sou · GPB374 · 2002-01-01 00:00:00 — Den dåvarande ärendelagen har ersatts av lagen (1996:242) om domstolsärenden. Möjligheterna att få ersättning för rättegångskostnader i domstolsärenden har därigenom förändrats. I 32 § ärendelag finns bestämmelser om rättegångskostnader i ärenden där enskilda är motparter till varandra. Frågan om ersättning för rättegångskostnader i ärenden där det allmänna är part behandlades i lagens förarbeten (prop. 1995/96:115 s. 117 f.). frågan om en enskild part bör ha rätt till ersättning för sina rättegångskostnader av det allmänna, när han har en myndighet som motpart och vinner processen, har en ojämförligt större betydelse för förvaltningsdomstolarnas mål än för domstolsärendena. Vidare framhölls att mycket talade för att svaret på frågan borde vara detsamma för de berörda målen och ärendena. Ett ställningstagande till frågan borde därför inte ske isolerat för domstolsärendenas del utan fick övervägas i annat sammanhang. I propositionen konstaterades också att rättegångskostnader inte kunde komma att dömas ut i mål mellan en allmän part och en enskild annat än om det fanns särskilda regler, vilket torde för de allra flesta fall faktiskt sett inte innebära någon skillnad i förhållande till det som borde anses gälla enligt dåvarande ordning. 6.2.2EG-rättens regler om rättegångskostnader När ett ärende överklagas till Förstainstansrätten eller till EG- domstolen, gäller särskilda bestämmelser om ersättning för rättegångs- kostnader. Dessa bestämmelser återfinns i artiklarna 87–93 i Förstainstansrättens processreglemente och i artiklarna 69–75 i EG- domstolens processreglemente. Huvudregeln är att tappande part skall ersätta motparten för dess rättegångskostnader. För mål i eller om förbud eller ålägganden enligt 14, 15 eller 17 § och mål om marknads- störningsavgift gäller enligt huvudregeln i 50 § marknadsföringslagen (1995:450) bestämmelser för indispositiva tvistemål. Enligt 55 § marknadsföringslagen gäller 18 kap. i fråga om rättegångskostnader. Dock skall bestämmelserna i 18 kap. 16 § inte tillämpas i mål om förbud eller ålägganden. I dessa mål får domstolen bestämma att var och en av parterna skall svara för sina rättegångskostnader. Bestämmelsen i 55 § innebär bl.a. att i fråga om rättegångskostnader likställs med enskilda parter utom i mål om marknadsstörningsavgift. I den senare typen av mål tillämpas bestämmelserna i 31 kap. Rättegångs- balken om rättegångskostnader i brottmål. I lagens förarbeten (prop. 1994/95:123 s. 157 f.) diskuterades frågan om samma rättegångskostnadsregler borde gälla för mål om marknadsstörningsavgift där förde talan och för mål om förbud eller ålägganden. Det ansågs närmast självklart att bestämmelserna om rättegångskostnader i brottmål skulle gälla i mål om marknadsstörningsavgift där förde talan. När det gällde mål om förbud eller ålägganden var det enligt propositionen inte lika självklart att brottmålsreglerna skulle gälla bara för att förde talan, bl.a. borde det särskilt uppmärksammas att mål om förbud eller ålägganden inte avsåg någon omedelbar reaktion mot näringsidkaren på annat sätt än att han förbjöds att upprepa en olaglig marknadsföringsåtgärd eller ålades att komplettera sin marknadsföring med uppgifter som han skulle ha lämnat redan från början. 6.3.2Ersättning för kostnader i mål och ärenden om skatt m.m. finns en möjlighet för enskilda att i vissa fall få ersättning för kostnader i mål och ärenden om bl.a. skatter. Bestämmelser om detta finns i lagen (1989:479) om ersättning för kostnader i mål och ärenden om skatt m.m. (ersättningslagen). Lagen ger möjlighet till ersättning av allmänna medel för en skattskyldigs kostnader hos domstolar och andra myndigheter i ärenden och mål om skatter, tullar och avgifter samt fastighetstaxering. Lagen är också tillämplig i mål enligt lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter. Den är tillämplig i ärenden om förhandsbesked endast när är sökande. Enligt 3 §, vilken fick sin nuvarande lydelse , skall den skattskyldige få ersättning för kostnader för ombud eller biträde, utredningen eller annat som skäligen behövts för att ta till vara hans rätt. Förutsättningarna för att ersättning skall utgå är att den skattskyldige helt eller delvis vinner bifall till sina yrkanden i ärendet eller målet, att ärendet eller målet avser en fråga som är av betydelse för rättstillämpningen eller att det finns synnerliga skäl för ersättning. I 4 § finns bestämmelser om begränsningar i ersättningsrätten. Dessa begränsningar avser kostnader som hänför sig till skyldigheten att deklarera och att föra räkenskaper m.m. 6.4Behandlingen av frågan om rättegångskostnader i tidigare utredningar tog i sitt betänkande Konkurrenslagen 1993–1996 (SOU 1997:20 s. 217 f.) upp frågan om rättegångs- kostnader. Enligt utredningen kunde det hävdas att större likhet mellan kostnadsreglerna i konkurrenslagen och marknadsföringslagen borde eftersträvas. Utredningen fann att förutsättningarna i de olika lagarna var olika. fattar många beslut som första instans och blir i de fallen endast efter överklagande part i domstolen. Reglerna i marknadsföringslagen innebär att Konsumentombuds- mannen inte är beslutsmyndighet utan väcker talan i , varvid tvistemålsregler blev tillämpliga. Utredningen menade därför att det inte gick att ha samma kostnads- regler i konkurrenslagen som i marknadsföringslagen. Utredningen om nationell tillämpning av för företag Utredningen om nationell tillämpning av för företag konstaterade i betänkandet Svensk tillämpning av (SOU 2000:4 s. 166) att de svenska reglerna om ersättning för rättegångskostnader i vissa fall var mindre förmånliga för enskild part än motsvarande regler i EG-rätten. Utredningen menade att de svenska reglerna ändå borde kunna användas även när artikel 81 eller 82 i EG-fördraget tillämpas nationellt och föreslog därför ingen lagändring i det avseendet. Utredningen uttalade vidare att reglerna om ersättning för rättegångskostnader i mål och ärenden enligt konkurrens- lagen diskuterats. Det kunde möjligen finnas anledning att överväga dessa regler ytterligare i belysning av EG-rätten. En sådan diskussion borde avse rättegångskostnaderna inte bara vid tillämpningen av EG-rätten utan även vid tillämpning av konkurrens- lagen på nationella förhållanden. Frågan föll därmed utanför utredningens uppdrag. Under remissbehandlingen ifrågasatte utredningens slutsats att de nuvarande reglerna om ersättning för rättegångskostnader borde kunna användas även vid nationell tillämpning av artikel 81 eller 82 i EG-fördraget. Utredningens förslag: bestämmelser om rättegångskostnader i brottmål skall tillämpas i ärenden enligt ärendelagen där är part, om ärendet rör talan mot beslut av om åläggande eller om ärendet rör uppgiftsskyldighet eller undersökningar. Frågan om ersättning för rättegångskostnader i mål och ärenden enligt konkurrenslagen är lagreglerad för sådana fall där tvistemålsregler tillämpas och även för vissa fall där ärendelagen tillämpas, nämligen när enskilda är motparter till varandra. I förarbetena till konkurrenslagen förutsatte lagstiftaren att reglerna om rättegångskostnader i brottmål skulle bli tillämpliga i ärenden där är part. Det skulle innebära att en enskild part som med framgång fört talan mot ett beslut av verket kunde få ersättning av allmänna medel för rättegångskostnader. I och med att ärendelag har ersatt den tidigare ärendelagen, som lagstiftaren byggde sina resonemang på, finns inte någon generell möjlighet för en enskild part att få ersättning för rättegångskostnader i ärenden där det allmänna är motpart. För att den enskilda parten skall ha rätt till ersättning måste det finnas en särskild bestämmelse om det. Någon sådan bestämmelse finns inte i fråga om konkurrensärenden. Gällande rätt överensstämmer alltså inte med vad som var lagstiftarens avsikt när konkurrenslagen infördes. Detta talar för att de nuvarande rättegångskostnadsreglerna bör kompletteras med en särskild regel om att vinnande