sou · GPB372d3 · 2002-01-01 00:00:00 — Det kan också vara så att förskolan är en oas för barn och en avlastning för föräldrar så att familjer med dagisplats fungerar relativt bra. Barn som inte har dagisplats far kanske mer illa. Barn till arbetslösa föräldrar t.ex. får ingen dagisplats och dom familjerna kan ha det jobbigt. (biträdande rektor, förskolan, , ) Min teori är att varje dagis har ansvar för sin egen budget och det gäller att få barn till just sitt dagis. Man vill inte få ett rykte om sig att vara ett dagis som gör anmälningar till . Personalen är angelägen om att ha ett gott samarbete med föräldrarna och är rädda för att stöta sig med dem. De saknar kunskap om hur man kan ta upp svåra frågor utan att hamna i konflikt med föräldrarna. Innan barnomsorgen gör en anmälan vill man vara mycket säker på att barnet far illa. (socialsekreteraren, ) Skolan och barnomsorgen känner ett stort ansvar för sina barn och vill försöka lösa problemen inom sitt system. Dom kan t.o.m. försöka överta föräldraansvar i sin iver att skydda barnet från det onda. När de inte står ut längre kommer de till oss och vill att vi skall göra något . Man avstår alltså inte från att anmäla därför att man blundar, utan det är av omtanke om barnet. Dessutom finns fantasier om att det blir mycket sämre för barnet om vi kommer in. En anmälan till oss innebär att det här barnet får sitt liv förstört, föreställer sig en del. (samordnare, familjecentral, ) Att det kommer så få anmälningar från barnomsorgen beror på att personalen känner sig ifrågasatt vid de sociala utredningarna. De får heller ingen feed-back och ser inget resultat av anmälningarna. Utred- ningarna läggs ofta ned utan åtgärd. Personalen har sådan ångest inför att göra anmälningar och är så rädda för att göra fel, att det är ett mycket stort steg att bestämma sig för en anmälan. Om man då bli ifrågasatt eller om inget händer, gör man ingen anmälan igen. (områdeschef för skola och förskola, ) Att barnomsorgen inte anmäler beror kanske på att de träffar föräldrarna regelbundet och identifierar sig med dem. Jag har också en känsla av att det skall vara så gulligt i barnomsorgen så att det faktum att föräldrar kan misshandla sina barn inte stämmer med personalens föreställningsvärld. Personalen borde ha kunskap om att det finns skäl till att barn är borta mycket eller uppvisar beteendestörningar. De skall inte behöva se blåmärken för att misstänka att barn far illa. Det finns andra tecken, som de borde kunna tyda. De behöver en samtalspartner för att reflektera över vad olika saker kan bero på. De måste också kunna föra reflekterande samtal med sig själva. (distriktschef för skola och barnomsorg, ) uppmärksammas barn som far illa först på låg- eller mellanstadiet. Barnomsorgen reagerar inte eller är för fega för att anmäla. Där borde vi utöka samarbetet, men man orkar inte hur mycket som helst. (BVC- sköterska, ) När jag kom hit 98 fick jag i uppgift att ta reda på hur det såg ut vad gäller barn i behov av särskilt stöd för kostnaderna hade skenat iväg. Jag gjorde en kartläggning av vilka barn det var som hade behov av särskilt stöd och fann att det berodde mycket på vilket synsätt man hade. Utredningen mynnade ut i att så länge vi inte har ett gemensamt synsätt i förvaltningen så är det svårt att rikta stödinsatserna rätt. Personalen talade om att det fanns många barn som for illa på grund av omsorgssvikt. fick jag signaler från förvaltningschefen om att förskolan gjorde få anmälningar till . Det här gick inte riktigt ihop för mig. Å ena sedan säger förskolorna att det finns många barn som far illa så vi behöver mer pengar. Å andra sidan gör de nästan inga anmälningar till . Vi ordnade då halvdagsträffar med pedagogiska ledare, förskolechefer och för att diskutera bland annat anmälningsskyldigheten. Då tog företrädare för förskolan också upp att man inte tyckte att jobbar så bra, att man inte fick något bra bemötande där. Tyvärr kan jag se, att när man tog mod till sig och började göra