sou · GPB385d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Att någon fortsatt inspelning inte finns, får anses vara ett missgrepp i hanteringen av Hårsfjärden-incidenten, i vart fall från synpunkten möjlighet till nationalitetsbestämning. Det aktuella bandet har alltsedan 1982 analyserats på en rad olika håll både i och utomlands. Bland annat skall bandet enligt ÖB ha analyserats i . Den franska analysen föreföll peka mot att det var en sovjetisk ubåt.122 orienterade försvarsministern och något senare statsminister om det franska preliminära resultatet. Någon uppgift om slutligt franskt analysresultat har dock ej stått att finna. I början av 1990- talet analyserades detta band också i några andra länder, och resultaten från dessa analyser, som utredaren tagit del av, skiljer sig i vissa avseenden. En gemensam uppfattning är dock att kontakten var en ubåt, men att det ej går att fastställa typ eller nationalitet. Sammanfattningsvis kan sägas att den uppfattning som från svensk sida framfördes i de svensk-ryska ubåtssamtalen 1992 1994, nämligen att det var fråga om en ubåt med två propellrar med fyra blad, inte tycks ha klart stöd i all den expertis som lyssnat på bandet ifråga. För en utförligare diskussion om band se av- snittet 8.4. eventuell utpassage i Danziger gatt erhölls flera indikationer av varierande styrka på ubåt i Danziger gatt av flera av varandra oberoende system: dels från den utlagda och tidigare idrifttagna fasta hydrofonanläggningen, FMV:s provan- läggning, dels från utslag i mineringen och senare, från en helikopter som fick kontakt, vilken ombord på helikoptern klassi- ficerades som möjlig ubåt, men som av misstag kom att på radio rapporteras som ubåt. På Mälsten bedömdes att en ubåt för- beredde en utpassage. gav mineringen fullt utslag då ett antal minor indikerade samtidigt.123 hade det av ÖB beordrade, under mörker gällande, eldförbudet trätt i kraft. efter utslaget på minlinjen hävdes eldförbudet, efter det att styrkechefen på ringt direkt till försvars- stabschefen och argumenterat för eldtillstånd. Överbefälhavaren hade denna kväll delegerat till försvarsstabschefen att fatta beslut om eventuella eldtillstånd. 122Lennart , och . 123Mälstens krigsdagbok, . berörda chefers uppfattning beordrade han eldtillstånd för mine- ringen kl. 1.00.124 Två av kustartilleriets bevakningsbåtar och en helikopter hade då redan sänts ut och två sjunkbomber fällts innan aktionen avbröts. Akustiken, dvs. de fasta mikrofonerna i Danziger gatt, hade enligt krigsdagboken kontakt fram till nästa dags förmiddag. Trots alla dessa indikationer kunde ledande företrädare för analysgruppen ej fastställa att den operativa bedöm- ningen skulle vara ubåt, man måste först invänta analysen av det inspelade bandet innan ett sådant ställnings- tagande kunde göras. Denna analys påbörjades samma dags kväll. Denna kunde inte styrka de omedelbara klassificeringarna som gjorts på Mälsten. Den slutliga bedömningen blev ej ubåt. Av flera sidor i krigsdagböckerna om det dramatiska händelse- förloppet kom endast enstaka noteringar om misstänkt sonar- kontakt från en helikopter att kvarstå i analysgruppens rapport. Detta kan i efterhand framstå som något egendomligt, särskilt som indikationerna föranlett styrkechefen på att ringa direkt till försvarsstabschefen och argumentera för att mineld skulle få användas. föremål på botten och bottenspår utanför Mälsten efter Hårsfjärden-incidenten gjordes botten- undersökningar på en rad platser i , varvid bl.a. bottenspår av undervattensfarkoster påträffades. En av dessa undersökningar gjordes i Danziger gatt. Anledningen härtill var att man i FMV:s provanläggning uppfattat vissa högfrekventa signaler, som troddes möjligen komma från någon form av hydroakustisk sändare. Dykningarna genomfördes under stor sekretess och med iakttagande av största försiktighet. Det var känt att stormakterna hade dylika sändare i världshaven och att dessa kunde ha en nukleär kraftkälla. Ett föremål, som man trodde kunde vara sändaren lokaliserades och vissa