part skall kunna få ersättning för rättegångskostnader i de fall där ärendelagen är tillämplig och är part. De svenska reglerna om ersättning för rättegångskostnader i mål och ärenden enligt konkurrenslagen är i vissa fall mindre förmånliga för en enskild part än EG-rättens motsvarande regler. EG-rättens regler om ersättning för rättegångskostnader avser emellertid bara rättegången i och Förstainstansrätten. Några EG-regler om rättegångs- kostnaderna i konkurrensmål i nationella domstolar torde inte finnas. När en nationell domstol har att ta ställning till fördelningen av rättegångskostnader gäller följaktligen nationella regler, oavsett om det är eller nationell konkurrensrätt som tillämpas. EG-rätten kräver inte att nationella rättegångsbestämmelser skall överensstämma med dem som gäller för liknande processer inför EG:s domstolar. En grundprincip i EG-rätten är emellertid att nationella domstolar och myndigheter inte får tillämpa EG-rätten på villkor som är mindre fördelaktiga än de villkor som gäller när domstolarna och myndigheterna tillämpar nationell rätt. Det torde innebära att nationella bestämmelser om rättegångskostnader inte strider mot EG-rättsliga principer när bestämmelserna är desamma, oavsett om det i materiellt avseende är nationell rätt eller EG-rätt som tillämpas. De svenska bestämmelserna om rättegångskostnader gäller på samma sätt när konkurrenslagen tillämpas som när artikel 81 eller 82 i EG-fördraget tillämpas. Svensk rätt torde alltså vara förenlig med EG-rätten i detta avseende. Det finns emellertid skäl att sträva efter en större överensstämmelse mellan de svenska reglerna om ersättning för rättegångskostnader och EG-rättens motsvarande regler. Ett sådant skäl är att enskilda företags rätt att få ersättning för rättegångskostnader inte bör vara beroende av huruvida saken har behandlats av eller av innan den kommit under domstols prövning. Vidare syftar de pågående förhandlingarna om en modernisering av EG:s konkurrensrätt till ett ökat samarbete mellan de nationella konkurrens- myndigheterna och kommissionen. I en sådan situation framstår det som önskvärt att de processuella förutsättningarna i EG och EU:s medlemsstater inte skiljer sig åt mer än nödvändigt. Det bör alltså finnas en möjlighet för enskilda parter att få ersättning för rättegångskostnader i sådana konkurrensärenden där ärendelagen tillämpas och där är motpart. Dessa ärenden är emellertid av olika karaktär och en rätt till ersättning för rättegångskostnader är inte lika motiverad i fråga om alla typer av ärenden enligt konkurrenslagen. Det finns sålunda en skillnad mellan å ena sidan sådana ärenden som rör ingripanden från sida, dvs. främst ålägganden enligt 23 § första stycket eller 25 §, uppgiftsskyldighet enligt 45 § eller undersökningar enligt 47 eller 48 §, och å andra sidan ärenden som rör undantag enligt 8, 11, 12, 14, 16 eller 18 § eller icke-ingripandebesked enligt 20 eller 21 §. I de sist nämnda fallen begär företaget i realiteten ett klargörande av rättsläget. Visserligen är det av intresse från allmän synpunkt att undantag medges och icke-ingripandebesked lämnas i sådana fall där konkurrenshänsyn motiverar det. Det enskilda intresset är emellertid framträdande på ett sätt som kan jämföras med situationen vid en skatterättslig begäran om förhandsbesked. Ersättningslagen är tillämplig i ärenden om förhandsbesked bara när är sökande (se avsnitt 6.3.2). På konkurrensrättens område framstår det på motsvarande sätt inte som tillräckligt angeläget att den enskilde skall kunna få ersättning för rättegångskostnader när beslut om undantag eller icke-ingripandebesked överprövas i . Utredningens slutsats är att det bör införas en bestämmelse om ersättning för rättegångskostnader i vissa slags ärenden där är motpart. Bestämmelsen bör begränsas till sådana ärenden som gäller ingripanden från sida. Efter mönster från andra liknande fall bör bestämmelsen ges den innebörden att de rättegångskostnadsregler som gäller för brottmål (31 