anmälningar så blev det inte särskilt bra. Dels kunde det bero på att man inte hade gjort något bra förarbete i förskolan, dels på att omsättningen på socialarbetare var så stor att det strulade till sig där. (pedagogisk utvecklare, Barn- och ungdoms- förvaltningen, ) Som förskolepersonal känner man lojalitet med föräldrarna och vill inte stöta sig med dem. Vi har ett stort jobb framför oss med att få förskolepersonalen att inse att de måste göra anmälningar för barnens skull. (avdelningschef, ,) Undantag från regeln att misshandlade barn inte upptäcks i barn- omsorg och skola och att ett fåtal anmälningar om våld mot barn görs till är . Det arbete som lagts ned där (se avsnittet Samverkan i praktiken) på att utveckla samarbetet mellan barnomsorg, skola och socialtjänst har lett till många anmälningar om barnmisshandel görs. I övrigt är alltså fysiskt våld mot barn inte något vanligt förekommande problem, alternativt upptäcks inte, inom barnomsorgen. Några företrädare för barnomsorgen anser att psykisk miss- handel i samband med skilsmässokonflikter blivit vanligare. Det största problemet för oss är skilsmässofallen där jag kan se att lagen om gemensam vårdnad är till för föräldrarna, inte för barnen. Jag ser gång på gång barn som far fruktansvärt illa, när man dömer till gemensam vårdnad. Föräldrarna spelar ut varandra, använder barnen som slagträ och vill inte ha reglerat umgänge. Jag har alltid ett sådant ärende aktuellt och de kräver mycket tid. Förskolan blir arena för de här föräldrarnas konflikter. Jag har ibland varit tvungen att göra anmälningar därför att barnen farit så illa psykiskt. (biträdande rektor, förskolan, ) Även rektorn vid i talar om en ökning av den psykiska misshandeln . Hon säger att föräldrar är utsatta för stark press och att det går ut över barnen. Detta tas upp även av andra företrädare för barnomsorg och skola. För- skolechefens i oro gäller framför allt brist på stimulans och omogna föräldrar. Det är vanligare med anmälningar från skolan än från BVC och förskolan. Förklaringar till det kan vara att barnen är äldre och kan berätta själva, att de är medvetna om agaförbudet samt att lärarna inte har samma täta kontakt med föräldrarna och därmed inte lika lätt känner lojalitet med dem. Chefen för ett skoldistrikt i illustrerade med en bild hur barnet i skolan sätts i cent- rum medan personer i barnets nätverk finns i periferin. arbetet och inom barn- och ungdomspsykiatrin har barnet inte någon mer framskjuten plats än övriga i nätverket, utan är bara en del av det. talar hon om lärares svårigheter att upptäcka signaler på att barn far illa. Jag kan tycka att lärare inte vågar se det dom ser. De vågar inte tro att det dom ser är rätt. I själva upptäcktsfasen och anmälningssituationen kan lärare behöva hjälp. I skolan är det elevvården som oftast konfronteras med frågor som gäller våld mot barn. Många barn vänder sig till skolsköterskan och en del till kuratorn. Det är inte lika naturligt att gå till skol- psykologen, särskilt inte för de yngre barnen. Lärarna vänder sig till framför allt kuratorn, när de misstänker misshandel. Eleverna kommer med lite förtäckta beskrivningar av sina problem. Dom är väldigt rädda för att uttala att de blir slagna hemma. Ändå är det flera barn per termin som berättar. Både pojkar och flickor kommer, men pojkar är mer benägna att dölja problemet. (skolsköterska, ) vet jag inte om problemet från början utan det uppdagas efterhand. är det uppenbart, t.ex. när det gäller tonårsflickor som på ett dramatiskt sätt berättar att de fått stryk hemma. Ofta är det svårt att veta när man skall göra en anmälan. Det är frågor som lärare kommer till mig med. (skolkurator, ) Skolan i har genomgått en förändring. Den är nu indelad utifrån åldersgrupperna 6–10 och 11–. Ett fast arbets- lag på 6–8 personer arbetar i barngrupper om 80–90 barn. Rektorn för en av skolorna tror att detta kan komma att leda till att fler barn som far illa upptäcks. Lärarna får en närmare kontakt med