sou · GPB3103d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Det kan dock ibland finnas skäl att upplysa parterna om vad sammanträdet skall behandla. Detta gäller nog särskilt om fråga är om bevisupptagning utom huvudförhandling eller om endast en rättegångsfråga skall behandlas. Utredningen föreslår därför att om det behövs skall det i kallelsen anges vad som skall behandlas vid sammanträdet. 4.5.2Sammanträden under beredningen av brottmål Utredningens förslag: Kravet på särskilda skäl för att få hålla sammanträde för förberedelse i brottmål slopas. I stället införs en regel enligt vilken sammanträde skall hållas om det behövs för målets beredning eller av något annat skäl. I likhet med vad som föreslagits för tvistemålens del skall inom ramen för en enhetlig sammanträdesform samtliga aktuella frågor kunna behandlas vid sammanträdet. En och samma sammanträdesform skall alltså gälla för utredning av parternas ståndpunkter i ansvarsfrågorna, bevisupptagning och rättegångsfrågor. För tvångsmedel skall dock även fortsättningsvis gälla särskilda bestämmelser. Liksom vad som gäller för tvistemålens del kan behov av sammanträden för olika ändamål uppkomma under ett brottmåls beredning. Det kan vara fråga om ett sammanträde för förberedelse enligt 45 kap. 13 § RB Ett sådant sammanträde kan ha olika syften och resonerade kring dessa tämligen in- I allt väsentligt kan hänvisas till den diskussionen.70 Vidare kan det finnas behov av sammanträde för t.ex. bevisupptagning utom huvudförhandling eller för prövning av rättegångsfrågor, inte minst sådana som avser straffprocessuella tvångsmedel. För att hålla sammanträde för förberedelse enligt gällande regler krävs särskilda skäl. Utredningen menar att det kan ifrågasättas om inte detta krav i vissa typer av mål är för strängt. Det finns vissa sorters brottmål som generellt sett kan vara ganska komplicerade och omfatta ett vidlyftigt skriftligt material. Exempel härpå är mål om viss ekonomisk brottslighet och brott mot miljölagstiftningen. I sådana mål kan ett beredande sammanträde under- lätta den kommande huvudförhandlingen. I mål om ekonomisk brottslighet förekommer det att den tilltalade redovisar sin inställ- ning till åtalet redan vid ett sammanträde under beredningen. Detta kan föranleda att åklagarens bevisuppgift justeras. Ett exempel är att den tilltalade i ett mål om skattebrott erkänner att han eller hon kände till att det förelåg mervärdeskatteskyldighet vilket kan för- anleda åklagaren att återkalla ett eller flera vittnesmål som har åberopats för att styrka just detta. Det kan hävdas att rekvisitet särskilda skäl inte ger tillräcklig möjlighet att hålla sammanträde i fall som de nu nämnda. En ordentlig genomgång av materialet och inställningen till åtalet vid ett sammanträde under beredningen leder i allmänhet till en smidigare huvudförhandling genom att parterna redan före denna är på det klara med varandras inställning. Ett alternativ till sammanträde under beredningen kan ibland vara att rätten, i enlighet med 45 kap. 10 § tredje stycket RB, före- lägger den tilltalade att skriftligen redovisa sin inställning till åtalet och grunden för denna. I motivuttalandena till den nu gällande regleringen framhålls att ett sammanträde skall kunna hållas för att diskutera formella frågor såsom tidsplanering.71 Häremot har utredningen inte någon invänd- ning, i vart fall inte om det rör sig om diskussioner av något mer omfattande beskaffenhet. Det kan emellertid erinras om att för kortare diskussioner rörande t.ex. den tidsmässiga uppläggningen av en huvudförhandling mellan rätten, åklagaren och försvararen kan ofta ett informellare samtal hållas per telefon, alltså ett sådant 70SOU 1982:26 s. 565 ff. 1986/87 :89 s. 232. som faller inom ramen för annan handläggning.72 En sådan diskussion regleras inte direkt av 45 kap. 13 § RB. Såsom har föreslagits för tvistemålens del bör även reglerna för sammanträden under målets beredning samordnas så långt möjligt. När det gäller