sou · GPB3103d2 · 2002-01-01 00:00:00 — Alla argument som brukar åberopas för för- likning under förberedelsen är förstås ofta tillämpliga även vid förlikning efter huvudförhandling. För domstolen innebär den danska modellen att domaren inte behöver skriva någon dom. Detta innebär visserligen en viss arbetsbesparing. Men det innebär inte att domaren kan behandla saken lättvindigt. Förlikningsförslaget måste i alla hänseenden vara väl underbyggt och motiverat. Till skillnad mot en dom i förenklad form innebär ett förlikningsförslag enligt den danska modellen inte något avkall på skälens kvalitet. Däremot behöver domaren i sitt förslag inte redovisa vad som brukar anges i domens recit, dvs. enligt gällande rätt yrkanden och invändningar samt de omständig- heter som dessa grundats på. Självfallet behöver inte heller några referat av utsagor eller sakframställningar återges för parterna i samband med förlikningsförslaget. En i dom stadfäst förlikning överklagas ytterligt sällan till hov- rätten. Här finns en besparingsmöjlighet inte bara för parterna utan även för staten. Enligt den danska modellen erbjuds parterna ibland betänketid innan de beslutar om de skall godta ett tillkännagivande. Det finns naturligtvis inte något hinder mot att parterna medan löper kommer fram till en förlikningslösning som inte står helt i överensstämmelse med den som rätten har föreslagit. Utredningen är alltså positiv till att den danska modellen så som den här har beskrivits prövas även i . Parternas valfrihet ökar genom mångfalden av tvistlösningsvarianter. Säkert kan möjligheten att lämna sena förlikningsförslag också verka stimulerande på den svenska domarkåren. Med tanke på att det är en principiell nyhet kan det dock finnas skäl att åtminstone för ett inledningsskede lämna några rekommendationer för tillämpningen. Rätten bör vara mycket tydlig när den förklarar för parterna vad det innebär att den lämnar ett förlikningsförslag efter huvudför- handlingen. Rätten måste också ha förvissat sig om att det är bägge parternas önskemål att ett sådant skall presenteras. Det bör i alla lägen ankomma på den enskilde domaren att bestämma om han eller hon överhuvudtaget vill lämna ett sådant förslag. De flesta domare kan i en inledande fas känna osäkerhet och tveksamhet. Detta är knappast något fel utan snarare naturligt. Medling, förlikning och andra samförståndslösningar Det är därför möjligt att det i ett inledningsskede inte blir särskilt vanligt att den nya förlikningsmöjligheten utnyttjas. Det ligger dock nära till hands att anta att de domare som brukar lägga ned tid och kraft på förlikningsverksamhet också kommer att tillvarata möjligheten som den danska modellen erbjuder. Det är nog också så att inställningen till den föreslagna lag- ändringen i viss mån är en generationsfråga. Den kraftfulla satsning på materiell processledning och förlikning som präglar de flesta av dagens domares arbete under förberedelsen har vuxit fram . Det finns inget som säger att inte det nya förliknings- institut som utredningen här föreslår kommer att tas i bruk på motsvarande sätt. Frågan om förlikningsförslag måste också bedömas utifrån målens komplexitet. Det är givet att det i större och mer omfattan- de mål kan vara svårare för domaren att lämna ett sådant förslag. Det kan i sådana mål vara svårare för parterna att tillgodogöra sig förlikningsförslagets innebörd. Frågan kan också påverkas av om parterna processar genom ombud eller inte. Särskilt om endast den ena parten är företrädd av ombud bör frågan om förlikningsförslag hanteras med särskild försiktighet. Något generellt förbud mot att ta upp förlikningsfrågan i vissa sorters förlikningsbara mål ser utredningen inte anledning att föreslå. Inte heller finns det anledning att avstå från förliknings- förslag i situationer då käromålet skulle ogillas. I sådana fall innebär förlikningen att parterna är ense om att svaranden inte behöver prestera något till käranden. Förlikningsförslaget bör därför i dessa