kap. ) skall tillämpas. Huvudregeln blir då att en enskild part som vinner kan få ersättning av allmänna medel för skäliga kostnader för ombud och bevisning samt för sin inställelse inför rätten. Om den enskilde förlorar, blir han i begränsad utsträckning skyldig att betala ersättning för vissa kostnader som har betalats av allmänna medel. En sådan ersättningsskyldighet torde dock sällan aktualiseras i konkurrensärenden. De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft . Utredningen gör följande överväganden när det gäller övergångs- Bestämmelserna om eftergift av konkurrensskadeavgift bör tillämpas när ett företag anmäler en kartell efter lagens ikraftträdande, även om överträdelsen har begåtts eller påbörjats före ikraftträdandet. Den utvidgade möjligheten att sätta ned konkurrensskadeavgift bör också kunna tillämpas så snart en fråga om att fastställa konkurrensskadeavgift kommer upp efter ikraftträdandet, och det även om överträdelsen har begåtts före ikraftträdandet. Några särskilda övergångsbestämmelser med denna innebörd torde inte behövas. Inte heller i fråga om bestämmelserna om internationellt samarbete torde det behövas några övergångsbestämmelser. De bör ändå kunna tillämpas genast efter ikraftträdandet, även om det konkurrens- begränsande förfarande som samarbetet avser har förekommit före ikraftträdandet. De föreslagna ändringarna i sekretesslagen bör också kunna tillämpas efter ikraftträdandet utan någon särskild övergångsreglering. Annorlunda ställer det sig med förslaget till ny bestämmelse om ersättning för rättegångskostnader. Den bestämmelsen bör vara tillämplig på kostnader som uppkommer efter det att lagen har trätt i kraft. När en rättegång pågår vid ikraftträdandet, bör den nya bestämmelsen däremot inte tillämpas på kostnader för åtgärder som har vidtagits före ikraftträdandet, jämför lagen (1989:479) om ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt, m.m. Utredningen föreslår en övergångsbestämmelse med den innebörden. 8 Konsekvenser av förslagen Utredningens bedömning: Förslagen kommer inte att få några sådana ekonomiska konsekvenser som medför att eller någon annan myndigheter behöver ökade resurser. Det program för nedsättning eller eftergift av konkurrensskadeavgift som utredningen föreslår syftar dels till att olagliga karteller skall avslöjas i ökad utsträckning, dels till att kartellutredningar skall underlättas. Den föreslagna bestämmelsen om sekretesskydd för anmälare och uppgiftslämnare kan förutses leda till att fler personer blir villiga att lämna upplysningar till Konkurrens- verket i samband med utredningar om överträdelser av konkurrens- lagstiftningen. Båda förslagen bör följaktligen bidra till att verkets utredningar blir effektivare. Detta är positivt för samhällsekonomin och konsumenterna eftersom marknaden fungerar mer effektivt när karteller kan motverkas i högre grad. Förslagen kan emellertid också leda till att får kännedom om fler karteller och att utrednings- verksamheten därför behöver utvidgas. Det går inte att förutsäga om det i sin tur kommer att medföra ett ökat behov av resurser för vidkommande eller om verket kommer att kunna hantera ett ökat antal utredningar inom ramen för befintliga resurser. Enligt utredningens uppfattning bör verket åtminstone i ett inlednings- skede kunna hantera situationen genom prioriteringar och omfördelning av resurser. Utredningen har föreslagit att skall ges möjlighet att ge rättslig hjälp åt konkurrensmyndigheter i länder med vilka ingått avtal i frågan. Begäran om rättslig hjälp från andra konkurrensmyndigheter kan komma att medföra en ökad belastning på . Förslaget innehåller emellertid inte någon skyldig- het för verket att bistå andra konkurrensmyndigheter. Mot en eventuell ökad belastning till följd av att andra länders myndigheter begär rättslig hjälp bör också ställas att avtal av ifrågavarande slag normalt torde förutsätta ömsesidiga åtaganden från de avtalsslutande staternas sida. torde därför ha möjlighet att