sammanträden för prövning av straffprocessuella tvångsmedel bör den befintliga regleringen kring dessa dock kvar- stå oförändrad. Dessa sammanträden blir ofta aktuella redan innan åtal har väckts och passar därför mindre väl att regleras i 45 kap. RB. Däremot bör sammanträden för andra rättegångsfrågor än tvångsmedel regleras i enlighet med vad som gäller för ett samman- träde enligt 45 kap. 13 § RB. Inte heller för dessa fall bör det krävas särskilda skäl för sammanträde. Som framgått har utredningen föreslagit att den paragraf som reglerar sammanträden för bevisupptagning utom huvudförhand- ling (35 kap. 9 § RB) slopas. För tvistemålens del innebär det att regelns innehåll flyttas över till 42 kap. 12 § RB. Vad beträffar brottmålen kan regelns innehåll lämpligen flyttas över till 45 kap. 13 § RB och om möjligt följa samma rekvisit som övriga samman- träden under beredningen. Både vid prövning av rättegångsfrågor och vid bevisupptagning utom huvudförhandling bör – liksom – den principen gälla att sådan prövning och upptagning av bevis får ske även om någon som kallats till ett sammanträde där detta skall äga rum uteblir. Mot bakgrund av det sagda föreslår utredningen att kravet på särskilda skäl för att få hålla ett sammanträde slopas. Bestämmelsen i 45 kap. 13 § RB bör också utformas så att den träffar alla samman- träden under målets beredning utom sammanträden som avser prövning av straffprocessuella tvångsmedel. I 47 kap. RB finns regler om väckande av enskilt åtal och huvud- förhandling i mål, vari sådant åtal föres. Det har sagts att regle- ringen i kapitlet bygger på att det vid enskilt åtal i allmänhet inte har skett någon förundersökning. Förberedande frågor behöver därför ibland utredas och på grund härav gäller i huvudsak samma bestämmelser som enligt 42 kap. vid förberedelse i tingsrätt. När det däremot gäller avgörandeskedet vid enskilt åtal tillämpas i huvudsak samma bestämmelser som enligt 46 kap. vid allmänt 72 Uttrycket förekommer visserligen endast vad beträffar tvistemål, se 42 kap. 9 § RB, men som det påpekats tidigare bör denna regel för tvistemålens del kunna tillämpas analogt även vid handläggningen av brottmål. åtal.73 Mot bakgrund härav föreslår utredningen att reglerna i 47 kap., vad beträffar förberedelsen, omarbetas så att de bättre överensstämmer med reglerna i 42 kap. 4.5.3Kravet på huvudförhandling i tvistemål mjukas upp Utredningens förslag: Utredningen föreslår att uppbyggnaden av 42 kap. 18 § RB omdisponeras. Avgörande efter huvud- förhandling skall inte längre framstå som en huvudregel. Ett tvistemål skall avgöras efter huvudförhandling om det behövs med hänsyn till utredningen i målet eller av något annat skäl är lämpligt eller om part begär det och parten inte på annat sätt har fått tillfälle att muntligt utföra sin talan i tillräcklig omfattning. Det sista rekvisitet innebär att en part som fått tillfälle att utveckla sin talan under förberedelsen inte längre skall ha en ovillkorlig rätt till huvudförhandling. Enligt 30 § FPL skall rättens avgörande grundas på vad handlingar- na innehåller och vad som i övrigt har förekommit. Det innebär således – eftersom begreppet huvudförhandling saknas inom för- valtningsprocessen – att, om ett sammanträde har hållits, handlägg- ningen kan fortsätta därefter . Även om denna regel framstår som främmande för den som är van vid RB, finns det inte något som tyder på att systemet har medfört några särskilda olägenheter. Det kan i och för sig bero på att de mål inom förvalt- ningsprocessen där sammanträde hålls normalt sett också avgörs i nära anslutning till sammanträdet. Detta fungerar därmed i prak- tiken ofta som RB:s huvudförhandling. 74 Parterna utvecklar sin talan, bevisning tas upp, parterna håller slutanföranden och därefter dömer domstolen i mångt och mycket på grundval av det som kommit fram vid sammanträdet.75 Motsvarande tilllämpas ofta enligt ärendelagen. Men det bör anmärkas att både förvaltnings- 74Det finns avseende vissa måltyper specialregler om att muntlig förhandling i princip skall hållas, t,ex, mål om tvångsomhändertagande av unga, se 35 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga och tvångsomhändertagande av missbrukare, se 39 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. 