstäckande insamlingssystem, som getts namnet El-Retur. Samarbetet utgår från ett ramavtal utarbetat av producenterna, och . Enligt detta avtal svarar kommunerna för mottagning av hushållens el-produkter på cirka 630 åter- vinningscentraler samt för informationsinsatser på lokal nivå. ansvarar för att mottaget el-avfall blir bort- transporterat till en certifierad förbehandlare och återvunnet. Samarbetslösningen innebär att hushållen inte behöver uppsöka Utvärdering av hur producentansvaret har fungerat olika avlämningsställen beroende på om de köpt nytt eller ej. Vidare är insamlingen av hushållens produkter naturligt samordnad med insamlingen av hushållens andra avfallstyper t.ex. möbler, trädgårdsavfall, papper, andra återvinningsmaterial, kemikalier etc. Företag, myndigheter och andra verksamheter som vill bli av med sina uttjänta el-produkter kan lämna avfallet till den insam- lingsentreprenör företaget självt bestämmer. Insamlingsentrepre- nören skickar det el-avfall som utgör gammal mot ny till den av Elkretsen utsedda återvinnaren i regionen. Förbehandlingen av övrigt el-avfall tas om hand av insamlingsentreprenören och be- av den som ger upphov till avfallet. har gen- om överenskommelse med kommunerna tillgång till cirka 300 mottagningsstationer (normalt en per kommun), där även företag utan kostnad kan avlämna uttjänta el-produkter som är gammal mot ny. finansierar sina kostnader genom att anslutna producenter betalar avgifter, vars storlek beror på vilken typ av produkter resp. producent säljer och vilken volym. Företaget be- räknas omsätta . Eventuellt överskott återbetalas till producenterna (självkostnadsprissättning). har handlat upp alla transport- och förbehand- lingstjänster. Elkretsen upphandlar förbe- handlingen på allt el-avfall från hushållen. När det gäller el-avfall (exkl. IT-produkter) från verksamheter upphandlar Elkretsen för- behandlingen på allt el-avfall gällande gammal mot ny. När det gäller IT-produkter upphandlar även andra företag förbehandling. För övrigt el-avfall upphandlas förbehandlingen av den som ger upphov till avfallet. Förbehandlingen av Elkretsens el-produkter sker i 4 huvudtyper av anläggningar. Ljuskällor: 4 anläggningar (, , , i ) Stora vitvaror (andra än kyl/frys): 15 anläggningar (, , , , , , , , , , , , , , ) Små och medelstora el-produkter: 21 anläggningar (, , , , , , , , , , , , , Utvärdering av hur producentansvaret har fungerat , , , , , , Bräkne Hoby, ) Smältning av mobiltelfoner och datorers centralenheter: Utöver den producentsamverkan som sker i ut- vecklas nu också tjänster, som innebär att en producent kan vända sig direkt till en återvinnare och köpa tjänsten att ta sitt produ- centansvar. Även försäkringsbolag har etablerat alternativ genom försäkringslösningar, framförallt för IT-produkter. Ett företag , har på uppdrag av några större IT-producenter etablerat sig på marknaden och utför eller köper för dessa företags räkning återvinningstjänster så att producenterna uppfyller förordningen. Verksamheter, som vill bli av med el-avfall utan att köpa nytt, ska lämna in el-avfallet hos en certifierad förbehandlare och betala för omhändertagandet. Jag noterar att återvinningsföretagen har en god spridning runt landet med hänsyn tagen till mängden producerat avfall i olika regioner. Jag noterar även att det för IT-producenterna finns fler än ett företag att vända sig till för att få hjälp att ta sitt producent- ansvar. 