barnen, ser dem och följer dem . De får också möjlighet att diskutera sina iakttagelser med andra i arbets- laget. Det blir ett helt annat förhållande mellan elever och personal i den här skolformen. Man lär känna varandra bättre och om många vuxna jobbar tillsammans är det alltid någon som upptäcker någonting, tar upp en diskussion och så analyserar man problemet tillsammans. Fler ser mer än en och man kan diskutera hur ärendet bör hanteras och om man kanske måste gå vidare med det. får i allmänhet kännedom om misshandel genom anmälningar enligt 71 § SoL. Problemet kan emellertid komma till kännedom även på annat sätt. Vanligare än anmälningar är att någon ringer till jourtelefonen för konsultation. Ett mått på om en myndighet fungerar bra är inte antalet Man kan ju göra andra saker till exempel förmå föräldrar att göra en ansökan i stället. I gruppen ansökningar finns många potentiella anmälningar. (sektionschef, , ) Vid Krismottagningen i är barnmisshandel som anmäl- ningsorsak inte så vanligt. Däremot är det vanligt med anmälningar som rör barn i familjer där kvinnor misshandlas. Att barn är vittnen till våld betraktas också som en form av barnmisshandel. Vid familjeenheten i är barnmisshandel dock en vanlig anmäl- ningsorsak. Enligt socialsekreteraren har misshandel som anmäl- ningsorsak troligtvis ökat. Misshandel förekom även tidigare men var då invävd i annan problematik. Att det nu är vanligare att miss- handel uppges som anmälningsorsak tror hon kan beror på att den debatt som förts synliggjort problemet och gjort det lättare att göra anmälningar. Hon tror också att skolornas arbete med barn- konventionen satt spår i barnen. vet de att det inte är lagligt att slå. Om man ser till alla de former av våld som kan drabba barn är det en vanlig anmälningsorsak i hela , enligt samordnaren vid familjecentral: Hälften av anmälningarna handlar om våld och det gäller hela . Det kan gälla föräldrars våld mot barn, andra vuxnas våld mot barn, barns våld mot varandra eller mäns våld mot kvinnor. Detta har varit en trend . Jag tror inte att det rör sig om en faktisk ökning utan om att vi har börjat se och att barn inte finner sig i att bli slagna. Ökningen i statistiken är egentligen sund. Det är en reaktion mot något som inte bör förekomma. Det är inte heller längre skamligt för kvinnor att söka hjälp när de blivit misshandlade. Till i kommer det ungefär en anmälan om barnmisshandel . Anledningen till anmälan registreras. Däremot finns inga uppgifter om misshandel som inte var känd från början utan som uppdagas i ärenden, som aktualiserats av annan orsak. Det rör sig sällan om blåslagna barn med tydliga skador utan mer om att anmälare tror att ett barn blir slaget. Signalerna om vad saken gäller är inte lika tydliga som när det gäller sexuella över- grepp. I distrikt i är barnmisshandel en ganska vanlig ärendetyp. Många av anmälningarna kommer från en flyk- tingförläggning och dessutom ingår ett belastat bostadsområde i distriktet. I distriktet har ett 10-tal polisanmälningar om barnmisshandel gjorts . I är regelrätt barnmisshandel relativt ovanlig. En del anmälningar rubriceras inledningsvis som misstänkt barnmiss- handel men visar sig mer kunna betecknas som aga. Vid intervjutillfället hade dock socialsekreteraren i myndighets- gruppen tre aktuella barnmisshandelsärenden. I Råd och Stöd möter man mycket sällan familjer där misshandel förekommer. Förklaringen till detta är troligtvis att enheten arbetar på uppdrag av familjerna, dvs. föräldrarna, och de söker sällan hjälp för att de slår sina barn. Det förekommer att tonåringar kommer hit och ber om hjälp för att de blir slagna hemma. Vi kan träffa dem enskilt, men normalt är det föräldrarna som är våra uppdragsgivare. Vi är noga med att föräldrarna skall vara med och formulera problemet och uppdraget till Råd och Stöd. Det är familjen som så att säga äger problemet. Jag skulle önska att det fanns en möjlighet för barn att vända sig direkt hit eller så skall man inte konstruera