sou · GPB395d9 · 2002-01-01 00:00:00 — 6.För hemlösa som redan är kända tycks drogberoendet, åtmin- stone bland de grupper som fokuserats inom de olika kom- munprojekten, också vara den enskilda faktor som är mest dominant. 7.Många projekt belyser behovet av samverkan, och samverkans- former, mellan olika aktörer. Framför allt har påpekats bristen på samarbete mellan kommun och landsting. Vikten av samar- bete mellan olika förvaltningar är inte mindre, men på den nivån har det vanligen fungerat något bättre. 8.Samarbete underlättas även genom regelbundna möten mellan involverade på olika nivåer inom såväl projektets organisationer samt de instanser de behöver interagera med. Ofta kan man uppnå gott samarbete mellan individuella tjänstemän, men sådant behöver byggas in i organisationsstrukturen. Styr- eller ledningsgrupp är ett exempel på sådana fora på högre nivåer, även de involverade i produktionen av olika tjänster behöver lära känna varandra – eller åtminstone varandras syn- och arbetssätt, rutiner och ansvarsområden. 9.Många hemlösa har så dåliga upplevelser av myndighetskontak- ter att det kan vara svårt att etablera kontakt med dem. Samar- bete med frivilligorganisationer kan vara ett sätt att komma runt detta problem. Ett närmare samarbete mellan kommun och frivilligorganisation bör dock föregås av att man tydligt går igenom och klargör respektive parts roller, och åtföljas av löpande kontakter. 10.För hemlösa och personer som befinner sig i riskzonen att bli hemlösa och som dessutom har missbruksproblem, är ett boende eller stöd att behålla sitt boende en tillgång. Men om de förblir sysslolösa , och inte har något annat umgänge än sina gamla, missbrukande vänner, ökar naturligtvis risken för återfall i missbruk. 11.Bland gruppen hemlösa finns många med såväl psykiska som kroppsliga besvär. Tillgång till medicinsk och psykiatrisk kom- petens är därför en tillgång för de team som arbetar med mål- gruppen. Det är också orimligt att hemlösa ofta får klara sig utan tillgång till somatisk och psykiatrisk vård. 12.För att kommunernas verksamheter skall kunna kontinuerligt utvärdera sin egen funktion och effektivitet bör man se över möjligheterna att kontinuerligt bedöma klienternas status och utveckling. Instrument för detta finns, men passar . Man bör då utveckla egna, mer relevanta, instrument efter de förutsättningar som verksamheten bjuder. 13.Utvecklandet av bedömningsinstrument och arbetsmetoder i sig kan innebära en vidareutveckling av verksamheten. 14.Ett individuellt fokus på färdigheter och verktyg som nyckel till att underlätta inträdet på bostadsmarknaden synes inte vara rätt, eller åtminstone inte tillräcklig, nivå för en lösning av de svårigheter som utsatta grupper har på bostadsmarknaden. Faktiskt lägenhetsbestånd och hyresvärdars attityder och krav på sina hyresgäster verkar vara strukturella faktorer som spelar större roll än de eventuella färdighetsbrister individen har. Strukturella problem kan inte fullgott åtgärdas med individuella insatser. Den som redan har tillräcklig förmåga att på egen hand finna bostad kan få det arbetet underlättat, medan mer resurssvaga individer kan uppleva ökad frustration över bristande resultat av deras ansträngningar. 15.En acceptans av från en högre nivå inom kommunen eller är väsentligt för verksamhetens legitimitet. Exem- pelvis bör kommunstyrelsen eller berörd nämnd tydligt ge såväl projektet som samarbete mellan olika instanser sin välsignelse. 16.Kommuner behöver tillgång till lokaler för individer med pro- blem på den reguljära bostadsmarknaden. Man behöver också möjligheter för den som kan flytta vidare till ett boende med mindre grad av tillsyn och omvårdnad att göra så. Att låsas fast vid ett mindre fritt boende är inte bara frustrerande för den som vill vidare i boendetrappan, det innebär också att resurser binds som annars skulle kunna användas för att hjälpa någon som verkligen behöver dem. 17.Kommuner behöver tillgång till lägenheter. De behöver därför goda relationer till hyresvärdar. Enskilda hyresgäster med svå- rare problematik är också svaga i förhållande till sin hyresvärd. Kommunen behöver vara beredd att stödja dessa, och ha ett regelverk som kan utnyttjas för detta. Genom ett gemensamt ingripande kan kommun och boende i riskzon för hemlöshet förhindra vräkningar genom att snabbt reagera på och hand- lägga vräkningshot och varningar. 18.Personalen med sin erfarenhet, sin kompetens och sina upp- arbetade kontakter, är en tillgång. Tillgångar skall man vara rädd om! 19.Resultat tyder på att det kan vara värt att fokusera på boende- frågan för de klienter som har någon form av etablerat boende men är i riskzonen för att mista detta. Ett sådant angreppssätt förutsätter antagligen att det sociala arbetet fördjupas på så sätt att socialarbetare genom ett mindre antal klienter får större ut- rymme för stödinsatser till den enskilde klienten och möjlig- heter att utveckla samarbetet med övriga ingående parter. En intressant paradox alltså – avlastning för den enskilde social- arbetaren och fokusering på färre ärenden (och inom parentes en spekulativt minskad risk för utmattningsproblematik) skulle kunna leda till minskad risk för hemlöshet. Att systematiskt följa upp och löpande utvärdera gjorda insatser verkar vara en förutsättning för att en sådan satsning skall lyckas. En annan förutsättning är att ha definierade delmål samt att delmålen är positivt relaterade till avancemang i boendekedjan, åtminstone när detta är kopplat till både socialarbetarens och klientens målsättningar. 