sou · GPB395d1 · 2002-01-01 00:00:00 — I regeringsför- slaget berörs dock inte personliga förhållanden, varken som anled- ning att skälighetspröva om den enskilde förstått att han eller hon var anmälningsskyldig, eller om sådana förhållanden kan utgöra särskilda skäl för att bevilja eftergift. Inte heller RFV:s förslag om att bedöma hushållets ekonomiska förmåga utifrån beneficiumreg- lerna i stället för socialbidragsnormen berörs i regeringens propo- sition. 25 Jfr exempelvis 20 kap. 4 § AFL samt 20 och 35 §§ USL. Även om regeringen har lagt fram en proposition i ärendet före- slår kommittén, att regeringen framöver nogsamt bör analysera ef- fekterna av regelsystemet om eftergiftsprövning enligt bostadsbi- dragslagen. Kommittén anser att det är väsentligt att också bidrags- sökandes personliga förhållanden samt hushållets ekonomiska för- måga skall ligga till grund för att bevilja eftergift. Den förälder som enbart har barn boende i sitt hem (s.k. um- gängesrättsbarn) har enligt 10 § 3 BoL rätt till bidrag för bostads- kostnaden. Förutsättningen är att denne förälder bor i en bostad som omfattar minst två rum och kök eller kokvrå, samt att bo- stadsytan inte understiger 40 kvm. Såväl hemlösa män som kvinnor har i stor utsträckning minderåriga barn, och för dessa blir reglerna tillämpliga. Om de hyr en bostad i andra hand gäller särskilda vill- kor, vilka kommenteras nedan. Rätten till bostadsbidrag i form av bidrag till bostadskostnader i samband med umgänge med sitt barn, förutsätter att sö- kanden bor i en egen bostad, dvs. en bostad som sökanden äger eller innehar med hyres- eller bostadsrätt. Enligt Riksförsäkrings- verkets allmänna råd (1998:10) gäller detta också en bostad som hyrs i andra hand, men som villkor gäller bland annat att avtalet skall gälla för av . RFV kommenterar detta i sina allmänna råd: Det förekommer att kommuner hyr ut bostäder till hyresgäster där hyresavtalen löper för en månad i taget. RFV rekommenderar att ett sådant hyresavtal betraktas som en godkänd andrahandsupplåtelse när en bidragssökande bott i bostaden . Rätt till bostadsbi- drag föreligger från och med den fjärde månaden.26 Hyresgäster på stora delar av den sekundära bostadsmarknaden (se vidare kapitel 7) har med andra ord dels en längre kvalifikationstid för att erhålla bostadsbidrag (), dels har man inte rätt till bidraget om varje enskild hyresavtal understiger en månad, vil- ket är fallet i en stor del av landets kommuner. Det är uppenbart att personer med denna upplåtelseform missgynnas av nuvarande regelsystem, vilket bland annat hänger samman med den ytterst begränsade avtalsperioden. Det faktum att hyresförhållandet avses 26 RFV:s allmänna råd 1998:10, s. 53. pågå än varje avtalsperiod för sig beaktas inte vid försäkringskassornas tillämpning av regelsystemet. Riksförsäk- ringsverket genomför en översyn av tremånaders- kravet vid andrahandsboende, vilket kan komma att innebära att regeln tas bort. En sådan förändring påverkar dock inte nuvarande regel om att varje hyresperiod skall uppgå till minst en månad, trots att det sammanlagda hyresförhållanden kan överstiga en månad. 6.3Effekter på nyproduktion och tillgången på lediga bostäder Effekterna av den nya bostadspolitik som introducerades är en allt mindre statlig subventionering av vanligt bostadsbyggande, ökade byggkostnader och ökad beskattning. Sammantaget har detta inneburit ett extremt lågt bostadsbyggande; man måste i princip gå tillbaka till 1920- och 30-talet för att notera motsvarande låga siffra. Antalet nybyggda lägenheter och tusen invånare sjönk från nästan 8 (1990) till 1,5 (1995) och 1,3 (1999). Denna nivå är även sedd ur ett internationellt perspektiv exceptionellt låg. Såväl 1995 som 1999 uppvisade den lägsta nybyggnationen av lägenheter av EU:s samtliga medlemsländer.27 Detta gäller när det råder bostadsbrist i 61 kom- muner med tillsammans av landets befolkning.28 öka- de nybyggnationen något, men uppgick fortfarande bara till strax under 2 per 1 000 