75 Det finns dock anledning att åter peka på de problem som kan uppstå om handläggningen fortsätter efter ett slutförhandling och sedan rättens sammansättning vid avgörandet inte är identisk med den som deltog vid den tidigare förhandlingen, se avsnitt 4.3.2.3. processlagen och ärendelagen i praktiken främst tillämpas på ett rent skriftligt förfarande. Utredningen har övervägt i vilken mån en huvudförhandling bör ges en likartad funktion som förhandlingen/sammanträdet har inom förvaltningsprocessen och enligt ärendelagen. Huvudför- handlingen är ju inte något annat än ett tomt begrepp om man inte fyller det med visst innehåll och kopplar vissa särskilda regler till begreppet, såsom t.ex. reglerna om kallelser, bevisupptagning och reglerna om vad som måste läggas fram vid en huvudförhandling för att rätten skall få lägga det till grund för domen. Som framgått av ett tidigare avsnitt (4.5.1.1) kan ett samman- träde under förberedelsen begränsas till att avse endast vissa frågor i målet. Även om en huvudförhandling inte hålls är det alltså ändå möjligt att få en särskild fråga – även en sådan som avser saken eller en del av denna – i ett mål belyst muntligt. Ett sammanträde kan därför på sätt och vis allt efter omständigheterna utgöra ett komp- lement till en i övrigt skriftlig handläggning. Det är emellertid viktigt att slå fast att det är omsorgen om den fria bevisprövningen som är den viktigaste grunden för att RB:s mål skall avgöras efter huvudförhandling. Genom att målets avgörande grundas på det som kommit fram vid en muntlig förhandling som hålls i koncentrerad form skall säker- ställas att bevisprövningen sker på bästa möjliga underlag. Denna ordning har, när det gäller tvistemål och brottmål vid allmän dom- stol, sådana fördelar att den principiellt sett bör finnas kvar. Utredningen anser således att det inte finns skäl att utmönstra den centrala funktion huvudförhandlingen har enligt RB. Det nu sagda innebär inte att presentationen av process- materialet vid en huvudförhandling inte skulle kunna ske på ett enklare och effektivare sätt än . Den frågan tas upp i kapitel 5. Att ha kvar en huvudförhandling som bygger på RB:s bärande principer innebär inte heller att de befintliga reglerna om bevis- upptagning inte kan mjukas upp eller att ett förhör som på så vis tagits upp i vissa fall skulle kunna återanvändas vid en huvud- förhandling. Dessa frågor – som direkt berör huvudförhandlingens innehåll – tas upp i kapitel 6 och 7. Även om en huvudförhandling ofta är till fördel för bevis- prövningen behöver relativt sett inte så många mål avgöras efter en sådan förhandling. avgjordes sammanlagt 65 521 tvistemål i landets domstolar. I 17 965 av dem förekom muntlig förhand- ling.76 Det övervägande antalet av dessa förhandlingar bestod inte av särskilt utsatta huvudförhandlingar. De allra flesta mål avgörs alltså utan huvudförhandling. Det kan därför uppfattas som miss- visande att ha en huvudregel om att tvistemål skall avgöras efter huvudförhandling. Enligt 42 kap. 18 § första stycket 5 RB får rätten avgöra ett tvistemål utan huvudförhandling om sådan förhandling inte behövs med hänsyn till utredningen och inte heller begärs av någon av parterna. Bestämmelsen omfattar både dispositiva och indispositiva tvistemål men är inte dispositiv för parternas del. Frågan om en huvudförhandling skall hållas kan emellertid också påverkas av annat som medför att det trots utredningsläget och parternas önskemål om skriftlig handläggning framstår som lämpli- gast att hålla huvudförhandling. Som exempel kan nämnas ett mål som har stort allmänintresse, t.ex. ett mål om miljöskada som har stor betydelse för en lokal befolkning. Det finns också en annan faktor som påverkar