sin tur begära rättslig 184 Konsekvenser av förslagen hjälp och på så sätt få ökade möjligheter till att genomföra effektiva utredningar. Det finns inte några sådana avtal och det går inte att förutsäga i vad mån förslaget leder till ett behov av ökade resurser till . Utredningens förslag om utvidgade möjligheter för enskilda att få ersättning för rättegångskostnader kommer sannolikt att leda till att samhällets kostnader för ersättning för rättegångskostnader ökar något. Hur stor denna kostnadsökning blir beror på i vilken utsträckning domstol kommer att ändra beslut i de ärendetyper förslaget omfattar men för kostnadernas storlek får det även betydelse vilken karaktär ärendena kommer att ha. Enligt utredningens uppfattning går det inte att beräkna kostnadsökningen men ingenting talar för att det kommer att röra sig om några betydande belopp. I vad mån och påverkas av utredningens förslag blir givetvis beroende av utvecklingen hos . Utredningen finner sammanfattningsvis att förslaget inte medför något behov av ökade resurser för vidkommande. Förslaget förväntas inte heller för övriga myndigheters del medföra något ökat behov av resurser. Utredningens förslag förväntas inte medföra konsekvenser i något av de avseenden som anges i 15 § kommittéförordningen (1998:1474). Särskilt om små företag Inget av utredningens förslag tar sikte särskilt på små företag. Förslagen om att införa ett program för nedsättning och eftergift av konkurrensskadeavgift förväntas öka effektiviteten i arbete med att avslöja olagliga karteller. Motsvarande positiva effekt på verkets möjligheter att utreda överträdelser av konkurrenslag- stiftningen gäller i fråga om utredningens förslag om utökat sekretesskydd för anmälare och uppgiftslämnare. Förslagens positiva verkningar för konkurrensförhållandena är erfarenhetsmässigt till fördel för små företag. Förslagen kan därför i slutändan förväntas få en positiv effekt för små företags vidkommande. Den typ av ärenden som berörs av utredningens förslag om ökade möjligheter till ersättning för rättegångskostnader torde endast undan- tagsvis beröra små företag. Förslaget i den delen torde därför inte få några särskilda konsekvenser för små företag. 9.1Förslaget till ändring i konkurrenslagen (1993:20) 28, 28 a och 28 b §§ I 28 § konkurrenslagen har angetts ett antal olika omständigheter till vilka hänsyn skall tas när konkurrensskadeavgift fastställs. Utredningen föreslår att paragrafen delas upp i två paragrafer. I den ena anges sådana omständigheter som skall beaktas när det avgörs hur stor avgift överträdelsen som sådan motiverar. I den andra anges omständigheter hänförliga till företaget i fråga som kan föranleda att avgiften bestäms till ett annat belopp än som skulle följa av den förstnämnda paragrafen. Vidare föreslår utredningen en ny paragraf som innehåller de grundläggande bestämmelserna om eftergift av konkurrensskadeavgift när ett företag avslöjar en tidigare okänd kartell. Enligt 2 § lagen (1994:1845) om tillämpningen av Europeiska gemenskapernas konkurrens- och statsstödsregler får samt och tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget. När så sker tillämpas ett antal uppräknade paragrafer i konkurrenslagen, bl.a. 20–32 §§. Härav följer att de lagändringar som utredningen föreslår kommer att bli tillämpliga också när de EG-rättsliga reglerna om förbud mot karteller tillämpas av svenska myndigheter. I denna och den följande paragrafen finns bestämmelser om hur konkurrensskadeavgiftens belopp skall fastställas. Bestämmelserna om detta har varit samlade i 28 §. Bestämmelserna har redigerats om så att 28 § nu anger de omständigheter som är avgörande för hur stor konkurrensskadeavgift överträdelsen som sådan förtjänar (jämför bestämmelser om brottets straffvärde). I den följande paragrafen behandlas sådana omständigheter hänförliga till företaget i fråga som inverkar på avgiftens storlek i det enskilda fallet. De omständigheter som anges i första stycket förekommer även i paragrafens