invånare. Bostadsbyggandet ökade , men enligt utgörs närmare två tredjedelar av landets planerade nyproduktion av hyresrätter av specialbostäder för äldre och människor med funktionshinder, vilket innebär att det byggs relativt få vanliga hyresrätter. Antalet vanliga hyresbo- städer är alltså betydligt mindre, och beräknas uppgå till 2 000 i landet som helhet.29 För att öka nybyggnationen av hyresbostäder beslöt att ett nytt investeringsbidrag (totalt 2,5 miljarder kro- nor) skulle införas för att sti- mulera byggandet av hyresrätter i områden med bostadsbrist. Syf- tet är främst att bygga små eller medelstora lägenheter (prop. 27Housing in Union 2000, tabell 3.8. 2000/01:100, s. 165. 29Bostadsutskottets yttrande 2000/01:BoU6y, s. 15. (Uppgift från , , i samband med bostadsutskottets offentliga utfrågning på temat Varför byggs det så få hyresbostäder i ?) 2000/01:100, FiU27, BoU6y, rskr. Som ett av villkoren för att erhålla bidrag gäller att de bostäder som byggs skall förmedlas via den kommunala bostadsförmedlingen eller i samarbete med kom- munerna. Efter den första ansökningstidens utgång den 30 septem- ber 2001 har fördelat till inkomna ansökningar. har ett motsvarande investeringsbidrag för anordnande av bostäder för studenter införts efter beslut av riksda- gen (prop. 1999/2000:100, FiU27, BoU9y, rskr. Bidragsbestämmelserna innebär bland annat, att bidrag kan lämnas av ett bidragsunderlag; maximalt för varje nytt studentrum i lägenhet för en eller två studenter. Statens roll som tredje part mellan konsument och producent på hyresmarknaden är i denna modell avsevärt mer begränsad och selektiv . Investeringsbidraget vänder sig till särskilda segment av nybyggnationen på ungefär samma sätt som bidrag tidigare riktats till byggnationen av särskilda boenden av olika slag. Kommittén föreslår att en väsentlig del av investeringsbidraget an- vänds för byggande av hyresrätter som kan anvisas till bostadssö- kande med en svag ställning på bostadsmarknaden. I detta sam- manhang kan erinras om att FoU-enhet gör be- dömningen att cirka en tredjedel av de 2 800 personer som 1999 rapporterats som hemlösa omgående bör kunna erhålla ett första- handskontrakt i stället för att som leva i osäkra och otrygga bo- endeformer och upplåtelseformer.30 Med dessa mindre och medel- stora bostadslägenheter skulle en stor andel av de som är hem- lösa kunna erhålla en permanent och värdig bostad. 6.4Bostadsförsörjningen för hushåll med svag ställning på bostadsmarknaden 6.4.1Tidigare lagstiftning om bostadsanvisning Lagen (1987:1274) om bostadsanvisningsrätt avskaffa- des med bostadsförsörj- ningslag. Anvisningslagen innehöll bestämmelser som gav en kommun rätt att anvisa bostadssökande till bostadslägenhet som skulle upplåtas med hyresrätt eller bostadsrätt (prop. 1987/88:35, 30 (2001). Definitionen av hemlöshet och urvalet av uppgiftslämnare skiljer sig från den metodik som använde sig av 1999, men detta är av mindre intresse i detta sammanhang. Den refererade bedömningen har gjorts av vid en föredragning för kommitténs sekretariat. 1987/88:BoU4). Den gällde dock inte upplåtelse för fritidsän- damål. Lagen vilade på en tanke om att överenskommelser om an- visningsrätt i första hand skulle träffas mellan kommunen och fas- tighetsägarna. Om dessa inte kunde nå fram till en överenskom- melse gav lagen kommunen möjlighet att hos hyresnämnden an- söka om ett beslut om anvisningsrätt i den utsträckning det behöv- des för bostadsförsörjningen. fick inte fatta ett så- dant beslut om det var oskäligt med hänsyn till de särskilda villkor som gällde för upplåtelserna av lägenheterna i huset, det intresse som husägaren kunde ha att förfoga över lägenheterna eller övriga omständigheter. Beslutet som kunde förenas med vite innebar bland annat ett förbud för husägaren att upplåta en ledig lägenhet som omfattades av beslutet till någon annan än den som kommu- nen anvisat eller till kommunen. Bostadsanvisningsrättslagen hade haft en föregångare, bostads- anvisningslagen (1980:94), som trätt 1980 (prop. 1979/ 80:72, bet. 1979/80:CU12). Även den lagen avsågs tjäna som ett påtryckningsmedel mot fastighetsägarna att teckna avtal med kommunerna om anvisningsrätt. Lagstiftningen skulle utgöra ett medel för kommunen att genom förmedling av lediga lägenheter skapa ökade förutsättningar för en allsidig befolkningssammansätt- ning i kommunernas bostadsområden. Kommunen hade rätt att besluta att ett eller flera bostadsområden i kommunen skulle vara bostadsanvisningsområde och att alla eller en del av bostadslägen- heterna inom området (med vissa undantag) skulle upplåtas enligt lagens bestämmelser. Fastighetsägarna blev genom beslutet skyl- diga att underrätta kommunen, om en sådan lägenhet blev ledig. Kommunen kunde då anvisa en bostadssökande men hyresvärden blev inte skyldig att upplåta lägenheten till denne. Hyresvärden var däremot skyldig att upplåta lägenheten till kommunen som i sin tur hade rätt att upplåta lägenheten i andra hand. Före anvisningslagarna hade bostadslåneförfattningarnas be- stämmelser som villkorat anvisningsrätt som en förut- sättning för lånen utgjort det främsta vapnet mot segregationen. Också en bestämmelse bostadsförsörjningslag om att kommunen hade befogenhet att ställa upp villkor för sin bostads- anvisning och -förmedling hade haft ett sådant syfte. Enligt bostadsförsörjningslag fick en kommun besluta att anvisning eller förmedling av bostad genom bo- stadsförmedling skulle ske under villkor att den bostadssökande medverkade till att den bostad (hyresrätt eller bostadsrätt) som han lämnade i samband med inflyttningen i den nya bostaden, skulle överlåtas på en bostadssökande som kommunen anvisade (5 §). Gällde det en hyresrätt kunde kommunen med stöd av 35 § hy- reslagen föra talan om tillstånd till lägenhetsbyte. I allmänhet be- stod hyresgästens medverkan i att han bad hyresvärden om en s.k. värdförbindelse vilken var en skriftlig utfästelse att hyra ut den lä- genhet som blev ledig till någon som anvisades den av den kommu- nala bostadsförmedlingen. Det sagda gällde dock endast förutsätt- ning av att värden kunde godta den anvisade som hyresgäst. Bestämmelsen infördes bostadsförsörjningslag (prop. 1973:23, bet. Det var inte någon saklig nyhet i förhållande till vad som tillämpats tidigare men det ansågs innebära en styrka för bostadsförmedlingarna att kunna hänvisa till en lagbe- stämmelse när de krävde förmedlingsrätt. I propositionen om att avskaffa bostadsförsörjningslag sågs dess bestämmelser om bostadsförmedling och bestämmelserna i bostadsanvisningsrättslagen som en enhet. Avskaffandet av dessa båda lagar angavs innebära att kommunen själv fick besluta om den skulle bedriva bostadsförmedling och om vilka avgifter som skulle tas ut för förmedlingens tjänster. Hyreslagens regler om begrän- sade avgifter för yrkesmässig bostadsförmedling gjordes tillämpliga även i fråga om kommunernas avgiftsuttag. Regeringen var enig om en grundläggande tanke med både Bo- stadsstödsutredningen (SOU 1992:47) och Bostadsförmedlingsut- redningen (SOU 1992:71) som gällde att kommunerna själva borde få avgöra om de skulle bedriva bostadsförmedling. En hänvisning skedde till att förhållandena i kommunerna var mycket olika bero- ende deras storlek, struktur och bostadsbestånd. Frågan om bo- stadsförmedling skulle därför avgöras lokalt. Bostadsstödsutred- ningen och hade intagit olika ståndpunkter i frågan om lagen om bostadsanvisningsrätt skulle behållas. Den senare förordade att lagen skulle behållas medan den förstnämnda ansåg att den skulle upphävas. Bland de förslag som återfanns i propositionen var detta det förslag där remissbehand- lingen hade givit det mest blandade utslaget. Kritikerna hävdade att ett upphävande skulle försvåra kommunernas bostadsförmedling och öka segregationen. Regeringen ansåg med en kort motivering att bostadsanvisnings- rättslagen borde upphävas. Lagen betraktades som ett hinder för att utveckla nya former för bostadsförmedlingsverksamhet. angeläget att hinder av detta slag undanröjdes, inte minst av hänsyn till bostadskonsumenterna. 