bedömningen av om huvudförhandling måste hållas. Som framgått har part enligt artikel 6 i en ovillkorlig rätt att lägga fram sin sak muntligt inför den domstol som skall döma i målet. Därmed är inte sagt att det måste ske vid vad vi i kallar en huvud- förhandling. Det väsentliga är att en part aldrig får berövas rätten att muntligen vid en offentlig förhandling lägga fram sin sak inför den eller dem som skall döma i målet. Om t.ex. ett sammanträde har hållits under förberedelsen och parterna vid detta angett sina yrkanden och grunder samt kanske även argumenterat i rättsligt hänseende ser utredningen inte några skäl till att en part härutöver skall kunna genomdriva en huvudförhandling, om inte några andra sakliga skäl – t.ex. upptagande av muntlig bevisning – talar för en sådan förhandling. Mot bakgrund av det sagda föreslås att 42 kap. 18 § RB dispone- ras om och ändras något. Det behöver inte uttryckligen anges som huvudregel att ett tvistemål skall avgöras efter huvudförhandling. Däremot bör det – mot bakgrund av bl.a. krav – tydligt framgå när en huvudförhandling måste hållas. När det gäller en huvudförhandling motiverad av utredningen i målet föreslås inte någon förändring i förhållande till gällande rätt. Det föreslås också ett annat kriterium, nämligen att även andra skäl än rent utredningsmässiga i vissa fall kan medföra att huvudförhand- 76 Statistiktabell F för från . Detta kriterium skall ses som en säkerhetsventil och det torde inte bli särskilt vanligt att hålla en huvudförhandling endast med tillämpning av denna punkt. Liksom enligt gällande rätt skall parterna alltid ha möjlighet att lägga fram sin sak muntligt inför den eller de domare som skall avgöra målet. Huruvida detta sker vid huvudförhandling eller inte bör emellertid – som sagts – inte i alla situationer tillmätas avgörande betydelse. Detta bör komma till uttryck i lagtexten. Tanken med förslaget är sammanfattningsvis att antalet huvud- förhandlingar minskar något och att huvudförhandling förbehålls de fall där det finns sakliga skäl för sådan förhandling. Utredningen har slutligen övervägt behovet av ordet huvud- förhandling. Frågan har varit om det borde ersättas av det mer neutrala begreppet sammanträde som förekommer i FPL och ärendelagen. Huvudförhandlingen är vad de flesta också förknippar med en rättegång. Med tanke på de särregler som styr en huvud- förhandling finns det, enligt utredningens mening, ett värde i att behålla det särskiljande och välinarbetade ordet huvudförhandling. 4.5.4Färre huvudförhandlingar i brottmål Det har tidigare redovisats att brottmål i princip aldrig kan prövas i sak utan att huvudförhandling först hålls. Enklare brottmål som i praktiken skulle kunna passa för att avgöras på handlingarna kan i stället avgöras på ett enkelt sätt utan att den tilltalade är närvarande vid huvudförhandlingen. Utredningen har övervägt dels om brott- mål i allmänhet bör kunna få avgöras utan huvudförhandling, dels om reglerna om strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot bör reformeras med syfte att färre av de förelägganden som inte godkänns skall leda till huvudförhandling. 4.5.4.1Kravet på huvudförhandling i brottmål mjukas upp Utredningens förslag: Huvudförhandling behöver inte hållas i tingsrätten i sådana brottmål där det inte finns anledning att döma någon till annan påföljd än böter, om förhandling varken begärs av någon av parterna eller är påkallad med hänsyn till ut- redningen i målet eller av något annat skäl. Innan ett sådant mål avgörs utan huvudförhandling, skall parterna beredas tillfälle att slutföra sin talan om de inte redan kan anses ha gjort detta. –Om åklagaren har några önskemål om hur målet skall hand- läggas bör detta anges redan i stämningsansökan. Åklagaren kan här ange sin uppfattning i frågan om målet kan avgöras utan huvudförhandling. –Om målet kan komma att avgöras utan huvudförhandling, skall den tilltalade upplysas om detta i stämningen. Den till- talade skall också upplysas om sin rätt att