sou · GPB385d4 · 2002-01-01 00:00:00 — 9 Den internationella bilden Det är känt att undervattenskränkningar ägt rum också i andra länder. Inställningen till att informera allmänhet och media om dessa incidenter avviker i dessa länder oftast från den öppna in- ställning till Försvarsmaktens verksamhet som i allt högre grad gällt i vårt land. Säker information rörande dessa incidenter är därför svår att erhålla i allmänt tillgängliga källor. Nedan ges exem- pel på vad som uppfattats som främmande undervattensverksamhet i några oss närliggande länder. Att framställningen begränsas till våra nordiska grannländer skall emellertid inte tolkas som att det bara är i dessa som undervattenskränkningar förekommit; sådana har indikerats också i fjärran länder som och . Flera rapporter om främmande undervattensverksamhet har förekommit i . Så sent som rapporterade tidningen att bottenspår hittats på norskt territorialvatten i nära gränsen mot . De två sportdykare, som upptäckte spåren, uppgav för tidningen att det var tydliga spår av larvfötter på ca 12 meters djup. Spåren, som var helt färska, var , och uppgavs inte kunnat ha åstadkommits genom något stort fartyg. Avståndet mellan spåren var . Det finns även rapporter om ubåtsintrång i norska fjordar . Då dessa fjordar som regel är djupa, är de väl lämpade för operationer med konventionella ubåtar. Relativt smala passager mellan de branta stränderna möjliggör för de norska ubåts- jaktstyrkorna att utplacera olika former av indikeringsanordningar. Mest känd är troligen ubåtsjakten i , då inte mindre än 24 antiubåtsgranater och ett 1 TT-telegram, . antal sjunkbomber insattes mot en optiskt siktad ubåt.2 För den tidsperiod, som denna utredning omfattar, har ytter- ligare ubåtskränkningar rapporterats äga rum i detta område, nämligen och . uppgavs kränkningar ha ägt rum vid Andöya , och i varunder sjunkbomber fälldes mot en som sannolik ubåt (probable) klassificerad kontakt. pågick en större ubåtsjaktoperation i . Som framgått ovan har man från norsk sida huvudsakligen haft indikationer på och jagat konventionella ubåtar. Enligt forskaren har den norska regeringen tillbakavisat på- ståenden om att man påträffat bottenspår eller att miniubåtssystem varit inblandade. Den ovannämnda färska informationen från indikerar dock att miniubåtssystem nu kan vara in- blandade i mot riktad undervattensverksamhet.3 Från finns relativt få rapporter om främmande under- vattensverksamhet, något som inte bör anses förvånande med tanke på djupförhållandena runt de danska öarna. Leitenberg redovisar en kränkning, då en ubåt intog ytläge i på . Ubåten kom upp bara från den båt varifrån observationen gjordes.4 Skärgårdsområdena i påminner om svensk skärgård och kan ha varit av begränsat operativt intresse för såväl som Nato. Från vet vi att sovjetiska ubåtar ut- nyttjade skärgårdsområdena både i och runt . Det finns få öppna redogörelser för i inträffade ubåts- kränkningar. gjorde emellertid ett kustbevaknings- fartyg en vapeninsats mot en indikerad främmande ubåt på finskt inre vatten i . Händelsen inträffade innanför fyren väster om Utanför upptäckte och avvisade finska örlogsfartyg en främmande ubåt i undervattensläge. En annan ubåtsincident inträffade i samma område, varvid 2Milton Leitenberg, Soviet Submarine Operations in Swedish Waters 1980-1986 (1987), s. 18 s.23; och , Ubåtars territorialkränkningar – erfarenheter I och , Kungliga Handlingar och , 1997:4, s. 117. en sjunkbombsinsats gjordes. Analysen av det inspelade ljudbandet tydde på att det varit en ubåt som indikerats.6 Enligt finska pressuppgifter hade sjöbevakningen larmats för att undersöka ett område utanför öster om där en ljuspunkt observerats slå ner i vattnet. Sjöbevakningen bedömde att fenomenet åstadkommits av fallande rymdskrot. En kvällstidning menade att en främmande ubåt even- tuellt varit i området för att leta efter nedfallna delar av en satellit. Även rapporterades ubåtsindikationer i skär- gårdsområdet utanför . Sjöbevakningen