3.8.4 Ändringar i av förordningar har i rapport nr 5156, som överlämnats till denna utredning, kommenterat producentansvaret för el-produkter enligt följande. Förordningen (2000:208) om producentansvar för elektriska och elektroniska produkter innehåller inga särskilda bestämmelser om tillsyn. Bestämmelserna om uppgiftsskyldighet i förordningens 15 § kan indirekt tolkas som att har ett operativt ansvar. Verket anser att tillsynsansvaret för reglerna om producentansvar för elektriska och elektroniska produkter bör fördelas enligt förordningen (1998:900) om tillsyn enligt miljö- balken. En hänvisning till den förordningen bör därför införas i förordningen om producentansvar. Utvärdering av hur producentansvaret har fungerat utesluter inte att det i renhållningsförord- ningen kan behöva införas krav på sortering, liksom skyldighet att tillhandahålla lämpliga insamlingssystem, om det visar sig att käll- sortering inte sker i tillräcklig omfattning. Avfall som utgörs av el- produkter får inte föras till deponering, för- bränning eller fragmentering utan att först ha förbehandlats av cer- tifierad förbehandlare. Risken finns att hushåll och andra för- brukare lägger el-produkter i blandavfall, eftersom de inte enligt förordningen är skyldiga att sortera ut dessa produkter från annat avfall. Om el-produkter hamnar i blandavfall är det svårt att i efter- hand sortera ut dem, varvid riskerna ökar att de oavsiktligt hamnar på deponier, i fragmenterings- eller förbränningsanläggningar. Jag gör bedömningen att det, enligt förslag, finns skäl att göra tillsynsansvaret tydligare i förordningen om pro- ducentansvar för elektriska och elektroniska produkter. Vidare anser jag att det i renhållningsförordningen bör införas krav på att hushåll och andra förbrukare sorterar ut el-produkter ur hushållsavfall respektive annat avfall. Syftet är att genom källsorte- ring ge förutsättningar för den lagstadgade förbehandlingen och återvinningen. 1 Delägande branscher i per : – bilradio CANT – centralantenner m.m. DUR – Dagligvaru- handel , Svenska – fackhandel EHL – vitvaror E.L. – elmateriel – industriell hygien IT-Företagen JLF – järn- och byggvaror Lampa – ljuskällor LEH – elektriska handverktyg Ljusa/Offljus – belysningsarmaturer LLB – proffs ljud/bild LLH – leksaker Miljöljuskretsen MTB – mobiltele SLF – sjukvårdsprodukter SP – pappersgrossister SRL – radio, TV, hemelektronik 3.9 Utvärdering av regelverken för blybatterier har framfört önskemål till utredningen om att jag, då jag överväger behovet av utvidgat lagstadgat producentansvar, även behandlar batterier. Av det skälet har jag här utvärderat batterier utifrån samma kriterier som övriga varugrupper i detta kapitel. Jag konstaterar att de uppsatta målen på 95 procents insamling har nåtts och att detta är ett system som vilar på en fastställd miljöavgift. Jag gör bedömningen att återvinningen av batterier har inneburit minskade mängder till deponi, hushållning med material och energi och minskade utsläpp av bly. Systemens effektivitet och aktörernas deltagande. Jag konstaterar att systemen för insamling och återvinning av batterier fungerar mycket bra, liksom att aktörernas roller och ansvar är tydliga. Jag noterar dock att Returbatts verksamhet styrs av alltför kortsiktiga avtal. Därigenom blir det svårt att planera långsiktigt för verksam- heten. Avtalen omfattar heller inte hela den verksamhet som Returbatt faktiskt utövar och som är en förutsättning för att alla länkar i återvinningskedjan ska fungera väl. Jag gör därför bedömningen att det finns skäl att se över Retur- batts roll och ansvar. Jag gör bedömningen att återvinningen av batterier är företagsekonomiskt effektiv och samhällsekonomiskt lönsam. Jag gör bedömningen att det inte finns några kon- kurrensproblem med dagens system för återvinning av batterier. Den som vill kan delta i insamlingen av batterier och eventuell förekomst av friåkare får anses som försumbar. Sammanfattningsvis gör jag bedömningen att nuvarande regel- verk för