något särskilt forum för barnen utan se till att det finns ett starkt naturligt nätverk kring dem. Barn skall inte behöva gå till och anmäla sitt ärende utan skyddsnätet skall finnas runt barnet i framförallt barnomsorg och skola. (socialsekreterare, Råd och Stöd, ) Vid barn- och ungdomspsykiatrin är barnmisshandel inte någon vanlig anmälningsorsak. De ärenden som rör barnmisshandel remitteras vanligen från eller tingsrätten med begäran om utredning/yttrande. Det händer också att problemet visar sig först under pågående behandling. I har BUP några barnmisshandelsärenden och i 4–5. har ingen egen BUP-mottagning utan tillhör BUP i . Där har man ändrat inriktning så att verksamheten nu tydligare är en psyki- atrisk specialistverksamhet med fokus på neuropsykiatri. Miss- handel betraktas som ett relationsproblem och som sådant anses det inte höra hemma inom barnpsykiatrin utan inom . Undantag kan vara de barn som har en psykiatrisk diagnos och som på grund av sitt funktionshinder utsätts för misshandel. Det finns en ökad risk för att barn med exempelvis ADHD drabbas av misshandel i synnerhet om deras föräldrar har samma funktions- hinder. En annan ingång för misshandlade barn till BUP i är om misshandeln orsakat depression och självmords- tankar. Mottagningens ändrade inriktning har fått till följd att de som arbetat med psykosociala frågor sökt sig bort från psykiatrin och en del har gått i pension. I , där skola och barnomsorg, ofta gör anmälningar till , saknar man anmälningar från sjukvården. Det gäller MVC, BVC, akutsjukvården och framförallt vuxenpsykiatrin. Det känns som om dom bara ser den person dom har framför sig i rummet. Frågan om patienten kan ha barn finns inte ens. hade vi tre ärenden som gällde gravt tablettmissbruk hos mammor med små barn hemma och psykiatrin hade inte reagerat. (1:e socialsekreterare, ) Polisanmälningarna om barnmisshandel vid polis- mästardistrikt är vanliga och har blivit fler. Även I upp- fattar polisen att anmälningarna blivit fler. Polisanmälningarna i var 1999 16 stycken i åldersgruppen 0–och 62 i åldersgruppen 7–. I och ligger anmäl- ningar på 80–100 och i var de 1999 208 stycken. Samtliga intervjuade säger att det är mycket ovanligt med allvarlig barnmisshandel. I övrigt varierar svaren från ett vanligt förekomm- ande problem till något som man aldrig stöter på. Det finns en allmän föreställning om att barnhälsovården och barnomsorgen utgör ett skyddsnät för utsatta barn. Denna studie visar dock att detta skyddsnät har glesa maskor. Tre av de sex inter- vjuade företrädarna för barnhälsovården har inte upptäckt något fall av barnmisshandel trots mångårig erfarenhet. När det gäller de barnavårdscentraler som är inlemmade i familjecentraler, är en trolig utveckling att de kommer att vidga sin psykosociala kompe- tens. Ett närmare samarbetet med gör det lättare att upptäcka barn som far illa och att förmedla kontakt med social- sekreterare eller öppna förskolan. Inte heller inom barnomsorgen, med undantag av barnomsorgen i , upptäcks särskilt många misshandlade barn. Detta är anmärkningsvärt, eftersom barnen i allmänhet vistas där och då personalen regelbundet träffar även föräldrarna. Den täta kontakten med föräldrarna och strävan att ha en god kontakt med dem, kan vara det som hindrar personalen från att se och anmäla barn som far illa. Barn som far illa upptäcks i allmänhet först i skolan, vilket kan bero på att skolbarnen är äldre och kan berätta själva. Ett annat skäl till att barn som far illa upptäcks i skolan är att där ställs högre krav än i förskolan. De måste kunna sitta still, koncentrera sig, vara mer självständiga och arbeta i grupp. Detta klarar inte många utsatta barn utan de blir ett problem för både klasskamrater och lärare. Skolans åtgärder kan leda till att missförhållanden i barnets hem- miljö uppdagas. Någon statistik över antalet anmälningar om misstänkt barn- misshandel till finns inte. De intervjuades upp- fattning om hur vanlig denna typ av ärenden är