uppgavs ha letat efter en ubåt. Efter denna händelse uttalade chefen för sjöbevakning att indikationen troligen rörde sig om ett djur, då det skulle vara ytterligt svårt för en ubåt att ta sig fram i området, då vattendjupet på platsen endast är . Ytterligare ubåtsindikationer rapporterades . I synnerhet en av dessa föranledde tämligen omfattande spaningar, vilka involverade flera fartyg från såväl sjöbevakningen som marinen, en helikopter och ett flygplan. Några resultat eller kommentarer från dessa spaningsinsatser har inte redovisats.7 Främmande ubåtar har indikerats på svenskt territorium i (de tidigare i betänkandet redovisade incidenterna i och är ett par exempel). Dessa ubåtar måste för att komma upp i kränka an- tingen svenskt eller finskt territorium, förutsatt att passagen förbi Understen ej skett i övervattensläge som oskadlig genomfart. Här bör observeras att finskt sjöterritorium i området Understen Märket ingår i den demilitariserade zonen. Även en passage i över- vattensläge innebär därför en kränkning av Ålandskonventionen. Vidare bör framhållas att den djupaste och från navigatorisk ut- gångspunkt enklaste vägen för en ubåt, som i undervattensläge avser passera genom Ålandsförträngningen, går strax öster om den finska fyren . betänkande beskrivs några mini- ubåtssystem8. Sådana finns i både väst och öst för olika ändamål, 6Lähteinen, Ubåtars territorialkränkningar, KKrVAHT, s. 7Rapport från försvarsattachén i , . 8SOU 1995:135, s. 69-77. såsom militära, ubåtsräddning, off shore-verksamhet, vetenskaplig forskning och turism. Till dessa ändamål bör man med stor säker- het också lägga brottsliga. En enkel miniubåt eller dykarfarkost kan vara ett transportmedel för t.ex. smuggling av narkotika eller dyrbart stöldgods, som klyvbart material. Även smuggling av män- niskor är ett tänkbart användningsområde. Näraliggande är också dold transport av agenter för underrättelseinhämtning eller för terroristhandlingar. Här skall särskilt redovisas viss tillgänglig information om sovjetiska miniubåtssystem. Anledningen härtill är att man inom Försvarsmakten och bland en del experter anser att det varit sovjetiska miniubåtssystem, som legat bakom en stor del av de rapporterade kränkningarna av svenska vatten under 1980- och 90- talen. Öppen information om miniubåtssystem som kan ha utnyttjats i det forna , och som kan finnas kvar i dess efterföljare är relativt sällan förekommande. Detsamma gäller för liknande system, som kan finnas i andra främmande länders underrättelse- och liknande organisationer. Om miniubåtar och dykarfarkoster, som används i rent kriminella sammanhang, liksom om det finns bevis för att sådana har använts i terroraktioner, är litet känt. Försvarsmaktens kunskap om sovjetiska miniubåtssystem med militär användning omgärdas av hög sekretess. Ett är att främ- mande makt inte skall ha kännedom om vad man vet eller inte vet på svensk sida och hur denna kunskap erhållits. Därmed samman- hänger att den främmande makten ej skall kunna förutse vilka motåtgärder vi vidtar utifrån den kunskap vi har skaffat oss. Ett annat skäl är att Försvarsmakten inte vill att en person, som gjort en optisk observation av något som skulle kunna vara en ubåt, skall påverkas av vetskap om hur olika typer av miniubåtar ser ut. Försvarsmakten har emellertid delgivit utredningen viss hemlig information om sovjetiska miniubåtssystem. I uttrycket miniubåtssystem avses här såväl små ubåtar dvs. konventionella ubåtar under ca , miniubåtar på ca och dykarfarkoster. I en dykarfarkost sitter dykarna antingen inne i farkosten eller rider utanpå den. Det finns också s.k. under- vattensmopeder. Den sekretess som omfattade den sovjetiska militären i synner- het dess underrättelsetjänst och dess system för specialoperationer, gör det svårt att ur öppna källor finna information om var man sökt utveckla miniubåtssystem, var sådana kan ha baserats, hur berörda förband kan ha varit organiserade, hur kommando- strukturen kan ha utformats, hur