sou · GPB328d3 · 2002-01-01 00:00:00 — Ett beslags karaktär av konfiskerings- eller utredningsbeslag beror av syftet med beslaget. Syftet med ett utredningsbeslag får inte vara att hindra vidare spridning av en framställning. I praktiken påträffas det sällan mer än ett eller ett fåtal exemplar av ett videogram vid en hus- rannsakan. Dessa exemplar tas då i utredningsbeslag. De kan dock ut- göra hela den kända upplagan, varvid effekten av utredningsbeslaget kan bli densamma som vid ett konfiskeringsbeslag, fast med möjlighe- ter till förlängning av tiden för väckande av åtal. Det torde inte heller finnas något hinder mot att ta ett s.k. masterband i utredningsbeslag; det får dock inte tas i konfiskeringsbeslag trots att verkställigheten av ett beslut om konfiskering träffar också masterbandet (se 5 kap. 6 § andra stycket och 7 kap. 3 § första stycket YGL samt 10 kap. 1 § och 8 § första stycket TF jämförda med 10 kap. 14 § TF). Även vid ett ut- redningsbeslag av ett masterband kan effekten av beslaget bli att vidare spridning hindras. Det sagda visar att gränsen mellan konfiskerings- och utredningsbeslag, trots den principiella skillnaden, i praktiken ofta är svår att upprätthålla. Ett beslag av ett masterband kan också ligga på gränsen till vad som med hänsyn till det s.k. censurförbudet kan anses tillåtet, eftersom det senare under utredningen kan visa sig att video- grammet inte var spritt på sådant sätt som krävs för ett ingripande. Enligt Justitiekanslerns uppfattning kan det inte anses helt klart att den enskilde har möjlighet att på sätt som anges i 27 kap. 6 § rätte- gångsbalken få ett utrednings- eller konfiskeringsbeslag prövat i dom- stol innan åtal har väckts (se 7 kap. 3 § första stycket och 11 kap. 1 § andra stycket YGL, 10 kap. 1 §, 2 §, 5 § första stycket och 14 § TF, 14 kap. 5 § första stycket TF samt 11 kap. 3 § tillämpningslagen; jfr 1993/94:118 s. 22 f. och promemoria Några rättegångsfrågor i tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål /departe- mentets dnr 93-3481/ s. 14 ff). Såvitt känt har frågan inte prövats av domstol. Frågan om på visst sätt preciserade beslut om beslag m.m. Enligt 7 kap. 3 § andra stycket YGL (vilken bestämmelse är tillämplig vid både konfiskeringsbeslag och utredningsbeslag) skall varje beslut om beslag ange det eller de avsnitt av framställningen som har föranlett beslaget. Enligt paragrafens tredje stycke (vilken bestämmelse är till- lämplig endast vid konfiskeringsbeslag, jfr 10 kap. 8 § andra stycket och 14 § TF) skall bevis om att beslag har beslutats utan kostnad till- ställas den som beslaget verkställs hos samt den som har låtit framställa filmen eller ljudupptagningen. Beviset skall innehålla uppgift om det eller de avsnitt i framställningen som har föranlett beslaget. I fråga om konfiskeringsbeslag kan de angivna bestämmelserna i 7 kap. 3 § andra och tredje styckena sägas innebära att Justitiekanslern inte kan besluta om ett sådant beslag innan något exemplar först har tagits som utredningsbeslag och därefter har granskats. Vid utred- ningsbeslag kan emellertid skyldigheten enligt paragrafens andra stycke att ange det eller de avsnitt av framställningen som har föranlett beslaget inte fullgöras, eftersom filmerna måste granskas innan någon sådan uppgift kan lämnas. Den ofta mycket tidsödande granskningen av videogram sker efter ett utredningsbeslag inte endast hos Justitiekans- lern utan vid misstanke om olaga våldsskildring också hos Statens bio- grafbyrå. Vid misstankar om barnpornografibrott i filmer sker numera en liknande granskning vid . Enligt 5 kap. 5 § tillämpningslagen har Justitiekanslern möjlighet att begära s.k. referensband av bl.a. filmer och ljudupptagningar som skall bevaras enligt samma lag. Skyldigheten att bevara och att på begäran lämna ut referensband åvilar, såvitt avser filmer och ljudupptagningar, den som har låtit framställa upptagningen respektive importören. Det kan hävdas att möjligheten att begära referensband bör utnyttjas