20.Framgång för projekt synes underlättas av ett flertal faktorer: N Kompetens, erfarenhet och engagemang i arbetsgruppen. N , i arbetsgruppen väl förankrade idéer om mål och N Inga strukturella hinder för samarbete mellan organisatio- ner. N Tillgång till, och vilja att dra nytta av, handledning. N Understöd från högre instanser. 21.Samtidigt är det i detta sammanhang viktigt att beröra kompetens- frågor. Det räcker inte med att nå speciellt utsatta, ge dem akut hjälp och sedan söka placera dem i olika boendetrappor med krav på att de, för att behålla boendet, skall hålla sig drogfria. Lika naivt är det att hävda att man först bör se till hemlösas boendesituation och därefter till additionell problematik enbart på grundval av att detta är den enskilde hemlöses uppfattning om sin huvudsakliga problematik. Att vara hemlös, kemiskt beroende och/eller psy- kiskt sjuk medför långt mer besvärliga konsekvenser än vad orden implicerar. Det är ingen lättsam addition där 1 + 1 + 1 = 3. Kog- nitiva och emotionella störningar (bristande koncentration, min- nessvårigheter, känslor av oro, ilska, ledsenhet och snabba käns- lomässiga svängningar), lägsta socioekonomiska status, låg utbild- ning, dålig hälsa, lågt socialt stöd och nära obefintliga nätverk, besvärande erfarenheter av tidigare insatser och låga förväntningar på framtida, bristande tillit till den egna förmågan och till andra personer (inklusive hjälpsystemen), ofta parat med hårresande erfarenheter (våldtäkt, misshandel, ett frekvent överskridande av egna moraliska och andra värden) ger konsekvent upphov till brister i problemlösning. Att med simpla konsekvenser ålägga dessa personer att själva upp- höra med sitt drogbruk eller att själva välja rätt lösning för sitt pro- blem ter sig cyniskt. Att förklara dem behandlingsresistenta rym- mer möjligen en viss realism, åtminstone för den som inte insett att de mer är fråga om kompetens och resurser än långsiktig förvaring. Den typ av problematik som beskrivs ovan bemöts inte framgångs- rikt i den typ av sekventiella behandlingsupplägg som är rådande . Med detta menar vi det upplägg som tillåter att först till exempel skicka en person på missbruksbehandling, sedan eventuellt behandla psykisk störning eller vice versa, och slutligen se över boendesituatio- nen. Den inbördes ordningen av insatserna är beroende av vilket man ser som mest akut. Den typ av problematik som beskrivs ovan bemöts inte heller framgångsrikt i den typ av parallella behandlingsupplägg som av någon anledning vunnit terräng. Med detta menar vi det upp- lägg där hemlösa får behandling för sina psykiska problem inom psy- kiatrin, sitt kemiska beroende på en beroendeklinik eller missbruksin- stitution, och sin bostadssituation hos socialförvaltningens bostads- sektion, även om detta sker i tidsmässig samtidighet. Olika behand- lingsfilosofier, olika förväntningar/kompetenser, mängden av olika aktörer, geografiska avstånd etc, skapar grogrund för missförstånd och uteblivna/missade besök. Sanningen är att samlade erfarenhet och kontrollerade studier visar att vi behöver ett integrerat angreppsätt där hjälp förmedlas av ett och samma team. Det sistnämnda angreppssättet minskar san- nolikheten för att ett obehandlat område skall orsaka återfall eller problem inom ett annat. Samarbetet mellan landsting och kommun ter sig akut nödvän- digt för att skydda både de hemlösa och hjälpsystemen mot den uppgivenhet och terapeutiska nihilism som annars lätt får fäste. De olika kommunernas projekt visar, på ett eller annat sätt, erfarenhe- ter som illustrerar denna problematik. är sociolog och forskare vid och social forskning (GISS) i samt korrespondent i European Observatory on Home- lessness. är leg. psykolog och doktorand vid insti- tutionen för klinisk neurovetenskap, . är doktorand vid sociologiska institutio- nen, . är internationell samhällsvetare med inriktning mot sociologi. Verksam vid och medför- fattare till i . Vilka är de och vilken hjälp får de? är socionom och frilansskribent. Med- redaktör för boken – en antologi om olika perspektiv och förklaringsmodeller. är docent i sociologi och forskarassistent vid sociologiska institutionen vid . Hennes huvud- sakliga forskningsområden är brottsprevention och hemlöshet. är psykolog och doktorand vid , . dr och leg. psykolog. Verksam vid insti- tutionen för klinisk neurovetenskap, . Hans huvudsakliga forskningsområden är stress och ångestsjukdomar.