förhoppningar fästes vid det cylinderformade föremål, som dykarna funnit och både ritat av och videofilmat. Det antogs att föremålet, som var fäst vid en platta och låg i direkt anslutning till några av de bottenspår som hittades , skulle kunna vara bevis för att undervattens- verksamhet bedrivits i anslutning till de utplacerade mikrofonerna. Överbefälhavaren fäste så stor vikt vid frågan att han inte bara skrev om den i sina dagboksanteckningar, utan också nämnde den Vad som togs upp visade sig dock enbart vara gamla granater som troligtvis, tillsammans med annat metallskrot, dumpats . Bland dessa låg också det cylindriska föremålet, som också bedömdes vara en granat, och även den kan ha legat där under en längre tid.125 Eftersom mikrofonerna i FMV:s försöksanläggning hade utpla- cerats (arbetena avslutades ) hade den främmande undervattensfarkosten varit i området så sent som under andra halvan av september. Av visst intresse är att några spår efter undervattensfarkost inte påträffades i närheten av minlinjerna. Antingen visste den främ- mande makten redan om minornas exakta lägen, eller också undvek man områden med fredsutlagda minor för att inte bli minsprängd. Dessa områden finns angivna på svenska sjökort. De indikerade högfrekvenssignalerna visade sig vara orsakade av kraftnätet på Mälsten. En betydelsefull roll i framtagandet av viktigare beslutsunderlag hade den Analysgrupp ubåtsincident, som bildades efter Utö 1980 som en särskild utredningsgrupp med uppgiften att analysera och bedöma de indikationer som erhållits. Under Hårsfjärden-inciden- ten var gruppens roll central, och dess slutsatser och bedömningar fick naturligen ett betydande genomslag i berörda myndigheters bedömningar och uttalanden. En genomgång av denna grupps hantering av inkomna uppgifter från krigsdagböcker och annan information ger vid handen att gruppen ofta hade att göra snabba värderingar i centrala frågor. Dess bedömningar blev i många fall avgörande för den vidare han- teringen av frågor av både operativ och analytisk karaktär. Inte sällan fattades beslut på ett förhållandevis magert underlag, och ibland innan underlaget hade analyserats färdigt. Också dylika be- slut fick stort genomslag och ibland också livslängd. Formuleringar och tankar som i vissa fall tillkommit under trycket av operativa krav har inte sällan funnit vägen rakt in i Ubåtsskyddskommis- sionens rapport. Klart är att gruppen åtnjöt stor auktoritet och stor access, och att dess medlemmar hade en betydande roll för den uppfattning av skeendet, som också blev den länge förhärskande. 125 , och . En granskning av analysgruppens ställningstaganden till olika observationer i samband med ger inte alltid intrycket att dessa bedömningar gjorts helt förutsättningslöst. När gruppen exempelvis analyserade den första optiska observationen i Hårs- fjärden, den som säker ubåt redovisade periskopobservationen vid Berganäs, gjord av två värnpliktiga, angavs också vilka ubåtstyper det kunde vara fråga om. Därvid namngavs på grundval av observationens art ett antal ubåtstyper enbart från . Samma tendens gjorde sig märkbar när det gällde vissa andra observationer från . Så framkom exempelvis att de två tydligaste optiska observationerna i området under de aktuella dagarna båda gav intryck av ubåt med ett torn som är högre än det är brett. Ingen känd Warszawa-paktubåt hade torn av denna typ, utan de var alla låga och breda. Någon reflexion kring detta gjordes inte av analysgruppen, utan samtliga optiska observationer från klassades som . Hårsfjärden-incidenten markerade både slutet på den formativa perioden och början . Referensramen för det svenska samhällets syn på ubåtsfrågan hade lagts fast med ubåtsintrånget i året innan, och befästs . Frågan om vem som var skyldig till intrång på svenskt territorium antogs ha fått sin lösning. Huvudfrågan blev nu inte längre vem, utan varför. När Hårsfjärden-incidenten in- träffade var politiker och allmänhet predisponerade i frågan om vilken nation som var ansvarig inkräktare. I media och i den offent- liga