för att först genomföra en granskning av den aktuella upptagningen och att Justitiekanslern därefter kan fatta beslut om beslag, varvid han på ett fullständigt sätt bör kunna ange de avsnitt som har föranlett beslaget. Från mera principiella utgångspunkter kan det emellertid med hänsyn bl.a. till den misstänktes intressen ifrågasättas huruvida möjligheten att beställa referensband bör användas som ett förstadium till en förunder- sökning när det uppkommit mera konkreta misstankar om ett yttrande- frihetsbrott. Möjligheten att begära referensband kan inte heller ut- nyttjas i alla utredningar. I många fall finns redan t.ex. genom reklam- material och andra uppgifter väl grundade misstankar om yttrandefri- hetsbrott innan aktuella upptagningar har granskats. En begäran om re- ferensband kan då varna den misstänkte och medföra att han inför en eventuellt förestående husrannsakan undanskaffar sina exemplar av de aktuella upptagningarna och annat bevismaterial. Är det fråga om ano- nyma videogram är det inte heller känt vem en begäran om referens- band kan riktas mot. Ett annat problem är hur gärningsbeskrivningar och konfiskerings- yrkanden enligt YGL skall utformas. Av 45 kap. 4 § första stycket 3 följer att åklagaren i stämningsansökan skall ange den brottsliga gärningen med angivande av tid och plats för dess förövande och de övriga omständigheter som erfordras för dess kännetecknande. YGL kriminaliserar, såvitt nu är i fråga, vissa slags skildringar. Hur preciserad en gärningsbeskrivning behöver vara är en omtvistad fråga. Särskilda problem har visat sig uppkomma vid åtal för yttrandefrihets- brott i videogram. Dessa problem har visst samband med skyldigheten att ange de avsnitt av framställningen som kan anses brottsliga redan vid det första beslutet om beslag. I specialmotiveringen till 5 kap. 6 § andra stycket andra meningen YGL uttalas också att det, såvitt gäller de föremål som är till särskilt för att mångfaldiga framställningen, är tillräckligt att de behandlas så att de kan användas för att framställa ytterligare exemplar av upptagningen. Detta skulle öppna en möjlighet att använda föremålen, om det brottsliga avsnittet elimineras, t.ex. vid kopiering från ett masterband (se prop. 1990/91:64 s. 126; jfr även 7 kap. 7 § andra stycket TF och , Om konfiskation av tryckt skrift, Statsvetenskaplig tidskrift 1951, s. 135 f.). Justitiekanslern brukar i en bilaga till stämningsansökan, till vilken bilaga gärningsbeskrivningen hänvisar, ange de sekvenser i ett video- gram som Justitiekanslern anser ha ett brottsligt innehåll och kortfattat redogöra för innehållet (exempelvis tvång eller piskning). Sekven- serna anges i realtid räknat från videogrammets början. Justitiekanslern åberopar alltid som bevisning uppspelning av videogrammen i åtalade delar och, då fråga är om olaga våldsskildring, Statens biografbyrås ytt- rande med granskningsprotokoll. Förutom att ordningen med angivande av preciserade sekvenser i realtider medför att granskningen av video- grammen blir oerhört resurskrävande innebär denna ordning en del andra problem. Justitiekanslerns, Biografbyråns och domstolarnas vi- deobandspelare visar t.ex. inte sällan olika realtider. En del videogram är också så slitna att de slirar, varvid en och samma videobandspelare vid olika uppspelningar kan ange olika realtider för en och samma se- kvens. Med nuvarande utformning av gärningsbeskrivningarna kan åklagaren behöva justera gärningsbeskrivningarna i de fall uppspel- ningen vid tingsrätten visar en annan realtid än som angivits. Teoretiskt sett är det inte uteslutet att en domstol, om åtalet inte justeras, kan komma att ogilla ett åtal därför att det inte – enligt tingsrättens video- bandspelare – förekommer något åtalbart på videogrammet där Justi- tiekanslern har angett att detta skall förekomma. En ordning som den här beskrivna är inte rimlig. Betänkligt ur rättssäkerhetssynpunkt är att ifrågavarande problem föreligger också när det gäller att avgränsa den