tidigare lydelse och någon ändring är inte avsedd. Härom kan hänvisas till prop. 1992/93:56 s. 93 och prop. 1999/2000:140 s. 253. Dock är att märka att flertalet av de förmildrande omständigheter som nämns i de tidigare motiven hänför sig till företaget i fråga och torde falla under 28 a §. Till punkt 3 i förevarande paragraf torde kunna hänföras att företagets medverkan i överträdelsen är en följd av påtryckningar från andra företag och att företagets medverkan i överträdelsen har varit begränsad. Andra stycket är oförändrat. Paragrafen är ny. Till den har förts delar av den tidigare 28 §. I paragrafen anges sådana omständigheter avseende företagets egna förhållanden som kan beaktas när konkurrensskadeavgiften fastställs. Första stycket 1 innebär att konkurrensskadeavgiften får sättas ned för ett företag som i väsentlig mån har underlätta utredningen av överträdelsen. Bestämmelsen motsvarar 28 § första stycket 3 i paragrafens lydelse efter den ändring som trädde i kraft (se prop. 1999/2000:140 s. 204 f. och s. 253). Till skillnad från vad som har gällt föreskriver den nya lydelsen att hänsyn får tas till företagets bidrag till utredningen inte bara av den egna överträdelsen utan även av andra företags medverkan i överträdelsen. Förslaget har behandlats i avsnitt 3.5.4. När ett företag informerar om den egna överträdelsen, avslöjas därmed också andra företags olagliga verksamhet. Företaget kan därutöver lämna uppgifter som gäller endast andra företag. I båda dessa situationer kan uppgifterna om de andra företagen beaktas när det avslöjande företagets konkurrensskadeavgift fastställs. Liksom enligt bestämmelsens hittillsvarande lydelse krävs att företaget har underlättat utredningen i väsentlig mån. Uttrycket kommenterades inte när det infördes i lagen. Innebörden har således överlämnats till avgörande i rättstillämpningen. Detsamma gäller beträffande frågan hur mycket konkurrensskadeavgiften skall sättas ned. Det ankommer i första hand på att bedöma detta när verket utformar sin talan om konkurrensskadeavgift. Domstolen kan inte gå utöver verkets yrkande men kan sätta ned avgiften mer än vad verket har velat göra. En särskild fråga är om får ändra sitt yrkande när någon inte längre samarbetar på ett sätt som varit en förutsättning för nedsättning. Frågan får prövas av domstolen enligt bestämmelserna i 13 kap. 3 § . Av första stycket 2 framgår att även andra särskilda skäl kan föranleda att konkurrensskadeavgiften sätts ned. Härmed åsyftas sådana omständigheter hänförliga till företagets egna förhållanden som avses i 28 § första stycket 4 i paragrafens lydelse efter den ändring som trädde i kraft . I anslutning till vad som sägs i författningskommentaren till det lagrummet (prop. 1999/2000:140 s. 253) kan som exempel nämnas att företaget snabbt upphör med överträdelsen sedan den har påtalats av , att företaget befinner sig i en svår ekonomisk situation samt att företaget har ålagts att betala skadestånd. I andra stycket anges en omständighet hänförlig till företaget i fråga som kan medföra att konkurrensskadeavgiften sätts till ett högre belopp än som skulle följa av bestämmelserna i 28 §, nämligen att företaget har överträtt reglerna i konkurrenslagen. Bestämmelsen är inte avsedd att innebära någon ändring i vad som har gällt (se prop. 1992/93:56 s. 93). Paragrafen är ny. I den regleras möjligheten att befria ett företag helt från konkurrensskadeavgift, om företaget avslöjar en kartell. Förslaget har behandlats i avsnitt 3.5.4 och 3.5.6. Enligt första stycket får konkurrensskadeavgift efterges på vissa angivna villkor. Bestämmelsen är utformad närmast som en regel för domstolarna. Det kan emellertid förutses att den kommer att tillämpas i första hand av . Det är ju som bestämmer huruvida talan skall väckas om konkurrensskadeavgift eller ej. Om förutsättningarna för eftergift är uppfyllda, skall verket naturligtvis inte väcka talan (jfr tredje stycket). I paragrafen anges de grundläggande förutsättningarna för eftergift.