6.4.2Utvecklingen : färre frivilliga överens- kommelser När den tidigare lagstiftningen som gav kommunerna möjlighet att anvisa och fördela begränsade delar av bostadsbeståndet upphävdes 1993, bestämde dåvarande regering att i stället ge kommunerna större frihet att handlägga dem som de ville. För att följa utveck- lingen på området tillsatte regeringen en särskild arbetsgrupp med uppdrag att följa bostadsförsörjningen för svaga hushåll på bo- stadsmarknaden. Arbetsgruppens (Fi 1993:C) slutsats var att kommunerna hade klarat att få fram bostäder åt svaga grup- per. Något närmare underlag som underbyggde denna slutsats pre- senterades emellertid inte. noterade gruppen att nedläggningen av de kommunala bostadsförmedlingarna kan på vissa håll ha inneburit att det blivit svårare särskilt för hushåll i gråzonen att få en bostad. Arbetsgruppens samlade slutsats var att det inte fanns något skäl att lämna för- slag till särskilda statliga åtgärder för att förbättra kommunernas tillgång till lägenheter. Det finns dock anledning, betonade ar- betsgruppen, att med uppmärksamhet följa frågan även fortsätt- ningsvis, inte minst gäller det situationen i storstadsområdena.31 I regeringens bostadspolitiska proposition 1997/98:119 framfördes, i likhet med vad Bostadspolitiska utredningen gjorde i sitt slutbetänkande Bostadspolitik 2000 – från produktions- till boendepolitik (SOU 1996:156), att erfarenheterna sedan avregle- ringen 1993 hade visat att kommunerna genom frivilliga överens- kommelser med bostadsföretagen har kunnat uppnå goda resultat när det gällde att tillgodose utsatta gruppers bostadsbehov. Denna bild vidimerades av remissvaren på utredningen, varför regeringen ansåg att det inte förelåg något behov av att nu ge kommunerna en lagstödd rätt till anvisning av bostadslägenheter.32 Regeringen var inte främmande för att det vid en ogynnsam utveckling kunde behövas en lagreglering: Skulle för- hållandena på bostadsmarknaden ändras och utvecklingen bli en 31PM /Ag med uppgift att följa bostadsförsörjningen för svaga hushåll, Närings- departementet, s. 17. 1997/98:119, s. 60. annan kan det heller inte uteslutas att någon typ av regelsystem måste aktualiseras (s. 60). Boendesociala beredningen (dir. 1998:56) gjorde 1999 bedöm- ningen, att många kommuner upplever att ekonomiskt svaga hus- håll har svårigheter att få tillgång till bostäder. Fastighetsägare ställer allt högre krav på de bostadssökande, till exempel med avse- ende på hushållens ekonomi. Beredningen har också noterat att det är svårt för hushåll med svag ekonomi att erhålla bostad oberoende av om det råder en generell brist eller överskott på bostäder i kommunen.33 Denna bild bekräftas för övrigt också av de inter- vjuer som har genomfört inom ramen för sin kart- läggning 1999 av hemlösheten i : I flera av kommunerna är det dessutom svårt för de som är socialbidragsberoende att bli god- kända som hyresgäster.34 gjorde i sitt slutbetänkande (SOU 2001:27) bedömningen att en bostadsanvisningsrätt för den allmänna bo- stadsmarknaden inte borde införas med hänvisning till i första hand en utbredd tveksamhet i kommunerna. Kommittén önskade avvakta försök med frivilliga överenskommel- ser på området. En genomgående trend har varit att det funnits en övertro hos statsmakterna och i det statliga utredningsväsendet när det gäller parternas möjlighet och vilja att ingå frivilliga överenskommelser som skulle säkerställa svaga gruppers behov och tillgång av lämpliga bostäder. Det faktiska läget har varit ett annat, vilket har kunnat visa i sin årliga publikation Bostadsmarknadsläget och för- väntat bostadsbyggande. framgår exempelvis, att det är allt färre kommuner som tillämpar någon form av förturssystem (jfr 1996). Två tredjedelar av kommunerna uppgav att de hade ett regelbundet samarbete med allmännyttan för att få fram lägenheter till särskilt utsatta grupper, men bara var femte hade motsvarande samarbete med privata fastighetsägare. Till detta kommer att antalet kommunala bostadsförmedlingar drastiskt har minskat . Enligt fanns det bostadsförmedling eller delvis kommunägd bo- 33Boendesociala beredningens bedömning refereras av Utredningen om allmännyttan och bruks- värdet i dess betänkande På de boendes villkor – allmännyttan (SOU 1999:148), 121–22. 