sou · GPB379d1 · 2002-01-01 00:00:00 — För de personer i samma åldersintervall som hade erfarenhet av långvarig arbetslöshet ökade däremot andelen som saknade kontantmarginal från till . Denna negativa utveckling avspeglas också i att personer med erfarenhet av långvarig arbetslöshet hade en påtagligt sämre utveckling av den psykiska hälsan än övriga grupper. Andelen med psykiska hälsoproblem ökade från närmare 5 till bland dem med erfarenhet av långvarig arbetslöshet, vilket kan jämföras med en ökning från 4 till 7 pro- cent bland övriga. Det bör påpekas att det i dessa avseenden inte tycks finnas några skillnader mellan de långvarigt arbetslösa som befunnit sig i arbetsmarknadsåtgärder och de personer som till största delen varit öppet långvarigt arbetslösa. Socialbidragstagandets omfattning har relativt väl följt utvecklingen i den svenska samhällsekonomin. registrerades en mycket kraftig uppgång med stigande bidragskost- nader, längre bidragstider och allt fler i behov av hjälp. I takt med de bättre tiderna sjönk sedan såväl kostnader som andel bidrags- tagare i befolkningen två avslutande år, medan längden på bidragstiderna fortsatte att öka. Antalet personer som fick socialbidrag eller mer under ett kalenderår var 1999 mer än dubbelt så många som 1990, medan det mer kortvariga bidragstagandet var tillbaka på ungefär samma nivåer som de som rådde 1990. Långvarigt socialbidragstagande är med andra ord inte bara något som karakteriserar det gångna decenniet i stort, utan utgör också en problematik som inför 2000-talet etablerats på väsentligt högre nivåer än tidigare i modern tid. Välfärdspolitiskt finns en uppenbar logik i att betrakta långvarigt socialbidragstagande som mer proble- matiskt än de socialbidragsbehov som uppstår på grund av mer tillfälliga svårigheter. Detta gäller oavsett om man ser bidrags- tagandet som en indikator på hur väl övriga välfärdssystem funge- rar eller om man beaktar den grad av marginalisering eller utan- förskap som drabbar de enskilda socialbidragstagarna. Generellt sett skiljer sig långvariga socialbidragstagare från dem som har mer kortvariga behov på samma sätt som socialbidragstagare totalt sett skiljer sig från befolkningen i övrigt. Bidragstagandets varaktighet samvarierar således med sämre arbetsmarknadsförankring, lägre utbildning, sämre politiska och ekonomiska resurser, flyktingstatus samt sämre fysisk och psykisk hälsa (1999a). Flyk- tinginvandringen avsatte tydliga spår och antalet utländska medborgare med långvarigt socialbidragstagande (minst tio månaders bidrag under ett kalenderår) blev drygt fem gånger större . Motsvarande ökning bland svenska medborgare var ungefär hälften så stor. Ökningen av det långvariga socialbidragstagandet var särskilt koncentrerad till utom- europeiska invandrare och till dem som vistats relativt korta perioder i (a.a.). 25 Detta avsnitt bygger på och (SOU 2001:54) underlag till kommittén, se Bilaga 4. Kommitténs analyser visar att de som en gång blivit beroende av socialbidrag (minst tio månaders bidrag under ett kalenderår) framgent hade stora svårig- heter att etablera självförsörjning. Ytterst få tog steget ut på den öppna arbetsmarknaden och socialbidrag utgjorde en viktig in- komstkälla för påfallande många också som sträckte sig . I Tabell 1:18 visas hur stora andelar av långvariga socialbidragstagare som övergick till andra försörjningsformer , respektive . Tabellen läses på så vis att om till exempel av kvinnorna övergick till kategorin ej långvarigt socialbidrag så kvarstod resterande i långvarigt socialbidragstagande under uppföljningsåret. Övergångar från långvarigt socialbidragstagande till annan status , respektive 1997 och 1998. Invandrare -i : aKategorierna för annan status är ett urval av dem som redovisas av (2001). Vad tabellen visar är att svårigheterna ökat för i stort sett samtliga grupper och oavsett vilket mått som används. Ungdomar utgör ett undantag härvidlag genom att deras övergångar från socialbidragstagande och