varierar. och är de kommuner som verkar ha flest barnmiss- handelsärenden. Flera socialsekreterare hade svårt att erinra sig ärenden där våld förekommit, eftersom våld ofta ses som en del i familjens problematik och kanske inte som den allvarligaste delen. Ärenden som gäller sexuella övergrepp däremot, rubriceras som sexuella övergrepp, oavsett övrig problematik. Inom barn- och ungdomspsykiatrin är barnmisshandel inte någon vanlig orsak till utredning eller behandling. BUP:s utveck- ling mot att bli mer av en psykiatrisk specialistresurs var mer eller mindre tydlig vid de besökta mottagningarna. En konsekvens av denna utveckling är att barnmisshandel blir ett problem som barn- och ungdomspsykiatrin i allt mindre utsträckning kommer att arbeta med. Finns tillräcklig kunskap om barnmisshandel? Det finns ett samband mellan hur många misshandlade barn som upptäcks och kunskaperna om barnmisshandel. Kunskap om lag- stiftningen, bakgrundsfaktorer, psykiska och fysiska symtom etc. är en förutsättning för att barn som utsätts för våld skall kunna identifieras. De intervjuade ombads därför att beskriva kunskaps- nivån i den egna verksamheten. Barnavårdscentralen kan ingå som en del i vårdcentralen, där BVC-sköterskan delar sin tid mellan vård av vuxna och barnhälso- vårdsarbete. Sköterskorna vid dessa barnavårdscentraler är oftast distriktssköterskor och läkarna distriktsläkare. I s.k. rena barna- vårdscentraler sysslar man enbart med barnhälsovård och sköter- skorna kan vara barnsjuksköterskor eller distriktssköterskor. barnavårdscentraler finns bland annat vid familjecentraler och vid nästan samtliga vårdcentraler i sydvästra sjukvårdsområdet i landsting (gäller även övriga sjukvårdsområden i ). En av läkarna på vårdcentralen fungerar som BVC- var från vaggan till graven den förhärskande principen, men sjuksköterskorna har valt att gå till- baka till det gamla systemet. De upplevde en koncentration på barnhälsovårdsarbetet som nödvändig för att kunna upprätthålla en hög barnkompetens. Arbetar man med alla vårdgrenar, alltså även vuxenvården, kommer barnen på undantag. För att kunna bli pro- fessionell och ha en hög kompetens, kan man inte splittra sig på många arbetsuppgifter säger vårdutvecklaren för barnhälsovården i . I däremot sysslar BVC-sköterskorna med både vuxen- vård och barnhälsovård. Av princip anställs inte barnsjuksköter- skor, eftersom man vill värna om husläkarsystemet, där hela familjen skall ha samma läkare. Här i arbetar ca 85 sköterskor vid BVC. De ansvarar för knappt 10 000 barn. Det innebär att det inte blir så många barn per sköterska och därmed har de svårt att skaffa sig tillräcklig erfarenhet av barn. Det tycker jag är ett stort problem. Rent medicinskt blir det kanske inte sämre, men de mjuka frågorna blir sämre hanterade. Distriktsläkarna har inte heller barnkompetens. Varje primärvårds- område har dock en barnläkarkonsult. Jag hoppas att man kommer att skärpa kraven på barnkompetens. (barnhälsovårdsöverläkare, ) Möjligheten till kompetensutveckling genom fortbildning har inte varit särskilt god. Kunskapsnivån är egentligen inte tillfredsställande. Vi har haft kurser, men det var länge sedan. Ju längre in , desto mindre utbild- ning, inte bara när det gäller barnmisshandel. Man prioriterar andra frågor och BHV ligger inte främst i prioriteringsordningen. (distriktssköterska, , ) Även i har barnmisshandel ingått i utbildningspro- grammet, men också här var det länge sedan. I har dock barnhälsovårdsöverläkaren gått den första delen av kursen Barn- misshandel och sexuella övergrepp (se nedan) och har därmed skaffat sig särskild kunskap på området. Beträffande barnsjukvården understryker klinikchefen vid barn- och ungdomskliniken i , att barnmisshandel är en fråga som kräver mycket kunskap: Detta är ett svårt område som kräver avsevärda medicinska kunskaper bland annat därför att symtomen kan bero på så mycket. Få läkare får särskilt mycket kunskap genom praktiken och vi blir alltmer frag- menterade i vår