personal kan ha uttagits och utbildats, samt hur miniubåtar kan ha förflyttats till avsedda operationsområden, etc. Av detta följer att också information om själva miniubåtarna är svåråtkomlig. I fanns, liksom i dagens , ett välutvecklat system av inre vattenvägar. Många av floderna är till stora delar segelbara, och kanaler förbinder dem på olika ställen. Dessa inre vattenvägar förbinder med , och , något som möjliggör att även relativt stora fartyg kan förflyttas utan att detta kan upptäckas av andra väster- ländska underrättelsekällor än fotosatelliter. Eftersom miniubåts- system omfattar små farkoster är det möjligt att utveckling och tillverkning skett inne i i något av de många stängda områden som fanns där. För operationer i t.ex. kunde ubåtar antingen förflyttas för egen maskin eller transporteras på ett flodfartyg. Det sovjetiska järnvägsnätet möjliggjorde också land- transport av mindre typer som dykarfarkoster. Fullt tänkbart är också järnvägstransport av en isärtagen miniubåt, som senare satts ihop och sjösatts. Olika teorier har framförts rörande miniubåtssystems organisa- toriska hemvist. En i väst förekommande uppfattning är att de diversionsförbanden, spetsnaz innehöll underenheter som utnyttjade såväl miniubåtar som dykarfarkoster.9 I var och en av de fyra sovjetiska marinerna10 ingick en spetsnaz-brigad. Uppgifterna för denna var genomförande av olika former av sabotageaktioner, underrättelseinhämtning och liknande typer av specialuppdrag. Spetsnaz-förbanden bemannades med utvald personal som genomgick en krävande militär utbildning, inriktad inte bara på fysisk styrka utan också på att i små grupper kunna lösa svåra uppgifter. Liknande enheter i väst är exempelvis de brittiska SAS-förbanden och amerikanska flottans Navy Seals. 9Victor Suvorov, Soviet Military Intelligence (, , 1984), s. 147 154; , Spetsnaz: the Soviet Unions Special Forces, , 1984; . Berkowitz, Soviet Naval Spetsnaz Forces, , 1988; samt . , Spetsnaz, Proceedings, har på goda grunder ifrågasatt huruvida pseudonymen verkligen var en genuin sovjetisk avhoppare med förstahandskunskaper om spetsnaz-förband och deras användning av miniubåtar. Suvorovs alster bär karaktäristiska drag av analys från västlig underrättelsetjänst snarare än som kommande från en avhoppare med egna upplevda erfarenheter. Se , Fred och Fruktan (2000), s. 241. 10De fyra sovjetiska marinerna var den , Östersjömarinen, Svarta Havs- marinen, och Fjärran Östernmarinen. Det kan emellertid i sammanhanget vara av intresse att nämna vad som framgår av i kvarlämnade plane- ringsdokument att det i paktens planering för angrepp mot Dan- mark ankom på östtyska attackdykarförband att genomföra de inledande diversionsoperationerna och att skulle svara för utbildning av diversionsförband. I fanns flera underrättelse- och säkerhets- organisationer. Mest kända är KGB och den militära under- rättelsetjänsten, GRU, men det fanns också andra. Liksom i väst kunde dessa ianspråkta militära resurser för särskilda uppdrag. Det är därför inte omöjligt att någon sådan organisation utnyttjade miniubåtar för viss hemlig verksamhet. Därom vet vi dock litet. Miniubåtars uthållighet är begränsad. Under genomfördes djärva operationer, där miniubåtar bogserades av en konventionell ubåt över långa sträckor för att komma till avsett operationsområde.11 Det brittiska angreppet mot det i baserade tyska slagskeppet är ett känt exempel. En sådan undervattensbogsering var osäker och flera miniubåtar gick för- lorade. Det finns säkrare metoder att förflytta en miniubåt till lämpligt utgångsläge för en operation. Att bygga om ett konven- tionellt civilt fartyg, så att det i skrovet kan härbärgera en miniubåt, är tekniskt sett relativt enkelt. Ubåten kan på så sätt dolt transporteras till avsett område, och där sjösättas utan att det kan upptäckas. och plats kan ubåten sedan docka in i moderfartyget, och därefter återtransporteras till sin bas. Som exempel kan nämnas att det sovjetiska forskningsfartyget , som gjorde sin första resa , kunde i ett särskilt utrymme inombords transportera en miniubåt. Denna sjösattes genom en stor lucka i fartygssidan.12 Vad är då känt om själva ubåtarna? Som nämnts är det relativt sparsamt med öppna uppgifter. Viss information kan dock hämtas ur öppna källor13 eftersom det då och då förekommer artiklar om miniubåtssystem i öppen press. är det emellertid omskriv- ningar av tidigare artiklar med utnyttjande av samma källor. På utställningar och mässor har stundom visats modeller och beskriv- 11Richard , Re-emergence of the , , 1987:10; och Submarine Warfare- Monsters & (Blandford Press, Dorset, 1985), s. 135 144. (av samma författare) 12Janes Fighting Ships 1993-94; och Lähteinen, Ubåtars territorialkränkningar, KKrVAHT, s. 90. 13Massimo Annati, Underwater Special Operation , , 1996:3; och , Submarine versus Submarine- the tactics and technology of underwater confrontation (, , 1988), s. 86 101. ningar av främst undervattensfarkoster för forskning och off shore-verksamhet. Ett sovjetiskt och alltjämt fungerande företag i är konstruktionsfirman , som marknadsför olika undervattensfarkoster för civila ändamål och som också konstruerade miniubåten Denna miniubåtstyp, som i Jane´s Fighting Ships också benämns Losos, byggdes endast i två exemplar, enligt vad kon- struktionsbyråns chefsingenjör anförde till den svenska delega- tionen, som inom ramen för de svensk-ryska expertsamtalen be- sökte . Därvid framkom också att Pyranja var kravspecificerad och beställd av marinens under- rättelsestyrelse.15 Representanten för Malachit hävdade vidare att konstruktionsbyrån utvecklat alla mindre sovjetiska ubåtar, och att ingen annan förekommit i . då provturerna inleddes hade ingen sådan funnits. Från rysk sida har man förnekat att man haft några andra miniubåtar för militärt bruk än Pyranja.16 Det första exemplaret av Pyranja levererades . Uppnådda prestanda var emellertid, enligt Malachit, inte till belåtenhet. Den tornförsedda miniubåten, som uppges ha ett skrov av titan, är och . Maximalt tillåtet dykdjup är . Ubåten framdrivs av en propeller och kan med fyra knops fart gå 1 . Pyranja har fyra mans besättning och kan dessutom härbärgera upp till sex dykare som kan lämna miniubåten genom en sluss. Miniubåten kan transportera två minor på utsidan av skrovet, alternativt två stycken dykarfarkoster av den nedan beskrivna typen . Ytterligare utrustning kan fraktas i behållare utanför skrovet. Uthålligheten antas vara ca . Den mest utförliga beskrivningen som veterligen finns publi- cerad på svenska av sovjetiska miniubåtssystem gavs av i ett anförande på krigsvetenskapsakademien i december 1990.17 Han beskrev där två huvudtyper av miniubåtar, och angav som källa en artikel av journalisten i , i vilken två miniubåtstyper, och Zbuk om- nämndes i samband med ubåtsoperationer mot Sverige.18 Bildt beskrev den mindre typen, den som ubåtsskyddskom- missionen konstaterade i , som en miniubåt med en 14Lähteinen, Ubåtars territorialkränkningar, KKrVAHT, s. 17Carl Bildt, Ubåtskränkningarna mot – bakgrund, mönster, motiv , Kungliga Handlingar och , 1991:1. 18Washington Post, . längd kring 10 m, okonventionell utformning och en sannolik besättning på 3 4 man. Den används för transport av vapen och personal långt in i skärgårdarna och har en relativt lång uthållighet även om den knappast klarar av operationer på egen hand tvärs över . Enstaka exemplar av denna miniubåt var försedda med larvband för att med stor precision kunna utföra vissa arbeten på botten, t.ex. mot kablar i förbindelse- eller minsystem. En större typ av miniubåt hade enligt Bildt en längd kring , tjänar som bas och stöd för de mindre miniubåtarna, har stor aktionsradie och kan ha en uthållighet på . Här finns sannolikt en besättning på 6 7 man, och dessutom kan ubåten medföra besättning och personal till de två mindre ubåtarna, som den kan föra fram mot operationsområdet. Bildt nämnde i sammanhanget att t.ex. åtta ubåtar av den större och fjorton av