återvinning av batterier fungerar mycket väl. Roller och ansvar för Returbatt behöver dock tydliggöras för att få en bättre helhet och långsiktighet i verksamheten. Utvärdering av hur producentansvaret har fungerat 3.9.1 Regelverk för batterier Den svenska lagstiftningen omfattar 1.Förordning (1997:645) om batterier (Batteriförordningen) 2.Förordning om producentansvar för bilar, SFS 1997:788 samt bilskrotningslagen (1975:343) och bilskrotningsförordningen (1975:348) vilken genom SFS 2000:1436 respektive 2000:1437 ändrades . Regelverken för batterier beskriver inte producentansvar som så- dant. Detta återfinns i stället i regelverken för bilar. Av batteriförordningen (SFS 1997:645) som omfattar samtliga miljöfarliga batterier, kvicksilver, kadmium och bly framgår följ- ande: Kommunerna ansvarar för insamling, sortering och borttrans- port av alla s.k. småbatterier, dvs. alla batterier utom öppna nikel- kadmium-batterier och blybatterier med en vikt på mer än tre kilo- gram. Den fortsatta texten i detta avsnitt handlar enbart om bly- batterier med en vikt på om inte annat anges. Den som yrkesmässigt säljer batterier ska informera konsumen- terna var de kan lämna kasserade batterier. Enligt § 11 är den som yrkesmässigt tillverkar, till för in, överlåter eller saluför blybatterier över skyldig att ta emot kasserade sådana blybatterier och att transportera dem till en anläggning för bort- skaffande eller återvinning. Här kommer Returbatts verksamhet med insamlingen in, vilken beskrivs närmare i avsnitt 3.9.3. Förordningen anger vidare att det föreligger uppgiftsskyldighet angående den mängd miljöfarliga batterier, dvs. både bly- och övriga miljöfarliga batterier, som överlåtits eller förts in samt att en avgift utgår för varje batteri som överlåts på den svenska mark- naden eller förts in för eget bruk. är central till- synsmyndighet och är mottagare av rapporter och avgifter. Av- giften ska betalas in kvartalsvis och får användas till 1.bortskaffande och återvinning av miljöfarliga batterier, 2.information som behöver spridas för att uppnå det syfte (att förhindra utsläpp i miljön av kadmium, kvicksilver och bly från batterier) som anges i denna förordning, 3.kommunernas sortering av miljöfarliga batterier, 4.insamling av blybatterier, Utvärdering av hur producentansvaret har fungerat 5.Naturvårdsverkets handläggning av de uppgifter som ska läm- nas och som avser miljöfarliga batterier. Det finns EU-regler som omfattar blybatterier. 1.Direktivet av om batterier och ackumula- torer (91/157/EEG) och senare, (93/86/EEG), (98/101/EG), som innehåller regler angående vissa farliga ämnen. Detta direktiv omfattar alla slags miljöfarliga batterier, dvs. icke endast blybatterier. 2.EG-direktivet (2000/53/EG) av om ut- tjänta fordon. Batteriet ingår som en komponent i bilen. I artikel 7 i batteridirektivet 91/157/EEG, vars syfte är att tillnärma medlemsstaternas lagstiftning om återvinning och kontrollerat bortskaffande av sådana förbrukade batterier och ackumulatorer som innehåller farliga ämnen (specificerade ämnen är bl.a. bly), framgår kortfattat att medlemsstaterna ska säkerställa att insam- lingen organiseras effektivt. Åtgärder får införas för att uppmuntra återvinning baserat på välgrundade ekologiska och ekonomiska kriterier och inte medföra en snedvridning av konkurrensför- hållandena. I artikel 6 står bl.a. att medlemsstaterna ska upprätta program för att förverkliga ett antal målsättningar, bl.a. främjande av forskning i syfte att minska innehållet av farliga ämnen och att öka användningen av mindre förorenade ersättningsämnen i bat- terier och ackumulatorer, samt forskning om metoder för återvin- ning. Artikel 8 anger att medlemsstaterna ska vidta åtgärder för