kunskap. Den som skall sköta de här frågorna måste vara en bra allmänpediatriker. Hela området behöver lyftas Vi skulle behöva en central instans som löpande tar in statistik och följer den internationella kunskapsutvecklingen. rektor för två förskolor i pekar på två problem inom barnomsorgen. Det ena är att det inte finns tid för reflektion och diskussion, vilket är en viktig del i kunskapsuppbyggnaden. Det andra är att det råder brist på förskollärare i och att outbildad personal måste anställas. Kunskapsnivån kan aldrig bli tillräckligt god utan man måste upp- datera sig . När man har arbetat med temat ökar vaksam- heten och man ser mer. Det måste finnas en levande diskussion , men tiden för dessa diskussioner räcker inte till. Det största hotet mot verksamheten är att det inte finns tid för reflektion och diskussion. Flertalet som arbetat har hög kompetens, men faran nu är att det inte finns utbildad personal att rekrytera. Så fort någon slutar försvinner kompetens, för vi tvingas då ta in outbildad personal även på fasta tjänster. Någon internutbildning finns inte utan de får lära sig av praktiken och genom introduktionssamtal. En förskollärare i tycker att kunskapsnivån inom barn- omsorgen är hög och att resursteamet fungerar som experter. Biträdande rektorn för en av förskolorna i säger att barn- misshandel varit en uppmärksammad fråga, men att det är . Hon tror att man måste ta upp fråga med jämna mellanrum för att hålla den aktuell. Det är svårt att få någon uppfattning om skolans kunskaper vad gäller barnmisshandel, kanske beroende på att det är ett stort verk- samhetsområde, där flera olika yrkeskategorier arbetar. Självfallet varierar då kunskaperna. En skolpsykolog säger att man reagerar om man ser blåmärken eller om barn verkar strykrädda, men att man inte är så observant på mindre tydliga signaler. En skol- sköterska från anser att det generellt sett finns för lite kunskap i skolan. Hon själv har kompletterat sin sjuksköterske- utbildning med både en fil.kand i psykologi och handledar- utbildning. Dessutom går hon en psykoterapiutbildning och anser att gedigen kompetens är nödvändig om man skall våga se och agera. Man måste ha gedigen kunskap för att våga vara tydlig. Lärare vågar inte se på samma vis. Lärare skulle behöva mer människokunskap och de måste tycka om att arbeta med människor. Annars får de problem, för barn som inte mår bra kan inte ta till sig kunskap. I min skola är dock lärarna duktiga på att bry sig. Hon påpekar vidare att det inte finns någon särskild fortbildning för skolsköterskor. En del är distriktssköterskor men ganska få barnsjuksköterskor. Det finns också de som enbart har sin grund- utbildning. En skolkurator i anser att skolan ibland tar ställning utan att ha tillräcklig kunskap. Vi har relativt god kunskap när det gäller agalagstiftningen och anmälningsskyldigheten. Däremot finns det för lite kunskap om hur barn faktiskt reagerar och hur man skall bedöma barn ur psykosocial synvinkel. Man tillåter sig ändå att tolka och tycka alltför mycket i skolan. Skolan är på sätt och vis en ansvarsfri verksamhet som man har ett enormt tryck på sig att ansvara för alla möjliga områden. Därför känner skolpersonal ofta en stress inför att räcka till för alla uppgifter och tar ibland snabbt ställning i olika avseenden utan att ha tillräcklig kunskap En skolkurator i tycker att det behövs mer kunskap om barnmisshandel, bland annat därför att det fortfarande finns en känsla av att detta är farligt och något som man inte gärna vill ta i. Även inom verkar kunskaperna variera. Mest nöjd är chefen för i : På krismottagningen finns mycket kunskap. Vi har diskuterat, läst och gått på kurser. Dessutom har alla har god terapeutisk utbildning. Vi är vana vid de här ärendena och kan se mönstren. Andra säger att kunskaperna är gamla och få har fått någon fort- bildning kring barnmisshandel. Vår kunskap är gammal. När jag läste på 1975 så var barnmisshandel en aktuell fråga, men har jag inte upp- daterat mig.