den mindre typen skulle kunna ha sammanhållits i ett förband. Han ansåg det rimligt att anta att detta förband skulle ha kunnat genomföra två tre större operationer mot och då på stor bredd med utnyttjande av halva förbandet. I boken warfare today and tomorrow beskrev två pensionerade brittiska sjöofficerare19 två möjliga typer av mini- ubåtar. Detta skedde genom att skissera de krav, som den sovje- tiska Östersjömarinen skulle kunna tänkas ställa på dels en mini- ubåt, dels på en bandförsedd undervattensfarkost. De talade alltså i rent hypotetiska termer, och nämns här närmast som exempel på den typ av spekulativt material, som kännetecknar mycket av vad som skrivits om sovjetiska miniubåtar för militärt bruk. Konstruktionsbyrån Malachit har även konstruerat två typer av dykarfarkoster. Den ena, kallad kan enklast beskrivas som en elektrisk torped, försedd med två sittbrunnar, i vilka de två dykare, som den kan transportera, sitter. Dykarna sitter således i vattnet och måste andas genom mask eller snorkel. Den främre delen av kan utgöras av en losstagbar spräng- laddning, eller en behållare för annan utrusning. Räckvidden är begränsad och antas uppgå till omkring med två knops fart. En annan av produkter är en droppformad dykar- farkost, kallad . Den påminner om den dykarfarkost, be- nämnd R 2, som svenska marinen köpte från . I sitter de två dykarna bredvid varandra i far- . , Submarine warfare today and tomorrow (, , 1986). Se också referat från denna bok i , . kostens främre del, men skyddade av farkostens plexiglasfönster. väger ca och har ett största dykdjup . Maxfarten uppges vara . Räckvidden förmodas uppgå till ca 35 nautiska mil.20 Malachit marknadsför också en miniubåt kallad 2. Den uppges vara avsedd för militära ändamål såsom utplacering av minor och transport av upp till sex attackdykare. 2 är och väger . Maximala dykdjupet är , räckvidden och högsta fart 6 knop.21 Olika typer av undervattenstransportmedel förekommer ock- så. Dessa består i princip av en släde försedd med en batteridriven propellermotor. På eller efter släden kan en dykare ligga eller bogseras och på så sätt ta sig fram snabbare och utan att ödsla kraft än om han skulle behövt simma. Uthålligheten rör sig om enstaka timmar. Inom ubåtsräddningsområdet finns ett system som består av en moderubåt och två ubåtsräddningsfarkoster. 2, som denna ubåtsräddningsfarkost benämns i västliga marinkalendrar, transporteras på en ubåt av typ till platsen för en befarad ubåtsolycka. 2 kan gå ner till stora djup, men ej, som den svenska ubåtsräddningsfarkosten , rädda en hel ubåtsbesätt- ning. Ett sådant system ingår i Norra marinen och ett i Stilla Havsmarinen. Det har dock veterligen aldrig opererat i Östersjön.22 Utöver ovan nämnda uppgifter om sovjetiska miniubåtssystem har ett antal olika projekt avsedda för civil användning presenterats vid mässor och utställningar. Det är inte känt hur många av dessa som verkligen tillverkats och kommit att användas kommersiellt. Av presenterade ritningar och bilder av modeller förefaller dessa inte vara särskilt lämpade för den typ av militär verksamhet, som har bedömts ha förekommit på svenskt territorium. Men för- hållandet indikerar att det fanns och sannolikt alltjämt finns en avsevärd kunskap om miniubåtssystem, en kunskap som också kan användas för utveckling och tillverkning av militära applikationer. Sådan verksamhet kan, som framhållits inledningsvis, genomföras undandraget våra möjligheter till insyn. 20Lähteinen, Ubåtars territorialkränkningar, KKrVAHT, s. Se även 1993-94. 22Se 1993 94; samt SOU 1995:135, s. 69. Sammanfattningsvis kan sägas att det knappast tycks vara en i internationell ubåtslitteratur allmänt omfattad syn att Sovjet- unionen hade utvecklat miniubåtssystem av den typ som beskrivits. Och att sådana system skulle ha framtagits enbart för att sättas in mot får anses föga sannolikt. Mycket återstår alltså att utforska på detta område. 