att konsumenterna ska få nödvändig information om a) de risker som är förknippade med att förbrukade batterier och ackumulatorer bortskaffas utan kontroll, b) märkningen av batterier och ackumu- latorer och c) metoder för att avlägsna inbyggda batterier. Utvärdering av hur producentansvaret har fungerat Tanken bakom batteriförordningen och nådda mål , , bidades på enskilt initiativ inom branschen för att samla in och återvinna uttjänta blybatterier. Riktlinjer för verksamheten utarbetades i samråd med Miljödepar- tementet och har därefter utövats med stöd av departementet och . Det frivilliga ansvaret omfattade hela kedjan från insamling till återvinning med höga miljömål. presenterades batteriutredningen (SOU 1996:8). Av den framgick att Returbatts åtagande betraktades som ett frivilligt producentansvar. Utredningen beskrev också myndigheternas tillsyn, varvid bemyndigats som central tillsynsmyndighet i lagen om kemiska produkter. Vidare beskrevs avsikten med avgiftssystemet och batterifonden och dess användning. Blybatterier betraktas som farligt avfall och omfattas härvid av speciella transport-, export- och lagringsregler. föreslog lagstiftning vilket resulterade i Batteriförordningen (SFS 1997:645) Grundtanken med förordningen återfinns i § 1, som lyder Syftet med denna förordning är att förhindra utsläpp i miljön av kadmium, kvicksilver och bly från batterier. Med batterier avses även batteripaket och ackumulatorer. Det finns ett av statsmakterna fastställt insamlingsmål om 95 pro- cent för blybatterier. undertecknade de nordiska miljöministrarna en gemensam ministerdeklaration om nordiskt samarbete om insamling och återvinning av förbrukade blybatterier där samtliga länder åtog sig en årlig insamlingsnivå om . Returbatt har kunnat påvisa en hög insamlingsgrad och lever upp till insamlingsmålet på . Sedan starten och till och med har blybatteriavfall samlats in. Detta motsvarar nästan 15 miljoner förbrukade startbatterier eller startbatterier, samt förbrukade industri- batterier. Utvärdering av hur producentansvaret har fungerat Jag konstaterar att de uppsatta målen på 95 procents insamling har nåtts och att detta är ett system som vilar på en fastställd miljöav- gift. 3.9.3 Marknad och aktörer Batterimarknaden – importörer och säljare Den geografiska marknaden är . Det säljs i enligt dagens bedömning cirka 1,3 miljoner startbatterier (omräknade till en enhet) eller och cirka 17–industri- batterier. Livslängden på ett startbatteri är 4–och industri- batterier kan leva så länge som . Det går därför inte att jämföra insamlingen med marknaden . Antalet sålda startbatterier ökar med 1–. Försälj- ningen av industribatterier följer industrikonjunkturen och har haft en god tillväxttakt . Det gäller särskilt stand-by batterier för datautrustningar. Samtliga batterier importeras . Det finns ingen produktion av blybatterier vare sig i eller i övriga sedan slutet av . Det finns viss montering av industriceller hos och , men ingen tillverkning av själva cellerna som utgör kärnan i batteriet. De största aktörerna på marknaden är , , och . Batteriimportörerna har bildat en branschförening som kallas Swebatt. Swebatt represente- rar 90–av branschen. Det finns cirka 180 företag, batteriförsäljningsverksamheter som redovisar avgift till . Det finns cirka 180 insamlare. Alla insamlare som uppfyller lagar, förordningar och föreskrifter kan delta i systemet. Dessa företag är både stora och små och finns över hela landet. På större orter finns upp till sex insamlare. De största aktörerna är medlemmarna i samt med dess filialer. Utvärdering av hur producentansvaret har fungerat skrothandlare agerar också som insamlare. Eftersom blybatterierna är klassade som miljöfarliga