gärning beträffande vilken en fällande dom meddelats. Till det anförda kan läggas att ny teknik för upptagningar av rörliga bilder och ljud m.m. kan medföra att det blir än svårare att ange vilka sekvenser i en upptagning som är brottsliga än vad som är fallet med videogrammen. Såvitt Justitiekanslern har sig bekant finns det inte något system för motsvarande precisering när det gäller sekvenser av rörliga bilder som lagrats i digital form och liknande. Ett ytterligare exempel på de svårigheter som kan uppkomma utgör Me- diekommitténs förslag att dator- och videospel skall omfattas av YGL. Vid yttrandefrihetsbrott i sådana spel torde det vara omöjligt att ange den aktuella sekvensen eftersom det kan vara helt beroende av den en- skilde spelaren när och om sekvensen framträder. Enligt Justitiekanslerns uppfattning bör 7 kap. 3 § första stycket YGL ändras på så sätt att sista meningen i 10 kap. 14 § TF inte längre blir tillämplig i fråga om videogram och ljudupptagningar. En sådan änd- ring skulle innebära att vad som sägs i 10 kap. 14 § tryckfrihetsförord- ningen om den tid inom vilken åtal skall väckas efter sådant beslag som avses i nämnda paragraf inte skall tillämpas vid beslag av filmer eller ljudupptagningar enligt YGL. Med en sådan reglering skulle det alltså inte längre gälla någon för väckande av åtal efter utredningsbeslag av filmer och ljudupp- tagningar eller för talan om konfiskering enligt 5 kap. 6 § tredje stycket YGL. Detta skulle, såvitt avser utredningsbeslag, stämma överens med vad som gäller vid beslag enligt . De skäl som åberopades vid upphävandet av den motsvarande regleringen i rätte- gångsbalken torde ha bärkraft även vid utredningsbeslag av filmer och ljudupptagningar (jfr prop. 1994/95:23 s. 114 f.). Justitiekanslern anser vidare att den enskilde bör ges en uttrycklig rätt att på sätt som anges i 27 kap. 6 § påkalla dom- stols prövning av såväl konfiskerings- som utredningsbeslag i både tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål. Detta framstår som nödvändigt av rättssäkerhetsskäl om regleringen av tiderna för åtal efter beslag ändras samt – och oberoende av tiderna för väckande av åtal – mot bakgrund av vad som ovan anförts om svårigheterna att upprätthålla skillnaderna mellan konfiskerings- och utredningsbeslag. En bestämmelse med den- na innebörd bör föras in i 10 kap. 5 § TF. Detta föranleder en ändring också i 10 kap. 14 § TF. Justitiekanslern hemställer också att skyldigheten enligt 7 kap. 3 § andra stycket YGL att i varje beslut om beslag ange det eller de avsnitt av framställningen som har föranlett beslaget skall upphävas såvitt av- ser utredningsbeslag. Motsvarande ändring bör däremot inte ske i 10 kap. 14 § TF. Justitiekanslern vill understryka att den föreslagna ändringen inte gäller konfiskeringsbeslag. Vid väckande av åtal och talan om konfis- kering är det givetvis angeläget att åtalet resp. konfiskeringsyrkandet utformas på ett sådant sätt att de brottsliga sekvenserna kan identifieras på ett tillfredsställande sätt. I lag kan dock inte föreskrivas hur en sådan beskrivning bör utformas utan frågan måste lösas i den praktiska rättstillämpningen. I fråga om skyldigheten enligt 7 kap. 3 § tredje stycket YGL att till- ställa den som har låtit framställa filmen eller ljudupptagningen bevis om att beslag har beslutats bör enligt Justitiekanslerns mening lagtex- ten ändras så att det framgår att denna skyldighet gäller endast för det fall att uppgift om vem som har låtit framställa filmen eller ljudupptag- ningen har lämnats i enlighet med vad som föreskrivs i 3 kap. 13 § första stycket eller det annars är känt vem denne är. Också i TF bör det införas ett motsvarande undantag. lag om ändring i tryckfrihetsförordningen Härigenom föreskrivs att 10 kap. 5, 8 och 14 §§ tryckfrihetsförordning- en skall ha följande lydelse Sedan åtal för tryckfrihetsbrott väckts eller ansökan hos rätten gjorts om skriftens konfiskering, äge rätten förordna om beslag och utgiv- ningsförbud samt