fall inte formuleras som att käromålet ogillas eller dylikt. Rätten bör sedan den lämnat sitt förslag inte delta i några förlik- ningsöverläggningar med parterna. Här föreligger en avgörande skillnad mellan traditionell förlikningsverksamhet och den danska modellen. Rättens förslag måste ligga fast även om rätten i formellt hänseende inte är bunden av det. Däremot är som nämnts parterna oförhindrade att komma fram till en annan lösning än den som rätten föreslagit. Godtar parterna ett förlikningsförslag kan förlikningen på sed- vanligt sätt stadfästas i dom. Till skillnad från i utgör inte en förlikningsöverenskommelse som tagits in i ett protokoll någon exekutionstitel enligt svensk rätt. Det är möjligt att någon lagändring inte är nödvändig för att uppnå den ordning som utredningen förespråkar. Medling, förlikning och andra samförståndslösningar föreslår ändå i förtydligande syfte att reglerna om rättens förlik- ningsverksamhet justeras på så vis att det klarare framgår att för- likningsförslag enligt den danska modellen står till buds. I likhet med förlikningsverksamhet i övrigt i domstolarna är detta i regel en angelägenhet mellan parterna och mellan parterna och rätten. Förlikningsverksamheten brukar i inte mer än inledningsvis bedrivas inom den formella ramen för ett offentligt sammanträde. I sker muntliga tillkännagivanden vid en offentlig och protokollförd förhandling (offentligt retsmöde). Enligt utred- ningens uppfattning bör ett svenskt system med förlikningsförslag efter huvudförhandling präglas av samma öppenhet. Det som har sagts angående rättens möjlighet att lämna ett preliminärt besked om utgången i målet har främst tagit sikte på dispositiva tvistemål. När det gäller indispositiva mål kan det finnas skäl att vara mer återhållsam. Det främsta skälet för detta är att målen är just indispositiva. Å andra sidan är mål om vårdnad, boende och umgänge mål där det för alla – inte minst barnen – har ett särskilt värde om man kan komma fram till en lösning i sam- förstånd. Det anses oftast vara förenligt med barnens bästa att döma i enlighet med parternas överenskommelser i sådana mål. Om rätten efter en huvudförhandling i ett sådant mål ger ett besked om resultatet av rättegången som föräldrarna genast får ta ställning till enligt den danska modellen kan man räkna med att en del parter som utgången gått emot kommer att acceptera rättens förslag. För barnen är det enligt beprövad erfarenhet av stor betydelse att det är deras föräldrar som gemensamt kommit överens om vad som skall gälla. Det vore synd att spela bort denna möjlighet att nå en samförståndslösning i dessa känsliga mål. Men är det en grannlaga uppgift att bedöma om ett förslag skall lämnas eller inte i mål av dessa slag. Det kan naturligtvis ibland te sig mindre meningsfullt att efter en uppslitande huvudförhandling lämna ett preliminärt besked om utgången i hopp om att en lösning i enlighet härmed skall nås . När parterna fått sova på saken kan emellertid saken ställa sig annorlunda. Rättens preliminära besked kan i andra fall utgöra incitament till uppgörelser som sträcker sig längre och om- fattar andra frågor än de som direkt varit föremål för rättens pröv- ning. Sådana samförståndspaket kan, som nämnts, antas vara förenligt med barnets bästa. Medling, förlikning och andra samförståndslösningar När det gäller de indispositiva målen är det inte bara möjligheten att tillämpa den danska modellen som bör uppmärksammas. En samförståndslösning är ofta mer värdefull i sådana mål än i mål som gäller pengar eller saker. Här handlar det om människor och om djupt personliga förhållanden. Avgörandet skall ofta träffas utifrån barnens perspektiv. Utredningen ser det som en brist att gällande lagstiftning endast talar om dispositiva mål när det gäller formerna för rättens förlikningsarbete. Utredningen anser i linje med sin tidigare redovisade uppfattning, att det bör klart skrivas in i RB att rätten även i indispositiva mål skall verka för en