begära en sådan förhandling. –Reglerna för mål om enskilt åtal anpassas i nu angivna hänseenden till reglerna för brottmål där allmänt åtal förs. Det skall genast sägas att utrymmet för att på handlingarna avgöra brottmål som kommer till tingsrätterna inte är särskilt stort. Det beror som framgått på att den stora majoriteten av enkla fall lagförs genom godkända ordningsbots- eller strafförelägganden. Ändå är det erfarenhetsmässigt så att det finns ett antal mål vid tingsrätter- na som skulle kunna avgöras genom ett rent skriftligt förfarande utan att kvaliteten på avgörandet försämras. Det rör sig främst om mål där det har förekommit ett straff- eller ordningsbots- föreläggande vilket inte har godkänts men också om vissa andra mål. En möjlighet för rätten att avgöra vissa enklare mål på hand- lingarna ger den tilltalade flera fördelar jämfört med att målet, som ofta är fallet, avgörs efter en huvudförhandling i hans eller hennes utevaro. Den tilltalade undgår således obehaget av att riske- ra att bli ådömd ett högt vite och han eller hon kommer också att ha en fullständig kunskap om de omständigheter på vilka rätten kan grunda ett avgörande. En inställelse vid en huvudförhandling kan också medföra inkomstförlust och kostnader för den enskilde. Utredningen föreslår därför en regel med innebörd att brottmål i vissa fall skall kunna avgöras utan huvudförhandling. Det är lämpligt att dra en gräns vid mål i vilka det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter. Med tanke på påföljdssystemets komplexitet torde det regelmässigt vara till för- del för domstolen att ha träffat den åtalade, om det t.ex. gäller att välja mellan sådana påföljder som villkorlig dom, skyddstillsyn och fängelse. Brott på vilka olika påföljder kan följa bör dock inte undantas från möjligheten att avgöras utan huvudförhandling. Det avgörande skall vara den påföljd som kan bli aktuell i det enskilda Med detta synsätt kan t.ex. vissa mål om snatteri, skade- görelse, olovlig körning, rattfylleri och brott mot knivlagen komma att avgöras utan huvudförhandling. Som en del av det underlag som rätten måste ha för att kunna besluta i fråga om målet eventuellt kan avgöras utan huvud- förhandling bör åklagarens uppfattning i påföljdsfrågan inhämtas. Ett lämpligt sätt att ta del av denna är att åklagaren redan i stäm- ningsansökan anger om huvudförhandling kan behövas. Även för den tilltalade kan det vara av värde att känna till åklagarens uppfattning i denna fråga på ett så tidigt stadium som möjligt. Utredningen föreslår därför ett nytt stycke i 45 kap. 4 § RB med innebörd att åklagaren i stämningsansökan skall ange om han eller hon har några önskemål om hur målet skall handläggas. Men åklagaren bör även med stöd av regeln uppge om det finns några andra särskilda handläggningsåtgärder som bör vidtas såsom t.ex. att hålla ett sammanträde under förberedelsen eller att förordna om ett rättspsykiatriskt utlåtande. Om part begär det skall huvudförhandling alltid hållas. Detta villkor tillgodoser de krav som reser. Enligt gällande bestämmelser skall de tilltalade – i förekommande fall – i kallelsen till huvudförhandling erinras om att målet kan komma att avgöras trots att han eller hon inte infunnit sig personligen vid huvudförhandlingen. En motsvarande regel bör finnas även för de situationer då målet kan komma att avgöras utan huvud- förhandling. För att den tilltalade inte skall göra några rättsföruster bör det också framgå av en sådan erinran att han eller hon kan begära att målet prövas efter huvudförhandling. Erinran bör sändas ut i samband med stämningen. Utredningen förslår därför att en regel med denna innebörd införs. De blanketter som används till stämningar kan lämpligen omarbetas av Domstols- verket. Utredningsläget får inte heller vara sådant att huvudförhandling behövs. Ett första krav är att den tilltalade kan förväntas ta tillvara sin rätt – t.ex. föra fram sina synpunkter eller åberopa bevisning – lika väl i skrift som vid en muntlig