debatten fanns föga tvivel. Detta kom att prägla de centrala politiska och militära aktörerna i frågan, däribland analysgruppen. Inriktningen i tänkandet kan också beskrivas så att man i hante- ringen av krisen bar med sig och lät sig styras av referensramen från U 137, dvs. man hade gärning, förövare och kanske också motiv. Hade man i stället tänkt i termer av Utö-incidenten, dvs. utan facit och med ett betydligt större mått av osäkerhetsfaktorer så hade kanske en del av utvärderingen och möjligen också delar av hanteringen, framför allt gentemot media, blivit annorlunda.126 126 Jfr , The 1982 Swedish Submarine Incident: A Decision- Making Analysis, Cooperation & Conflict 1998, 33 (4): s. Hårsfjärden-incidenten skiljer sig emellertid från Utöhändelser- na. I det senare fallet hade det inte varit fråga om en eller ett par ubåtar i territorialhavet, utan flera, enligt Ubåtsskyddskommis- sionen upp till sex ubåtar i inre vatten, och därtill mitt inne i den största svenska örlogsbasen. Här gällde det alltså inte bara att värna territoriet, utan att skydda de kanske viktigaste installa- tionerna i det svenska försvaret. Ubåtsfrågan kom att upplevas som ett säkerhetspolitiskt hot som knappast kunde överskattas, och en säkerhetspolitisk krisfråga av högsta dignitet, en fråga som skulle plåga landet framåt. En faktor som hade betydelse för hanteringen av var att händelserna inträffade mitt under ett regeringsskifte. Detta förhållande bidrog dels till att politikerna kom att inta mer av en bakgrundsroll än vad som annars rimligtvis hade blivit fallet. Följden härav blev att ledande företrädare för Försvarsmakten blev odiskutabla huvudrollsinnehavare, och också att militärt operativa, taktiska och tekniska aspekter av skeendet kom att inta en relativt sett framträdande plats. Kanske kan denna relativa politiska från- varo ha bidragit till en viss tveksamhet i agerandet på högsta nivå inom Försvarsmakten, och skapat utrymme för det aktiva entre- prenörskap som inte minst marinen visade prov på. Detta kan i sin tur ha haft betydelse för det slutintryck som skapades av ett operativt tekniskt effektivt men taktiskt osäkert agerande, som politiskt och symboliskt gav ett mindre positivt resultat. företog en granskning av rege- ringens hantering av Hårsfjärden-incidenten.127 Enligt utskottets uppfattning hade avvägningen av ansvarsfördelningen mellan rege- ringen och Försvarsmakten under incidenten varit naturlig och riktig. Försvarsmakten borde bära huvudansvaret för de operativa insatserna under en militär aktion av det slag som ubåtsjakten i utgjort. Ändringarna, som företagits i reglerna för Försvarsmaktens ingripanden vid kränkningen av svenskt territo- rium under fred och neutralitet, IKFN, hade givit försvaret ökade befogenheter. Utskottet underströk i sin granskning vikten av att Överbefälhavaren på det sätt som skett före och under Hårs- fjärden-incidenten inhämtade regeringens syn på åtgärder som vid- togs i sammanhanget och att detta var av stor betydelse för den svenska utrikes- och säkerhetspolitiken. Vidare konstaterade ut- skottet att Regeringsformen lämnade utrymme för regeringen att, som statsminister uttalat , beordra militären 127 KU 1982/83:30, s. och bilaga 7. att sänka en främmande ubåt i svenskt vatten. Utskottet hade slutligen funnit att kontakterna mellan regeringen och riksdags- partierna fungerat väl under ubåtsincidenten, vilket varit särskilt betydelsefullt mot bakgrund av att ett regeringsskifte inträffat då incidenten pågick. Den mer djupgående granskning som denna utredning kunnat genomföra ger inte någon anledning avvika att från konstitutions- utskottets bedömning, en bedömning som dock begränsats till regeringens förhållningssätt till den operativa hanteringen och ÖB:s inhämtning av regeringens syn på åtgärder av relevans för utrikes- och säkerhetspolitiken. Andra aspekter på hanteringen kan inte lika självklart bedömas som helt tillfredsställande. Det gäller dels mediahanteringen, dels regeringens och andra politiska obser- vatörers fortsatta behandling