till arbete i slutet av decenniet ligger nivåer som är jämförbara med dem som rådde i början av decenniet. Mot bakgrund av att ungdomarnas socialbidragsbehov i särskilt stor utsträckning kan beskrivas som konjunkturberoende, är deras jämförelsevis gynnsamma utveckling inte direkt överraskande. Nivåmässigt handlar det dock om siffror som också för ung- domarna beskriver ett allt annat än positivt utfall. Den relativt sett sämsta utvecklingen kan iakttas för invandrare med korta vistelsetider och försämringen gäller framför allt deras chanser att över huvud taget lämna det långvariga socialbidragstagandet. I ljuset av att också flyktinginvandrares försörjningsproblem i hög grad är avhängiga arbetsmarknaden, är det anmärkningsvärt att endast var fjärde person i gruppen förmådde bryta sitt långvariga bidragstagande . Uppföljningar förstärker bilden av gruppens svårigheter i detta avseende. De data som föreligger medger inte detaljerade analyser med 1999 som uppföljningsår, men vi vet att andelen som lyckades bryta sitt långvariga socialbidrag för såväl män som kvinnor var lägre detta år jämfört med . Det är också noterbart att andelen som lyckades lämna ett långvarigt socialbidragsberoende endast var marginellt högre jämfört med . Sålunda har återhämtningen mer gynnsamma avslutande år varit begränsad. 1.3.9Särskilt utsatta grupper och sociala problem Alkohol- och narkotikamissbruk ger upphov till betydande problem i samhället. Det handlar både om direkta fysiska skador på den person som missbrukar, och om sociala skador. Till den senare typen av problem hör exempelvis misshandel och annan miss- bruksrelaterad kriminalitet samt negativa konsekvenser för barn som växer upp i hem där missbruk av alkohol och/eller narkotika förekommer. Alkoholkonsumtionen uppvisar generellt sett ett starkt samband med utvecklingen av alkoholrelaterade skador och dödlighet. stabiliserades en uppåtgående trend 26 Avsnittet baseras i huvudsak på (SOU 2000:38) underlag till kommittén, se Bilaga 4, och på uppgifter från CAN (2001). vad gäller olika indikatorer på alkoholmissbruk. Systembolagets försäljningssiffror uppvisar en tämligen stabil nivå – försäljningen sjönk ren alkohol per invånare () till 1999. Den skattade totalkonsumtionen uppvisar däremot en svag ökning per person och år (m.fl. 1999; Leifman m.fl. 2000). Det finns dock inte några indikationer i form av exempelvis antalet levercirrhoser, dödsfall med alkoholdiagnos och dödlighet i alkoholrelaterade sjukdomar som tyder på att det tunga alkohol- missbruket har ökat generellt sett . Undersökningar visar att det har skett vissa förskjutningar i alkoholkonsumtionen mellan olika grupper . I den vuxna befolkningen visar kvinnorna, men inte männen, en svag ökning av konsumtionen. Männen uppger dock fortfarande en klart högre konsumtion. En mer tydlig trend kan iakttas vad gäller ungdomars alkoholkonsumtion. Såväl den genomsnittliga alkoholkonsumtion som berusningsdrickandet har ökat både bland pojkar och flickor (i årskurs 9) . För flickor minskade dock berusnings- drickandet något under andra hälften av decenniet. Man har vidare kunnat konstatera ett samband mellan ungdomars ökade alkohol- konsumtion och den ökning som skett av andelen alkohol som konsumeras på restaurang. Sammantaget har den målsättning om en minskning av den totala alkoholkonsum- tionen som antogs av inte uppfyllts. har såväl det mer tillfälliga och experimentella narkotikaanvändandet som det tunga narkotikamissbruket ökat i omfattning. Undersökningar visar att både andelen ungdomar som prövat narkotika och andelen som använt narkotika under senaste månaden har ökat kraftigt (i det förra fallet från bland mönstrade 1999, och från bland eleverna i årskurs av pojkar- na respektive av flickorna 1999). Nivåerna som förelåg är i stort jämförbara med dem som rådde . Även andelen av den vuxna befolkningen som uppgav att de prövat narkotika ökade . Det tunga missbruket (som brukar definieras som allt injektionsmiss- bruk respektive