häva beslag eller förbud, som tidigare meddelats. Om ett beslag har verkställts utan rättens förordnande, äger den som drabbas av beslaget be- gära rättens prövning av det. I fråga om en sådan begäran och förfarandet med anledning av denna skall tilllämpas vad som är föreskrivet i lag eller annan författning. Då målet avgöres, pröve rätten, om meddelat förordnande fortfaran- de skall bestå. Avvisas målet på den grund att rätten icke är behörig eller skiljer rätten eljest målet från sig utan att prövning av skriftens brottslighet ägt rum och finnes anledning antaga att talan om skriftens konfiskering kommer att föras i annat mål, äge rätten bestämma att för- ordnandet skall bestå under viss, av rätten utsatt tid. Väckes ej talan in- om , vare förordnandet förfallet. Verkställande av beslag å tryckt skrift skall uteslutande omfatta de för spridning avsedda exemplaren av skriften. Bevis om tryckt skrifts tagan- Bevis om tryckt skrifts tagan- de i beslag skall utan avgift till- de i beslag skall utan avgift till- ställas såväl den, hos vilken be- ställas såväl den, hos vilken be- slaget verkställes, som den som slaget verkställes, som den som nehålla uppgift å det eller de nehålla uppgift å det eller de stycken i skriften, vilka föranlett stycken i skriften, vilka föranlett Bevis om beslag behöver dock tillställas den som har tryckt skriften endast om uppgift om vem denne är har lämnats eller det annars är känt vem denne är. Exemplar av tryckt skrift, vilket skäligen kan antas äga betydelse för utredning i tryckfrihetsmål, får tas i beslag. Därvid gäller vad i 2 och 3 §§, 5 § första stycket, 6 §, 7 § första stycket samt 9 § är stadgat. I övrigt skall i tillämpli- ga delar gälla vad som i allmän- het är föreskrivet om beslag. Åtal skall dock alltid väckas inom en månad från det att beslut om be- slag meddelades, om inte rätten på Justitiekanslerns framställ- ning medger att tiden förlängs. Denna lag träder i kraft den Exemplar av tryckt skrift, vilket skäligen kan antas äga betydelse för utredning i tryckfrihetsmål, får tas i beslag. Därvid gäller vad i 2 och 3 §§, 5 § första och andra styckena, 6 §, 7 § första stycket samt 9 § är stadgat. I övrigt skall i tillämpliga delar gälla vad som i allmänhet är föreskrivet om be- slag. Åtal skall dock alltid väck- as inom en månad från det att beslut om beslag meddelades, om inte rätten på Justitie- kanslerns framställning medger att tiden förlängs. lag om ändring i yttrandefrihetsgrundlagen Härigenom föreskrivs att 7 kap. 1 och 3 §§ yttrandefrihetsgrundlagen skall ha följande lydelse Bestämmelserna i 9 kap. 1-4 §§ tryckfrihetsförordningen om tillsyn och åtal skall gälla också i fråga om radioprogram, filmer och ljudupptag- ningar och i fråga om yttrandefrihetsmål. Den tid inom vilken allmänt åtal för yttrandefrihetsbrott skall väck- as är i fråga om radioprogram från det att programmet sändes. Beträffande filmer och ljudupptagningar är tiden från det att upptagningen lämnades ut för spridning. Dock får i lag föreskrivas att filmer inte skall anses ha lämnats ut för spridning förrän de har läm- nats för registrering hos en myndighet. I fråga om olaga våldsskildring och barnpornografibrott gäller vad som är föreskrivet i lag om tid för väckande av talan. Om ett yttrandefrihetsbrott har förövats i en film eller en ljud- upptagning, som saknar någon av de i 3 kap. 13 § första stycket föreskrivna uppgifterna, skall, såvitt annat inte framgår av om- ständigheterna, filmen eller ljudupptagningen anses ha läm- nats ut för spridning när den påträffades. Detta gäller dock inte vid talan mot den som enligt 6 kap. 4 § första stycket svarar för yttrandefrihetsbrott i en ljud- upptagning. Vad som sägs i 10 kap. tryckfri- hetsförordningen om beslag av tryckta skrifter skall gälla också i Vad som sägs i 10 kap. tryckfri- hetsförordningen om beslag av tryckta skrifter skall gälla också i fråga om beslag av filmer och ljudupptagningar. I stället för 10 kap. 6 § och 8 § andra stycket gäller dock