samförståndslösning. Utredningens förslag innebär att vi lagstiftningsmässigt importerar ett system för förlikningsverksamhet som utvecklats på sedvanerättslig grund i ett av våra nordiska grannländer. Det är alltså en planta som vuxit sig upp i en annan lagstiftningsmässig jord än vår. Viktiga skillnader är att den muntliga förberedelsen inte har samma centrala funktion för medling och förlikning som i och att alla mål som avgörs efter materiell prövning i måste handläggas vid en förhandling. En hel del småmål som i kan avgöras på handlingarna måste i tas till förhandling och åtskilliga mål som i förliks under förberedelsen går i till huvudför- handling. Detta förklarar tillkännagivandets betydelse i och talar för att systemet i inte kommer att spela samma centrala roll. En ytterligare skillnad är att den danske byretsdomaren alltid är ensamdomare. Utredningen är enligt sina direktiv förhindrad att ge förslag i fråga om rättens sammansättning. Utredningen kan dock inte underlåta att peka på att den danska ensamdomaren som följer målet från början till slut och som ensam har ansvaret för att det avgörs snabbt och riktigt typiskt sett har bättre förutsättningar än de svenska domarna i kollegial sammansättning att åstadkomma smidiga lösningar och snabba ställningstaganden. 12 Avtal att inte överklaga Utredningens förslag: Utredningen föreslår att frågan om ingående av avtal att inte överklaga en dom alltid skall tas upp under ett tvistemåls förberedelse. Vidare föreslås att parternas rätt att träffa ett sådant avtal även skall gälla i indispositiva tvistemål. Parterna kan genom avtal avsäga sig rätten till överklagande. Enligt 49 kap. 2 § RB är ett avtal om att inte överklaga en dom som med- delas med anledning av en uppkommen tvist eller en framtida tvist som kan härledas till ett visst angivet rättsförhållande gällande, om förlikning om saken är tillåten. Ett avtal som ingåtts före tvistens uppkomst gäller dock inte i FT-mål. Det är alltså inte heller möjligt för parterna i ett indispositivt att ingå ett sådant avtal. I 54 kap. 2 § första stycket RB ges motsvarande möjligheter att träffa avtal om att inte överklaga hovrätts dom. Bestämmelserna är grundade på den uppfattningen att avtal i processrättsliga frågor som regel anses vara ogiltiga, om det inte finns några bestämmelser om annat.1 Den möjlighet som finns att träffa avtal om att inte överklaga är inte särskilt ofta utnyttjad av parter. Frågan om varför det är på det viset kan nog besvaras på olika sätt. Ett skäl kan givetvis vara att parter i allmänhet inte anser sig ha något att vinna med ett sådant avtal. De vill behålla möjligheten att kunna överklaga och därmed tömma ut möjligheten att vinna tvisten. Ett avtal om att inte över- klaga domen träffas ju – i den mån det över huvud taget före- kommer – i regel innan domen meddelas och alltså då utgången i målet är okänd. diskuterade i vilken mån det kunde vara lämpligt att koppla ihop ett s.k. prorogationsavtal med en bestäm- melse om att en dom inte kunde få överklagas men kom fram till 1 Fitger 49:7. Avtal att inte överklaga att det inte skulle öka attraktiviteten för näringslivet att vända sig till domstol. Ett av de anförda skälen till den slutsatsen var att parter, såvitt var känt för utredningen, inte brukade använda sig av möjligheten att avtala bort rätten till överklagande.2 En annan tänkbar anledning till avsaknaden av denna sorts avtal kan emellertid vara att parter – inklusive deras ombud – inte känner till möjligheten eller i vart fall inte tänker på den som ett realistiskt alternativ. Det skulle därmed handla om bristande kunskap och information, naturligtvis främst – men inte alltid – bland parter som processar utan juridiskt ombud. Det finns en hel del fördelar för parter att träffa avtal om att inte överklaga en dom. Dessa fördelar är i mångt och mycket desamma som de vilka parterna kan uppnå genom att träffa en förlikning om saken. Tvisten upphör definitivt och riskerar alltså inte att vandra