regelbunden användning av narkotika oavsett intagningssätt) går att följa utifrån en rad olika indikatorer. har det genomförts antalsräkningar av tunga missbrukare i . Dessa undersökningar är behäftade med vissa problem vilket gör att resultaten bör tolkas försiktigt. Dessa studier tyder dock på att det har skett en ökning av det tunga missbruket i , särskilt då det skattade antalet tunga missbrukare ökade från omkring 19 000 till 26 000 (m.fl. 2001). Denna utveckling kan förklaras dels av en ökad nyrekrytering i så måtto att antalet tunga missbrukare som är har ökat, dels av att etablerade missbrukare inte i någon större omfattning har förmåtts bryta sitt missbruk. Av denna sistnämnda orsak har genomsnittsåldern i missbrukar- gruppen ökat från 1992 till 1998. Andelen kvinnor bland missbrukarna har hållit sig tämligen stabil . Andra indikatorer på det tunga narkotikamissbruket (till exem- pel beslagsuppgifter från polis och tull, antal personer som miss- tänks för narkotikabrott, antal personer som vårdats för narkotika- relaterade diagnoser och antalet narkotikarelaterade dödsfall) be- kräftar någorlunda bilden av att antalet missbrukare har ökat . En del av nivåökningarna kan dock ha andra orsaker än ett ökat antal missbrukare. Exempelvis kan ökningen av den nar- kotikarelaterade dödligheten delvis bero på att personerna i missbrukargruppen blivit äldre, vilket berördes ovan. Det förefaller dock rimligt att dra slutsatsen att resultaten från de tre antals- räkningarna tillsammans med de alternativa indikatorerna speglar en faktisk uppgång av det tunga narkotikamissbruket under 1990- talet. Kunskaperna om välfärdens utveckling bland drogmissbrukare är begränsade, även om det kan sägas att gruppen generellt sett är utsatt för mycket ofärd. Tillgängliga data tyder vidare på att det skett en förskjutning mot en alltmer marginaliserad narkoman- population under 1990-talskrisens inledande år (2000) samt att situationen ytterligare förvärrats åtminstone vad gäller de tunga narkotikamissbrukarnas arbetsmarknadsanknytning (m.fl. 2001). Brottslighet kan på flera sätt betraktas som ett välfärdsproblem, inte minst för de människor som utsätts för brott. Kommittén har tidigare visat att andelen av den totala befolkningen som utsatts för 27 Avsnittet baseras i huvudsak på och underlag till kom- mittén (SOU 2001:54), se Bilaga 4. våld eller hot inte ökat . Vidare är det känt att utsatthet för brott i högre utsträckning drabbar grupper som har andra välfärdsproblem, och att det bland vissa särskilt utsatta grupper finns tendens till ökad utsatthet för våld (se ovan samt Estrada & 2001). Kriminalitet är också viktigt att uppmärksamma med tanke på att uppväxtförhållanden och livsvillkor för i synnerhet de mest marginaliserade lagöver- trädarna kännetecknas av ofärd (2001). bröts efterkrigstidens mer eller mindre kon- tinuerliga ökning av antalet polisanmälda brott i och nivån stabiliserades kring en miljon anmälda brott (Brottsföre- byggande rådet 2001). av dessa anmälningar handlar om stöld eller skadegörelse. Utvecklingen vad gäller polis- anmälda våldsbrott skiljer sig från denna generella trend och visar en tydlig ökning. Det finns vissa problem med att använda kriminalstatistiken som indikator för brottsutvecklingen, i synnerhet vad beträffar våldsbrott där förändringar av anmälnings- benägenheten tydligt påverkar utfallet. Ett viktigt komplement utgörs av SCB:s ULF-undersökningar där ett urval av befolkning intervjuats om sin utsatthet för brott. An- delen i befolkningen som rapporterar utsatthet för stöld eller skadegörelse uppvisar en ökning och därefter en ut- planing. Utvecklingen av medborgarnas självrapporterade utsatthet för stöld eller skadegörelse kan därför sägas bekräfta utvecklingen såsom den framträder i kriminalstatistiken. Den kraftiga ökningen av våldsbrottsligheten som antyds av kriminalstatistiken bekräftas däremot inte av offerundersökningarna. Åren 1990 1999 uppvisar andelen män i befolkningen som utsatts för