sker hantering och återvinning, se nedan, på ett rigoröst föreskrivet sätt. Hushåll kan första hand lämna uttjänta blybatterier till bensinstationer, bilverkstäder och biltillbehörsbutiker samt kommunernas återvinningscentraler som utgör en länk i insamlingssystemet. Det samlades in batteriskrot . Detta skrot trans- porterades till återvinningsanläggningen hos Bergsöe i i sin helhet. Anläggningen är den enda i . Där bearbetas avfall även från , , och . Det är tillåtet att exportera batteriavfall. har allt batteriavfall levererats till i . Vid behov och om det blir aktuellt finns möjligheten att ta in andra återvinnare. administrerar insamling och återvinning av för- brukade blybatterier i . Verksamheten har funnits , då man inledde en försöksrörelse med insamling av start- batterier. kom sedan verksamheten igång fullt ut, och inlemmades även industribatterier i systemet. Returbatt drivs utan vinstintresse. Verksamheten finansieras se- dan av en miljöavgift, som varje leverantör av batterier eller varor med batterier i betalar in till . Avgiften är för startbatterier, och per kg för övriga bly- batterier, företrädesvis truck-, stationära- samt stand-by batterier. Verksamheten omsatte och blybatterier samlades in. Företaget ägs av tre grupper med en tredjedel vardera skrothandeln, via Svenska Järn- och Metallskrothandlareföre- ningen, batteribranschen, via och Tudor, återvinningen via Bergsöe. Utvärdering av hur producentansvaret har fungerat Returbatt får äska medel för att täcka sina kostnader för insam- lingen från . De medel som inte förbrukas fonde- ras i den s.k. Batterifonden, som administreras av Naturvårdsver- ket. Fonden uppgick vid slutet av till . Returbatt har efter upphandling fått avtal med Naturvårds- verket för en period , eller till och med , med option förlängning. Detta avtal avser endast administrationen av verksamheten. Avtal för ersättning till insamlingsledet föreligger för . 3.9.4 Utvärdering av miljöeffekter Minskade mängder till deponi Inget insamlat bly deponeras. Allt går till återvinning. Hushållning med material och energi Alla blybatterier som samlas in återvinns. Av batteriets totala vikt utvinns bly i form av blylegering. Av detta åter- vinns i stort sett som sedan används i nya batterier. Blyinnehållet i ett nytt batteri utgörs till av återvunnet legeringsbly. Eftersom det inte finns någon produktion av blybatterier i exporteras legeringen. Vid antagandet att man vid nyproduktion av batterier använder återvunnet bly betyder detta att nytt bly endast behöver brytas till , dvs. utan återvinning skulle man behöva bryta nytt bly. Svavelsyra och energi återvinns också ur blybatterier. Återvinning är en process som är betydligt skonsammare för miljön är utvinning av nytt bly genom gruvdrift. Återvinning inne- bär hushållning med både energi och material. Genom att via nya processer öka återvinnings- och renhetsgraden av bly ur skrotade batterier kan behovet av bly som nyråvara successivt minska. Batteriet består av blymaterial, separatorer (plast), kärl (plast) och svavelsyra, dvs. huvudsakligen av bly plast och syra. Processen hos Bergsöe innebär att energiinnehållet i plasten tas till Utvärdering av hur producentansvaret har fungerat vara som fjärrvärme. Ur slaggen återvinns svavel och bly. Det finns anläggningar utanför , där även plasten återvinns. Minskade utsläpp av miljöskadliga ämnen Huvudsyftet med batteriförordningen är att hindra utsläpp av kadmium, kvicksilver och bly från batterier. Bly och syra klassas som farliga ämnen. Det finns speciella lagar, förordningar och före- skrifter som reglerar insamling, hantering, lagring, transport och återvinning av dessa kemiska ämnen. Risken för oönskade utsläpp är därför låg.