av frågorna om undervattenskränk- ningar och ubåtsjakt. Försvarsmaktens hantering av media i samband med Hårs- fjärden-incidenten belyses mer i detalj senare i detta betänkande men i detta sammanhang finns det anledning lyfta fram en särskild aspekt på mediahanteringen. Traditionellt hade, intill det att Hårsfjärden-incidenten inträffat, nationellt och än mer internationellt, ubåtsoperationer, ubåtssam- verkan och ubåtsjakt omgärdats av en betydande diskretion. Detta gäller internationellt . Den svenska marinens och försvars- ledningens mediahantering av Hårsfjärden-incidenten och flera av de därpå följande händelserna avvek påtagligt från detta inter- nationella mönster. Inte minst insikten om att det skulle vara förenat med stora svårigheter och besvärande komplikationer att tvinga upp en främmande ubåt har föranlett andra nationer och i synnerhet deras marinledningar att hantera sina ubåtsaktiviteter utan någon offentlig insyn. Genom att söka ge stor publicitet till förmodade men osäkra undervattenskränkningar byggde i första hand marinen, i andra hand försvarsledningen, upp förväntningar om framgångsrik ubåtsjakt. När dessa förväntningar inte upp- fylldes ådrog man sig negativ uppmärksamhet. Denna informa- tionspolitik måste anses ha skadat den svenska marinens, och i viss mån också försvarets, internationella anseende för professionalitet. Från ett rent nationellt perspektiv finns det visserligen anled- ning att uttrycka föreståelse för den inom marinen uppdämda besvikelsen och oron över de omfattande neddragningar av ubåts- jaktkapaciteten som statsmakterna trots marinens protester genomförde . frekventa men ständigt obekräftade rapporterna från marinen om ubåtskränkningar hade haft svårt att vinna trovärdighet. Även inom övriga Försvarsmakten talades internt om marinens ambi- tioner att med hjälp av rapporterna attrahera en ökad andel av de samlade försvarsutgifterna. Det skämtades om budgetubåtar också i media. När det slut- ligen rapporterades att en sovje- tisk ubåt strandat i blev den allmänna reak- tionen inom Försvarsmakten en känsla av lättnad och tillfreds- ställelse; man ansåg sig nu ha fått bevis för att sovjetiska ubåtar uppträdde på svenskt territorium. Det kan i efterhand tyckas märkligt att en sådan händelse, som kastade in i en kris som skulle komma att föra landet på gränsen till en direkt konflikt med den mäktigaste staten i , skulle leda till lättnad i Försvarsmakten. Reaktionen speglade emellertid det dåvarande stämningsläget. Ett allmänt intryck är att både politiskt och militärt hanterades de akuta incidenterna efter förmåga och resurser på ett i huvudsak kompetent sätt. Dock kan ÖB inte undgå kritik för den otillfreds- ställande ledningsorganisationen i vad avser Hårsfjärden-inciden- ten liksom för oklarheterna om verkanseld och eldförbud. Avsak- nad av effektiv taktisk ledning är svårförklarlig och svårursäktlig. Därmed kom ÖB och Försvarsstabschefen att fatta taktiskt/- operativa beslut och dels lämna order på för dem osäkra grunder och företagsbedömningar. Osäkerheten spred sig därför genom ubåtsjaktoperationen. De båda incidenterna i och utvecklades till kriser som i grunden berörde den nationella säkerheten, medan övriga händelser närmast kom att bli isolerade incidenter, även om de sammantagna kom att utgöra element i en nationell säkerhetsfråga och en nationell säkerhetspolitisk kris. Det spända och allvarliga läge som uppstod vid U 137:s inträngning i , och även den dramatiska utvecklingen i året efter, hanterades i de omedelbara krisskedena med ett stort mått av fasthet och ansvar. Den strikta rollfördelningen mellan politiker och militärer torde ha bidragit härtill. En bild tonade fram av enighet utåt och beredskap till bestämda insatser i allvarliga krislägen. kom denna bild att skymmas, dels av den påtagliga mediafixeringen som kom att prägla inte minst den militära hanteringen, dels av den starka politiseringen av hela ubåtsfrågan, till den grad att denna blev en framträdande politisk markör i det svenska politiska landskapet.