vad som föreskrivs i andra och tredje styckena i denna paragraf. Om den tid som avses i 10 kap. 4 § tryckfrihetsförord- ningen med hänsyn till beslagets omfattning eller någon annan omständighet är otillräcklig, får rätten på Justitiekanslerns fram- ställning medge att tiden för- längs. Förlängningen får inte av- se än som är ound- gängligen nödvändig och får om- fatta sammanlagt högst två veck- or. Varje beslut om beslag skall ange det eller de avsnitt av fram- ställningen som har föranlett be- slaget. Beslaget gäller endast de särskilda skivor, rullar eller and- ra delar av upptagningen där dessa avsnitt förekommer. Bevis om att beslag har be- slutats skall utan kostnad till- ställas den som beslaget verk- ställs hos samt den som har låtit framställa filmen eller ljudupp- tagningen. Beviset skall inne- hålla uppgift om det eller de av- snitt i framställningen som har föranlett beslaget. fråga om beslag av filmer och ljudupptagningar. I stället för 10 kap. 6 § och 8 § andra stycket gäller dock vad som föreskrivs i andra och tredje styckena i denna paragraf. Om den tid som avses i 10 kap. 4 § tryckfrihetsförord- ningen med hänsyn till beslagets omfattning eller någon annan omständighet är otillräcklig, får rätten på Justitiekanslerns fram- ställning medge att tiden för- längs. Förlängningen får inte av- se än som är ound- gängligen nödvändig och får om- fatta sammanlagt högst två veck- or. Vid sådant beslag som avses i 10 kap. 14 § tryckfrihetsförord- ningen av filmer och ljudupptag- ningar tillämpas inte vad som där sägs om den tid inom vilken åtal skall vara väckt. Med undantag för beslut om sådant beslag som avses i 10 kap. 14 § tryckfrihetsförordning- en skall varje beslut om beslag ange det eller de avsnitt av fram- ställningen som har föranlett be- slaget. Beslaget gäller endast de särskilda skivor, rullar eller and- ra delar av upptagningen där dessa avsnitt förekommer. Bevis om att beslag har be- slutats skall utan kostnad till- ställas den som beslaget verk- ställs hos samt den som har låtit framställa filmen eller ljudupp- tagningen. Beviset skall inne- hålla uppgift om det eller de av- snitt i framställningen som har föranlett beslaget. Bevis om be- slag behöver dock tillställas den som har låtit framställa filmen eller ljudupptagningen endast om uppgift om denne har läm- nats i enlighet med vad som fö- reskrivs i 3 kap. 13 § första stycket eller det annars är känt vem denne är. Denna lag träder i kraft den Den nya bestämmelsen i 7 kap. 1 § tredje stycket tillämpas inte på fil- mer eller ljudupptagningar som lämnats ut för spridning före den 1 ja- nuari 1992. Den historiska utvecklingen av grundlagsskyddet för vissa medier i 2Tryckfrihetsförordningens tillkomst och äldre historia................. 2.21766 års tryckfrihetsförordning................................................... 2.41810 års och tryckfrihetsförordningar .......................... 2.51949 års tryckfrihetsförordning................................................... 3.2Utvidgning av det formella tillämpningsområdet........................ 3.3Materiella avgränsningar, exklusivitetsprincipen ....................... 4.1Formellt tillämpningsområde med materiella avgränsningar...... 4.2Historisk förklaring till den svenska lagstiftningstekniken Den historiska utvecklingen av tryckfrihetsrätten i kan studeras längs två utvecklingslinjer, dels utvecklingen av grundlagsskyddets innebörd, dels utvecklingen av tillämpningsområdet för grundlagsskyddet för yttrandefriheten i vissa medier. Grundlagsskyddets innebörd kan sammanfattas med de s.k. grundläggande tryckfrihetsrättsliga principerna – censurförbudet, ensamansvaret, meddelarfriheten, särskild rättegångs- ordning med juryinstitutet m.m. – vilka successivt har tillkommit och utvecklats alltsedan antagandet av den första tryckfrihetsförordningen, TF. I huvudsak fick dessa grundprinciper sitt nuvarande innehåll vid utformningen av den nya gällande tryckfrihetsförordningen, TF (TF). därefter har endast