den ibland långa och kostsamma vägen i hovrätt och HD. Den vinnande parten kan snabbare få sina krav tillgodosedda. Rätte- gångskostnaderna hålls nere; inte sällan kan en rättsskyddsförsäk- rings beloppsmässiga tak räcka för en tvist i tingsrätten men inte längre. Att tvisten upphör kan också ha betydelse för affärsmässiga relationer, personliga förhållanden och överhuvud taget ha positiva effekter för parterna. En annan fördel med ett avtal om att inte överklaga kommande dom är att man liksom i skiljeförfarande kommer till ett enda definitivt avgörande vilket är fördelaktigt ifråga om tid och kostnader. Ett avtal av detta slag har alltså åt- skilligt av de fördelar som brukar tillskrivas både en förlikning och skiljeförfarandet. Det har diskuterats i vilken mån ett sådant avtal kan vara till fördel för den lilla parten i förhållande till myndigheter, ekono- miskt starkare näringsidkare eller andra. I samband med att möjlig- heten att i en tvist avtala om att inte överklaga en dom utsträcktes3 till att omfatta även avtal som syftade till framtida tvister gjordes uttalanden som tydde på att en svagare part kunde behöva skydd mot att ingå ett avtal om att inte överklaga.4 Denna uppfattning har emellertid kritiserats. Det har därvid påpekats att det kan vara den svagare avtalsparten som generellt sett har de stora vinsterna att 2SOU 1995:65, s. 171. menade också, med hänvisning till kontakter med företrädare för , att det ofta ses som en fördel för domstols- vägen att man kan få till stånd en prövning i mer än en instans. Det sades vidare att den kritik som riktades mot domstolarna inte i första hand tog sikte på att en tvist kan prövas i mer än en instans utan på att handläggningen i de olika instanserna tog . Avtal att inte överklaga hämta av ett förbud mot överklagande, eftersom det är han eller hon som är särskilt kostnadskänslig och som vill kunna överblicka sitt kostnadsansvar. Värnandet om den svagare parten skulle alltså med detta synsätt kunna vara ett skäl att särskilt uppmuntra avtal om att inte överklaga.5 Utredningens uppfattning är att de vinster som kan göras genom ett avtal att inte överklaga inte direkt bör kopplas till vilken sorts parter det är fråga om. Vinsterna beror ju också i hög grad på de speciella omständigheterna, inte minst de bakomliggande, i varje enskilt mål. Alla sorters parter i alla sorters mål kan vinna på att avtala bort överklaganderätten. Det skall också sägas att det när frågan har diskuterats i tidigare sammanhang har rört sig om avtal som tillkommit före en tvist. I vilken mån sådana avtal generellt skulle kunna vara till nackdel för en svagare part kommer inte här att diskuteras men det har som sagts antagits att så inte skulle vara fallet. Ett ökat användande av den modell vi här diskuterar förut- sätter också att man från domstolens sida – inom ramen för den materiella processledningen – tydligt redogör för de för- och nack- delar som kan tänkas vara förenade med ett avtal att inte överklaga domen. För åtminstone en av parterna kan det uppstå en nackdel med ett avtal av berört slag, nämligen om domen i tingsrätten uppfattas som bristfällig. Här kan det vara på sin plats att understryka att denna diskussion om avtal att inte överklaga en dom inte skall ses som ett sätt för domstolen att kunna förenkla domskrivningen. Tanken är alltså inte att det, bara för att domen ändå inte får över- klagas, inte behövs några tillfredsställande domskäl. Utredningens uppfattning är snarare den motsatta. Om parter träffar avtal om att inte överklaga domen har de befogade anspråk på en i alla hän- seenden kvalificerad handläggning av målet vilket gäller inte minst domens avfattande. Det kan sägas att risken för att inte få fram prejudikat ökar om målet stannar i tingsrätten. Häremot kan påpekas att parter alltid kan antingen träffa en förlikning och få denna stadfäst eller i indispositiva mål förmå rätten att lägga förlikningen till grund för en dom. Vidare kan parterna genom olika andra