34Socialstyrelsen (2000), s. 73. stadsförmedling i 15 kommuner, medan det i av kommunerna helt saknades en samordnad förmedling av bostäder.35 Den nu beskrivna utvecklingen ledde fram till att regeringen an- såg det nödvändigt att lagstifta om riktlinjer för den kommunala bostadsförsörjningen. Lagen (2000:1383) om kommunernas bo- stadsförsörjningsansvar trädde i kraft , och enligt denna skall program för bostadsförsörjningen antas av kommun- fullmäktige. I sitt slutbetänkande och kommunernas boendeplanering (SOU 2001:27) föreslog Allbo-ut- redningen att lagen borde föreskriva att denna typ av riktlinjer an- togs av kommunfullmäktige minst en gång per mandatperiod för att säkerställa en mer omfattande debatt och för att frågan skall ges en självständig behandling i fullmäktige med en viss regelbunden- het.36 Regeringen har i sin proposition om allmännyttiga bostadsfö- retag (prop. 2001/02:58) bland annat föreslagit en ändring i ovan- nämnda lag om kommunernas bostadsförsörjningsansvar som i princip överensstämmer med förslag, dvs. att kommunfullmäktige skall besluta om kommunala riktlinjer för bo- stadsförsörjningen minst en gång per mandatperiod. välkomnar denna författningsändring. Utvecklingen sedan den förutvarande lagstiftningen upphävdes 1993 har visat att bostadsförsörjningen för kommunerna skulle un- derlättas om det fanns en tvingande lagstiftning om anvisningsrätt som kommunerna kunde åberopa och använda sig av om frivilliga överenskommelser inte är möjliga att ingås med motparten. Reg- lerna skulle därmed kunna fungera som ett påtryckningsmedel för att frivilliga överenskommelser skall komma till stånd. Den förut- varande lagen (1987:1274) om bostadsanvisningsrätt fungerande i praktiken på detta sätt. Ingen av landets hyresnämn- der behandlade ett sådant ärende så länge lagen var i kraft, vilket tyder på att lagstiftarens intentioner hade avsedd effekt.37 35Boverket (2000b), s. 26. 36SOU 2001:27, s. 191. 37SOU 2001:27, s. 167. 6.5Alternativa vägar som direkt eller indirekt påverkar hemlösa människors möjlighet att beredas egen bostad Tillgången på lägenheter möjliga att efterfråga och förmedla också till hushåll med en svag ställning på bostadsmarknaden och/eller till hushåll som är exkluderade, är av central betydelse för möjlig- heten att långsiktigt åtgärda hemlösheten. Enligt kommitténs me- ning är nybyggnation av bostadslägenheter i tillväxtområden med bostadsbrist en grundläggande förutsättning för att kommunerna skall kunna anvisa och förmedla lägenheter. Byggandet av bostadslägenheter har varierande effekter på hem- lösheten beroende på i vilka delar av bostadsmarknaden de byggs och beroende på pris, upplåtelseform och hur de förmedlas. Lägen- heter som byggs och förvaltas direkt för hemlösa medborgare får förstås mer direkt effekt än lyxlägenheter som först på lång sikt – genom de flöden av omflyttningar i beståndet som uppkom- mer – kan tänkas bidra till bostadsförsörjningen för hushåll med svaga positioner på bostadsmarknaden. Medborgarnas respekt för kommunala anvisningsmöjligheter är också beroende av tillgången på lägenheter. Kommittén anser där- för att möjligheten att framgångsrikt kunna förmedla lägenheter till behövande hushåll förstärks av ett ökat utbud av lägenheter på hela bostadsmarknaden. Flera olika modeller och förslag är tänkbara för att öka tillgången på lägenheter, vilka antingen har en direkt eller indirekt påverkan på hemlösas människors möjligheter att beredas en egen bostad. Några av de modeller som diskuterats är följande, den ena utesluter naturligtvis inte den andra: N Ett förslag gäller möjligheten att inrymma