9.3Samverkan med andra länder Frågan om samverkan med andra länder har i debatten i mycket koncentrerats på möjligheten att samordning skett mellan den svenska marinen och andra länder. Därutöver har i denna utredning på andra håll behandlats teknisk samverkan, exempelvis gällande avlyssning av band samt utbyte på underrättelseområdet. Dessa områden behandlas ej vidare här. Debatten huruvida den svenska marinen genomfört samövningar på svenskt territorialvatten med örlogsfartyg från olika Natoländer blossade upp i samband med ett uttalande av den f.d. amerikanske försvarsministern, , framfört i tv-programmet , . Även en f.d. brittisk marinminister, , antydde i ett senare program att samövningar hade skett mellan den svenska och brittiska marinen. Intervjun med och den efterföljande debatten föranledde Försvars- departementet och ÖB att igångsätta var sin snabbutredning som båda kom fram till slutsatsen att påstående om samövning på svenskt vatten varit grundlösa, med vissa smärre och obetydliga undantag. I enlighet med direktiven för innevarande utredning har jag granskat påståenden om samövning mellan svenska marinen och väststatsflottor eller flottenheter. Nedan följer beskrivningar av dels vad utredningen funnit i amerikanska arkiv om en samövningsfråga, dels vissa uttalanden på amerikanskt håll, dels Weinberger-intervjun, i vilka fall frågor om eventuell samövning eller beredskapstester diskuterades. Bland annat presenteras en händelse som inte varit känd för allmänheten och som möjligen ger en inblick i hur påstådda övningar av den karaktär som beskrivits ovan kan ha gått till. De övriga fallen är kända men förtjänar likväl att återupprepas för att ge en så heltäckande bild som möjligt av denna fråga. planerades besök av den amerikanska jagaren i den svenska huvudstaden och i på . Av en tillfällighet får en diplomat på den amerikanska ambassaden i reda på att en samövning ("joint exercise) mellan och svenska ubåtar planerats. Övningen, som skulle ha baserat sig på en informell överenskommelse mellan marinchefen och den amerikanska marinattachéen Captain Roenigk, var tänkt som en demonstration av ett modernt amerikanskt sonar-system (latest SONAR gear) där svenska ubåtar avsågs tjäna som målubåtar. Diplomaten i fråga, ambassadrådet B.E.L. Timmons, fann detta vara en olämplig och synnerligen riskabel idé med tanke på att frågan inte behandlats på politisk nivå vare sig i eller och anmälde ärendet till ansvarig tjänsteman, . , vid avdelningen för Northern European Affairs, State Department i . , i egenskap av representant för State Departement, förde frågan vidare till och , som gav klartecken till övningen under förutsättning att den samtyckte. Värdet med övningen sades vara att det var viktigt för amerikanska örlogsfartyg att regelbundet upp- träda i för att demonstrera att området var en del av det fria havet. Det ansågs dock som nödvändigt att övningen skulle skötas diskret, men inte hemligt (discreet, but not secretive) och i det fall pressen fick nys om något var man av åsikten att relevant information skulle redovisas öppet. Captain Roenigk förmedlade därefter de amerikanska önske- målen till den svenska marinchefen, som i sin tur ämnade inhämta ett godkännande via sin normala kanal vid den svenska utrikes- förvaltningen, polchefen . Det framkommer inte, från det material som utredningen har haft tillgång till, huruvida denna kontakt togs eller om godkände att övningen verkställdes. säger sig inte ha något minne av att en sådan kontakt tagits. Följande citat finns att läsa i en uppslagsbok över amerikanska örlogsfartyg: [1960], när hon [] besökte , , , och , fann jagarens besättning att de regionala flottorna var angelägna om att diskutera både tekniska och säker- hetsmässiga frågor. Och, under det att genomförde fyra sonar-demonstrationer till sjöss med ubåtar från vänligt sinnade länder, var de utländska marinofficerarna imponerade av ameri- kansk marinteknologi. (egen översättning) Var övningarna skedde eller med vilka länder, har utredningen inte kunnat klarlägga.