processuella dispositioner, såsom återkallelser eller medgivanden, förhindra ut- talanden som har prejudikatvärde. Sådana dispositioner kan ju också vidtas i mål som överklagats till högre rätt.6 För utredningen 6Se härom , Partsautonomins gränser s. 102. Avtal att inte överklaga är det viktigare att parternas tvist får en för dem så lyckad utgång som möjligt än att ett mål drivs vidare av något allmänt prejudikat- intresse. Uppkommer en fråga som har prejudikatvärde i ett mål som handläggs i tingsrätt kan dessutom denna, enligt 56 kap. 13 § RB, hänskjutas till HD för prövning. Utredningen anser således att möjligheten för parter att träffa avtal om att inte överklaga en dom bör lyftas fram tydligare. Det kan lämpligen ske genom att detta görs till en sådan fråga som skall diskuteras under målets förberedelse. Det har redan sagts att rätten då måste redogöra för avtalets för- och nackdelar. Detta gäller naturligtvis endast om parterna inte redan före målets handlägg- ning har träffat ett sådant avtal. En särskild fråga är om parter även i indispositiva mål skall kunna träffa avtal om att inte överklaga en dom. Detta är inte tillåtet men utredningen menar att goda skäl talar för denna möjlighet. Förutom de allmänna skäl som har anförts beträffande dispositiva mål, såsom t.ex. minskade rättegångskostnader, finns andra aspekter. Avgörandet i sådana mål träffar inte sällan tredje man, som t.ex. ett barn i ett vårdnadsmål. Ju snabbare parterna kan komma till ro, desto bättre kan det vara för de utomstående intres- sen som avtalsförbudet har velat skydda. Det har i den juridiska litteraturen sagts att det indirekta för- fogandet över tvisteföremålet, som alltså i viss mening kan inne- fatta ett avtal att inte överklaga domen, i stort sett kan sägas gå ut på att det rättsläge som uppkommit genom en dom inte skall förändras. 7 Vad som i en dom lagts fast utgör en viss garanti för att rättsläget blivit åtminstone någorlunda hyggligt reglerat. Mot bakgrund av det som sagts ser utredningen inte någon fara i att utsträcka avtalsmöjligheten till att även gälla indispositiva mål utan vill i stället framhålla fördelarna med en sådan möjlighet. 7 a.a. s. 80. 13Kostnadsberäkningar och andra konsekvensanalyser Inledningsvis skall sägas att effekterna av utredningens förslag är svårbedömda eftersom utredningen i åtskilliga fall öppnar möjlig- heter som det sedan är upp till domstolarna och parterna att utnyttja; i vilken takt de föreslagna reformerna kommer att anam- mas i den praktiska rättstillämpningen kan inte bedömas på detta stadium. Det är först när detta sker som eventuella kostnadsbespa- ringar kommer att visa sig. Förslaget att generellt införa möjlighet till medverkan genom videokonferens i domstolarna förutsätter att dessa utrustas med videoutrustning. En sådan upprustning ingår emellertid i Dom- stolsverkets planläggning för en modernisering av domstolarnas lokaler och utrustning. Några särskilda investeringskostnader bör därför inte bokföras på den reform som utredningen föreslår. Om och när dessa förslag genomförs torde däremot besparingar och tidsvinster uppstå, i första hand för parter och andra men även för staten genom minskade kostnader för personlig inställelse. Försla- get kan också leda till att färre huvudförhandlingar behöver ställas in. Om vissa brottmål kan avgöras utan huvudförhandling uppstår kostnadsfördelar för den enskilde likaväl som för åklagarväsendet och domstolsväsendet. Det är emellertid svårt att nu uttala sig om omfattningen. Genom möjligheten att hänvisa till skriftligt processmaterial kommer rättegångarna att bli snabbare, effektivare och billigare. Kostnadsfördelar uppstår för parterna, rättsskyddet inom försäk- ringsbranschen samt rättshjälpen. Även åklagarväsendet och dom- stolsväsendet får minskade kostnader om huvudförhandlingarna tar . Kostnadsberäkningar och andra konsekvensanalyser De uppstramningar och förenklingar som föreslås i fråga om bevisningen kan leda till färre inställda