våld eller hot en stabil nivå på , medan kvinnors utsatthet ökade från (se avsnitt 1.2.5). En annan källa som ofta utnyttjas vid beskrivningar av våldsutvecklingen är dödsorsaks- statistiken, som har den fördelen att den är behäftad med ett mini- malt mörkertal då i princip allt våld med dödlig utgång kommer till polisens kännedom. Vidare är våldsrelaterade dödsfall en indikator på det mer allvarliga våld som förekommer bland särskilt utsatta grupper. Enligt dödsorsaksstatistiken har det dödliga våldet inte ökat i . En stor del av intresset för kriminalitet fokuseras på ungdoms- brottslighet och frågan om ungdomsbrottslighetens utveckling har varit omdiskuterad inom kriminologin (Estrada 1999). Mycket talar emellertid för att utvecklingen av antalet unga lagöverträdare (vanligtvis i åldrarna 15 ) legat relativt stilla , efter en kraftig ökning . Ett undantag utgörs dock av våldsbrottsligheten där utvecklingen är svårtolkad, i likhet med vad som gäller för befolkningen i stort. Å ena sidan uppvisar de i kriminalstatistiken registrerade miss- handelsbrotten bland unga en tydlig ökning från slutet av 1980- talet och framåt. Å andra sidan framkommer mer stabila mönster utifrån alternativa indikatorer, såsom offer- och självrapportunder- sökningar och förekomsten av dödligt våld bland unga (Estrada 2001). Det finns i princip inga uppgifter om välfärdens utveckling bland lagöverträdare. Genom en levnadsnivåundersökning som genom- förts av vid finns dock möjlighet att belysa välfärdssituationen för de omkring 4 000 personer som satt i fängelse (och som därmed representerade de mest marginaliserade lagöverträdarna) en given dag (1999). I undersökningen användes ett flertal av de välfärdsmått som Kommittén Välfärdsbokslut nyttjat i analyserna av befolkningen i stort. Inte oväntat är skillnaderna gentemot totalbefolkningen mycket stora till fångarnas nackdel. Med så gott som varje förekommande definition framstår fångarna som grupp som marginaliserade, utslagna eller socialt utestängda. Kunskaperna om hemlöshetens orsaker, omfattning, karaktär och konsekvenser är bristfälliga, vilket delvis har att göra med att det saknas en allmänt vedertagen definition av vilka som är att betrakta som hemlösa. Nationella kartläggningar har endast gjorts sporadiskt och utifrån delvis olika definitioner och avgränsningar. Samtliga befintliga uppskattningar av antalet hemlösa bör därför tolkas med försiktighet. En grov uppskattning ger vid handen att hemlöshetens om- fattning har varit relativt eller möjligen minskat något . Vid den rikstäckande räkning av antalet hemlösa som utförde (1994) framkom att det då fanns närmare 10 000 hemlösa i landet. genomförde (2000b) ytterligare en studie, och 28 Detta avsnitt bygger i huvudsak på Hans Swärds (SOU 2000:37) underlag till kommittén, se Bilaga 4. uppgick antalet till knappt 8 500, vilket motsvarar en minskning med . Det är dock inte säkert att skillnaden kan tolkas som en reell minskning, eftersom defi- nitionen av vem som är hemlös hade skärpts något i den senare undersökningen. Det bör också påpekas att det finns vissa problem behäftade med att uttala sig om hemlösheten utifrån de två mättidpunkterna 1993 och 1999. Vissa uppgifter talar för att utvecklingen var särskilt problematisk inledande år, för vilka det alltså saknas rikstäckande statistik. Bland annat är det känt att antalet vräkningar ökade , vilket kan ha åtföljts av ökad hemlöshet (Flyghed & 1994). Även om man utifrån de data som finns tillgängliga inte kan spåra någon ökning av antalet hemlösa , finns det uppgifter som tyder på att andelen som hade allvarliga och om- fattande problem i slutet av decenniet var större än vid decenniets inledning (1999; 1999). Enligt skedde en ökning av andelen av de hemlösa som hade missbruksproblem (från ungefär två tredjedelar till ) och psykiska problem av sådan art och omfattning att de krävde behandling (från ). Vidare var antalet hemlösa personer som var uteliggare eller bodde på härbärge – en i sammanhanget liten grupp – större 1999 än 1993 (2000b). 