huvudförhandling. I övrigt kan den praxis som utvecklats kring s.k. utevarohandläggning vara väg- ledande. Förekommer muntlig bevisning bör målet i princip inte avgöras utan huvudförhandling. Ett opraktiskt undantag är om bevisning tagits upp utom huvudförhandling. Sådana situationer torde bli ytterligt sällsynta. Härav följer att utrymmet för när mål kan avgöras utan huvudförhandling om den tilltalade har förnekat gärningen är tämligen begränsat. Däremot kan det ibland vara så att en misstänkt nekar till brott under de polisförhör som hållas innan åtal väcks, men att han eller hon sedan åtal väl väckts och den till- talade får del av den bevisning som finns, erkänner den påstådda gärningen. Det händer att misstänkta chansar på att det inte skall bli något åtal eller att inte någon har sett vad som eventuellt har hänt men sedan åtal väcks faller till föga. I sådana situationer ser utredningen inte något hinder mot att målet avgörs utan huvud- förhandling. Det finns emellertid situationer där ett mål skulle kunna avgöras utan huvudförhandling trots att den tilltalade nekat till gärningen eller i vart fall inte uttryckligen har erkänt den. En förutsättning är naturligtvis att någon muntlig bevisning inte förekommer i målet. Däremot kan skriftlig bevisning åberopas. Ett exempel är vissa för- nekade trafikbrott t.ex. hastighetsöverträdelser. Ett annat exempel är mål om rattfylleri eller narkotikabrott om det finns rapporter från alkoholutandningsprov respektive narkotikaanalysresultat och de faktiska omständigheterna i övrigt är ostridiga. Inte sällan åberopar åklagaren i sådana mål en platsrapport eller en primär- rapport som upprättats av den polis som gjort ingripandet. Sådana rapporter som i bevishänseende är att hänföra till skriftliga berättel- ser enligt 35 kap. 14 § RB, brukar rätten tillåta att åklagaren åberopar. De kan också i vissa fall läggas till grund för en fällande dom trots att den tilltalade nekar till brottet.77 Tillåts en sådan skriftlig berättelse att åberopas och begär den tilltalade inte huvud- förhandling borde, enligt utredningens uppfattning, målet kunna avgöras utan huvudförhandling, i lika stor utsträck- ning som det hade kunnat avgöras i den tilltalades utevaro. Även om huvudförhandling inte behövs med hänsyn till ut- redningen – det kan kanske i vart fall framstå som tveksamt – eller inte begärs av någon av parterna kan det finnas andra skäl som talar för huvudförhandling. Som exempel kan nämnas ett massmedialt mycket uppmärksammat mål som har ett stort allmänintresse. Det är visserligen inte givet att detta automatiskt skall utgöra ett skäl för att hålla huvudförhandling men det kan i speciella situationer göra det. Som ett annat exempel kan nämnas vissa ungdomsmål där det kan vara av vikt för domstolen att ha en direkt och personlig kontakt med den tilltalade. Utredningen anser därför – i linje med vad som även har föreslagits för tvistemålens del – att regeln bör 77 NJA 2000 C 26, RH 2000:3 och RH 1997:12. förses med en ventil av innebörd att huvudförhandling skall hållas om rätten av något annat skäl än de tidigare angivna anser att det behövs. Innan ett mål avgörs utan huvudförhandling bör parterna – om detta inte framstår som helt onödigt – beredas tillfälle att slutföra sin talan. Om huvudförhandling hålls i den tilltalades utevaro finns risken att omständigheter diskuteras som den tilltalade inte fått möjlighet att ta ställning till. Det gäller både skuldfrågor och bevis- frågor. Här visar sig en fördel gentemot utevarohandläggning. Vid skriftlig handläggning kommer alltid den tilltalade att kunna ta del av – och därmed kunna bemöta – alla de uppgifter läggs fram av åklagaren. Inte sällan handläggs mål om enskilda anspråk tillsammans med själva brottmålet. Om det finns något hinder att även pröva ett sådant mål i samband med brottmålet – utan huvudförhandling – får bedömas utifrån reglerna om tvistemål i 42 kap. 18 § RB. 4.5.4.2Reformering av reglerna om strafföreläggande och ordningsbot?