olika upplåtelsefor- mer i samma fastighet, s.k. tredimensionell fastighetsindelning, vilket skulle kunna öka tillgången av bostadslägenheter. Enligt nuvarande bestämmelser i jordabalken är fastighetsin- delningen tvådimensionell, dvs. enskilda fastigheter avgränsas mot varandra genom vertikala gränser i markplanet. Utred- ningen om tredimensionellt fastighetsutnyttjande har i sitt be- tänkande Tredimensionell fastighetsindelning (SOU 1996:87) föreslagit en tredimensionell fastighetsindelning enligt vilken fastigheter skall kunna avgränsas mot varandra också genom horisontella gränser över eller under markytan. Kommittén an- sluter sig till detta förslag. N Genom en modell med tredimensionell fastighetsindelning finns det också möjlighet för en hyresgäst som bor i en fastig- het att behålla det kommunala bostadsbolaget som hyresvärd om denna inte försäljs utan bibehålls i bolagets ägo. För att en hyresgäst skall kunna bibehålla ett kommunalt bostadsföretag som hyresvärd i samband med fastighetens ombildning till bo- stadsrätt bör nuvarande förbudet i bostadsrättslagen mot dub- belupplåtelse upphävas partiellt. N Vid sidan om hyresrätt och bostadsrätt kan det vara aktuellt att införa kooperativ hyresrätt som en helt ny upplåtelseform, där den enskilde med en insats bidrar till fastighetens kapitalbild- ning men där den enskilde inte kan omsätta sin lägenhet utan- för kooperativet. Kooperativ hyresrätt är en mellanform mellan vanlig hyresrätt och bostadsrätt. Regeringen har den 1 novem- ber 2001 överlämnat en lagrådsremiss där man introducerar just denna nya upplåtelseform. Regeringens förslag grundar sig på betänkandet Kooperativ hyresrätt (SOU 2000:95) där utred- ningen föreslog att denna upplåtelseform, som bedrivits som en försöksverksamhet, skall permanentas. Ett av motiven är att de boende ges ett större inflytande över sitt boende ge- nom en ökad grad av självförvaltning. Hyresvärden är en koo- perativ hyresrättsförening där hyresgästerna är medlemmar. I lagrådsremissen föreslås två huvudtyper av föreningar: Ägar- modellen där föreningen äger det hus där lägenheterna finns, samt hyresmodellen där föreningen hyr lägenheterna av fastig- hetsägaren. Föreningen skall själv bestämma hyran för lägen- heterna. Bostaden skall inte kunna säljas på samma sätt som en bostadsrätt, vilket innebär att det inte finns samma utsikt till vinst som vid försäljning av en bostadsrätt. Lagen föreslås träda i kraft . Kommittén föreslår att regeringen vidtar särskilda åtgärder för att säkerställa att en väsentlig del av investeringsbidragen för att sti- mulera byggandet av små eller medelstora hyreslägenheter, lång- siktigt används för byggande av bostäder åt hushåll med en svag ställning på bostadsmarknaden. föreslår en särskild lag om bostadsan- visning med samma principiella uppbyggnad som motsvarande regler i lagen (1987:1274) om bostadsanvisningsrätt. Kommunen skall vid behov genom särskilda bostadsanvisningsavtal med berörda fastighetsägare och kommunala bostadsföretag kunna anvisa bostadssökande till bostadslägenheter som blir lediga i fas- tighetsbeståndet. Om en sådan överenskommelse inte kan träffas skall hyresnämnden kunna besluta om anvisningsrätt i den ut- sträckning som det behövs för att upprätthålla kommunens bo- stadsförsörjning. beslut i denna del skall inte kunna överklagas. Som en generellt stödjande åtgärd bör regeringen även överväga att starkt reducera eller avskaffa nuvarande fastighetsbeskattning för hyresbostadsfastigheter. ansluter sig i denna del till förslag i dess slutbetänkande Likformig och neutral fastighetsbeskattning (SOU 2000:34). Mot bakgrund av att huvuddelen av de hemlösa är ensamstående, föreslår kommittén att regeringen särskilt låter utreda möjligheten att förändra lagen (1993:737) om bostadsbidrag så att även ensam- stående personer kan ansöka om bostadsbidrag. Kommittén föreslår att regeringen framöver nogsamt analyserar effekterna av regelsystemet om eftergiftsprövning enligt lagen om bostadsbidrag.