1.4Sammanfattning: Individuella resurser En översikt av det slag vi givit här inbegriper välfärdsresurser av mycket varierande slag och utvecklingsförlopp som sammanvägda inte alltid är möjliga att tolka i termer av förbättringar eller försämringar. Vårt fokus har emellertid mer tydligt varit riktat mot tillstånden inledning respektive slut medan framställningen i mindre utsträckning än i kommitténs tidigare arbeten behandlat resursernas variationer mellan de två tidpunkterna. Trots detta kan mängden redovisad information tyckas svåröverskådlig. Kriterierna på välfärdsproble- men är inte bara många till antalet, de härrör också från en mängd olika källor och särredovisas för ett stort antal grupper. Vi menar dock att det vi valt att belysa har en självklar välfärdspolitisk relevans. Detta gäller inte bara i de fall utvecklingen beskriver ökade klyftor eller generella försämringar . Det finns också skäl att beakta och söka dra lärdomar av de fall då välfärden kunnat upprätthållas eller till och med förbättras . Ser vi till hur välfärden utvecklats för det svenska folket som helhet, kan vi inledningsvis konstatera att det finns en mängd områden där levnadsvillkoren är bättre än vid dess inledning. Detta gäller löner, utbildningsnivåer och dödlighet i befolkningen (generellt och bland spädbarn). På dessa områden kan utvecklingen beskrivas som gynnsam, även om graden av förbättring uppvisar variationer. Att framförallt var en period av stora påfrestningar på den svenska välfärden speglas i det faktum att antalet områden där välfärdsresurserna kan sägas ha minskat överstiger antalet områden där det kunnat konstateras en ökning. Försämringar kan avläsas på områden som sysselsättning, arbetslöshet och psykiskt välbefin- nande samt vad gäller förekomsten av låga inkomster, bristande kontantmarginaler och jäktiga arbeten. Vidare ökade andelen lång- variga socialbidragstagare markant som missbruket av narkotika ökade i omfattning efter en längre tids nedgång. Ten- denser till ökad ofärd kan också iakttas i form av en viss ökning av förekomsten av dålig hälsa och det vi kallat anhopning av ofärd. Vissa av de områden där välfärdsnettot över decenniet är negativt är mycket tydligt kopplade till arbetsmarknaden och de försörj- ningsmöjligheter denna ger. Här har dock utvecklingen , liksom under de inledande åren av , varit klart mer gynnsam. Andra områden är mer indirekt bundna till den samhällsekonomiska utvecklingen, och här var återhämtningen mer begränsad eller helt obefintlig. På ytterligare några områden är levnadsvillkoren vid decenniets slut i princip desamma som vid dess inledning. Detta gäller dis- ponibla inkomster, politiska resurser, social förankring samt oro respektive utsatthet för våld. Inkomstojämlikheten ökade totalt sett , men mer som en effekt av vad som hände i högre inkomstskikt än av vad som hände i lägre. Hur denna för- ändring ska värderas i sig är inte givet ur det välfärdsperspektiv som kommittén omfattar, men i förlängningen är det sannolikt att den förstärker eller permanentar existerande resursskillnader mellan olika samhälleliga skikt. Klass är en grundläggande socioekonomisk kategori som innebär att välfärden fördelas olika beroende på var i den sociala strukturen individer befinner sig. Arbetare, och särskilt arbetare i okvalifice- rade yrken, har sämre resurser än tjänstemän på i stort sett samtliga välfärdsområden. Klasskillnaderna var mycket påtagliga vad gäller hälsa, utbildning, fysiskt krävande arbeten, inkomster och löner. Dessa skillnader har i allt väsentligt bestått , men inte ökat i någon nämnvärd omfatt- ning. i ett längre tidsperspektiv innebär detta att tidigare decenniers utveckling mot minskade klassklyftor bromsats upp. Ett område där klasskillnaderna var väsentligt större i slutet än är arbetslöshet och sysselsättning, där utvecklingen totalt sett var mer negativ för arbetargruppen. Den viktigaste slutsatsen vad beträffar kön och