förhandlingar och snabbare avgöranden. Den danska modellen med förlikningsförslag efter huvudförhand- lingen kan leda till att fler mål förliks och färre överklagas. Det är emellertid omöjligt att på förhand bedöma hur vanligt detta blir. En lika svårspådd effekt på antalet överklaganden uppstår om parterna – som ett resultat av att frågan väcks under förberedelsen – i större utsträckning ingår avtal om att inte överklaga. Flera lagregler har i samband med andra ändringar gjorts köns- neutrala genom att ordet "han" bytts ut mot passusen han eller hon. Från jämställdhetssynpunkt torde även vissa av de föreslagna reglerna, t.ex. de om videoanvändning, ha betydelse genom möjligheten för de ofta kvinnliga brottsoffren att delta i rättegången på ett mera skonsamt sätt. Utredningens förslag torde i övrigt inte ha någon inverkan på de andra intressen som omnämns i 15 § kommittéförordningen (1998:1474). 14.1Förslag till lag om ändring i 14.1.1Paragrafer som föreslås upphävda I 35 kap. 9 § finns bestämmelser om kallelser till bevisupptagning utom huvudförhandling, om inställande av anhållen eller häktad och om att bevisupptagning får ske även om en part har uteblivit. De förstnämnda frågorna regleras enligt förslaget i 42 kap. 12 § och 45 kap. 13 § och de sistnämnda i 44 kap. 7 § och 45 kap. 13 § (se även 44 kap. 2 och 3 §§). I fråga om inställandet av anhållen eller häktad finns det bestämmelser i 21 kap. 2 §. Mot den bakgrunden har paragrafen fått utgå. I 42 kap. 10 § och 47 kap. 10 § regleras frågor om telefonanvänd- ning. Paragraferna har utgått med anledning av den nya regleringen i 5 kap. 10 §. De frågor om bevisupptagning som regleras i 43 kap. 8 § regleras enligt förslaget i 43 kap. 7 §. Eftersom paragrafen i övrigt endast avser frågor om telefonanvändning, som enligt förslaget regleras i 5 kap. 10 §, har paragrafen utgått. De bestämmelser om bevisupptagning som finns i 46 kap. 7 § regleras enligt förslaget i 46 kap. 6 §. Eftersom paragrafen i övrigt endast avser frågor om telefonanvändning, som enligt förslaget regleras i 5 kap. 10 §, har paragrafen utgått. I 47 kap. 21 § sägs att rätten i mål om enskilt åtal under förbere- delsen får besluta om avvisning. Paragrafen har utgått eftersom den endast uttrycker det självklara. 14.1.2Ändrade och nya lagrum 5 kap. 9 § Det ankommer på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de föreskrifter som behövs. Ord- föranden får utvisa den som stör förhandlingen eller på annat sätt uppträ- der olämpligt. Ordföranden får också begränsa antalet åhörare i rättssalen för att undvika trängsel. Rätten får förbjuda upptagning eller överföring av ljud under ett förhör, om det kan antas att upptagningen eller överföringen så besvärar den som hörs att det blir till men för utredningen. En upptagning eller överföring av bild i rättssalen får ske endast om det är tillåtet i lag. Om någon som har utvisats tränger sig in i rättssalen eller om någon i övrigt inte lyder en tillsägelse som har meddelats för att upprätthålla ord- ningen får rätten förordna att han eller hon skall tas i häkte och kvarhållas där så länge sammanträdet varar, dock inte längre än . Om säkerhetskontroll i domstol finns särskilda föreskrifter. Paragrafen delas in i fyra stycken i stället för som tre. I första stycket har ordet han ersatts med ordföranden . Villkoret för att ordföranden skall få utvisa någon är enligt para- grafens nuvarande lydelse att den som skall utvisas stör förhand- lingen eller på annat sätt uppträder otillbörligt. Bestämmelsen korresponderar i stort sett med 9 kap. 5 § av vilken framgår bl.a. att den som stör ett sammanträde eller muntligen inför rätten eller i rättegångsskrift uttalar sig otillbörligt döms till penningböter. Ordet otillbörligt har i denna paragraf bytts ut mot olämpligt. Med den ändringen får man språkligt sett en lägre tröskel för utvis- ning än den som ordet otillbörligt ger.1 När regeln infördes torde ordet otillbörligt ha haft ungefär samma valör som olämpligt har .