mindre justeringar genomförts även om tämligen omfattande förslag har framförts. Det motsatta förhållandet kan sägas karaktärisera den andra utveck- lingslinjen, grundlagsskyddets tillämpningsområde. Här har utvecklingen års TF varit, med vissa undantag (se nedan), tämligen obetydlig medan det tryckfrihetsrättsliga reformarbetet efter 1949 huvudsakligen har ägnats åt grundlagsskyddets tillämpningsområde. Arbetet har bestått i en strävan dels att utvidga grundlagsskyddet till nya medieformer som med den tekniska utvecklingen har fått en funktion som påminner om den tryckta skriftens, dvs. en utvidgning av det formella tillämpningsområdet, dels att tillfredsställa ett behov av att begränsa skyddets tillämpning på vissa områden och för vissa förfaranden, yttranden etc. som typiskt sett inte är sådana som är avsedda att skyddas av yttrandefriheten. I det senare fallet har avgränsningarna skett med hänvisning till grundlagens syfte och således gjorts utifrån yttrandets innehåll och syfte, m.a.o. handlar det om materiella avgränsningar. Detta kan beskrivas som att grundlagsskyddets formella tillämpningsområde har kompletterats med materiella avgräns- ningar. Det förekommer också att man talar om formellt och materiellt tillämpningsområde, varvid det för grundlagsskydd krävs att yttrandet ligger inom båda dessa tillämpningsområden. Den ovan beskrivna grova uppdelningen av tryckfrihetens historiska utveckling i avspeglas i dispositionen av den följande redovis- ningen. I det första avsnittet beskrivs tiden fram då tryckfriheten fick sitt huvudsakliga innehåll och de s.k. grundläggande tryckfrihetsrättsliga principerna utvecklades. Avsnittet därpå behandlar utvecklingen och berör främst den grundläggande lagstift- ningsteknik för grundlagsskyddets tillämpningsområde som utgör en väsentlig förutsättning för grundlagsskyddets stabilitet. I det avslutande kapitlet sammanfattas den historiska utvecklingen och vissa slutsatser dras om dess betydelse för dagens svenska yttrandefrihetsreglering. 2Tryckfrihetsförordningens tillkomst och äldre historia Tryckpressen betecknas vanligen som det första riktiga massmediet, dvs. en teknik som tillät spridning av information till ett stort antal mottagare som inte behövde vara närvarande. sätt att sprida information, såsom handavskrifter och plakat eller uppläsning på allmänna platser, var jämförelsevis ineffektiva och var dessutom lättkontrollerade av statsmak- ten.1 Tryckpressen däremot tillät en massproduktion som väsentligen förändrade möjligheterna till kontroll och ingripanden. Till en början, dvs. , hade tryckpressen be- gränsad betydelse för nyhetsförmedling och opinionsbildning men kyrkan införde tidigt censur för att förhindra publiceringen av felaktiga bibelver- sioner och irrläror. De enväldiga monarkerna introducerade censur i politiska frågor för att förhindra opposition och samhällsdebatt som ansågs utgöra ett hot mot statsmakten. I infördes gradvis en statlig censur som gällde till och med den tryckfrihetsförordning som antogs 1766. Presslagstiftningen riktades främst mot användning av tryckpressen och boktryckeriverksamhet kringgärdades tidigt av ett omfattande regelverk.2 För att starta tryckeriverksamhet krävdes tillstånd från staten och för att trycka och ge ut en skrift krävdes dessutom godkännande (imprimatur) av den statligt utsedda censorn. Samtliga boktryckare organiserades i bok- tryckarsocieteten som stod under statens (kanslikollegiets) uppsikt. Syftet var att skapa förutsättningar för att upprätthålla censuren men också att tillförsäkra boktryckarna vissa privilegier för utgivningen av tryckta 1Det existerade dock en utbredd handskriftskultur för distribution av politiska texter. Se , och paskvillanterna (1999). Det bör noteras att både TF och TF omfattar såväl tryckta skrifter som handskrivna. 2Som ett tidigt exempel på statens inblandning i boktryckeriverksamhet kan nämnas att centraliserade denna verksamhet till och beordrade nedläggning av Biskop tryckeri i .