individuella välfärdsresurser är att de tydliga könsskillnaderna består. Kvinnor har sämre välfärd än män på flera centrala områden, främst vad gäller ekonomi, arbete och hälsa. Bristande ekonomiska resurser, såsom avsaknad av en ekonomisk buffert, är mer vanligt förekommande bland kvinnor än bland män. Kvinnors sysselsätt- ningsnivå är lägre än mäns och fler kvinnor än män uppger att de har ett jäktigt eller fysiskt krävande arbete. Kvinnor har också sämre självskattad hälsa och rapporterar fler långvariga sjukdomar och mer oro och ångest. På några områden är dock kvinnors välfärd bättre än mäns. Kvinnor har längre livslängd, bättre social för- ankring och något bättre utbildning. Utvecklingen för unga kvin- nor har varit särskild gynnsam med avseende på hur många som har nått en högskoleexamen. Sammantagna visar våra analyser att kvinnor generellt sett inte drabbats hårdare än män av 1990-talets ekonomiska kris och förändringarna i välfärdssyste- Slutsatsen är att könsskillnaderna består, men att de inte har ökat. Det finns dock några viktiga undantag. Det främsta utgörs av det faktum att den psykosociala arbetssituationen har förvärrats mer för kvinnor än för män. Den ökade förekomsten av tids- begränsade anställningar är också en förändring som framförallt berört kvinnor. Bland kvinnorna är ensamstående mödrar en särskilt utsatt grupp, främst på de områden som gäller försörjning. Över hade de ensamstående mammorna sämre inkomster, större försörjningsproblem, högre arbetslöshet och lägre löner jämfört med befolkningen i övrigt. De uppvisade också större före- komst av jäktigt och fysiskt krävande arbete, större anhopning av välfärdsproblem och en högre utsatthet för våld än befolkningen i övrigt. De ensamstående mödrarna är också en av de grupper för vilka utvecklingen i förhållande till befolkningen i övrigt varit sämst. Framförallt gäller denna negativa utveckling de väl- färdsproblem som är kopplade till arbete, inkomster och hälsa. Gruppens inkomster från förvärvsarbete har utvecklats sämre än andras, vilket har att göra med höga arbetslöshetsnivåer och en ogynnsam utveckling av arbetstiden för de ensamstående mödrar som har ett arbete. En annan grupp som hade stora svårigheter på arbetsmarknaden var de utrikes födda. I likhet med många andra grupper som tappade mark gick invandrarna in i decenniet med från början sämre förutsättningar på de allra flesta områden, såsom hälsa, psykiskt välbefinnande, sysselsättning, in- komster, social förankring och politiska resurser. Gruppens relativa position försvagades sedan ytterligare med avseende på framförallt sysselsättning och följaktligen också förvärvsinkomster. De utrikes födda är emellertid en mycket heterogen grupp för vilken välfärds- nivåerna till stor del bestäms av vistelsetiden i och varifrån i världen invandringen skett. Ju kortare vistelsetiden är och ju mindre ekonomiskt utvecklade delar av världen invandringen skett ifrån, desto sämre blir individens resurser. Detta innebär att in- vandrargruppens specifika svårigheter i stor ut- sträckning bars av dem som anlände hit som flyktingar när arbets- marknadssituationen var som mest problematisk. Vad gruppen ungdomar krisår delade med de nyanlända invandrarna var en mycket uttalad problematik gällande tillträdet till arbetsmarknaden, orsakad inte bara av den fallande sysselsättningen utan också av relativa svårigheter att konkurrera om de existerande jobben. Avsaknaden av tidigare arbetsmarknads- förankring innebar vidare, för bägge grupperna, att man sällan var kvalificerade för arbetslöshetsersättning och därför i grad hänvisa- des till socialbidrag för att klara sin försörjning. För andra blev utbildning en utväg och sammantaget har utvecklingen inneburit att den så kallade etableringsåldern, det vill säga den ålder vid vilken av en årskull har sysselsättning, steg med för män och för kvinnor . En oroande trend var annars den kraftiga ökningen av de ungas – och i synnerhet de unga kvinnornas – psykiska ohälsa.