sou · GPB3103d2 · 2002-01-01 00:00:00 — En ordning där den anhållne inte transporterades till rättens lokaler utan placerades framför en videokamera på polisstationen skulle spara mycket pengar, framför allt för transport av de anhåll- na. Frågan är om det är möjligt att ordna häktningsförhandlingarna på det sättet med hänsyn till våra åtaganden enligt konventionen (d. 1950) angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Konventionen gäller som lag här i landet (SFS 1994:1219). Enligt konventionens artikel 5 3. skall envar som är berövad friheten på grund av att han är misstänkt för brott ofördröjligen ställas inför en domare. Kan det anses tillräckligt att detta sker genom att han ställs inför en kamera och att det som han har att säga förmedlas till domaren genom bild- och ljudöverföring? Frågan har ännu inte prövats av den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. Jag anser att man tills vidare bör tolka konventionstexten enligt dess ordalydelse vilket innebär att den föreskriver att den anhållne personligen, utan förmedling av tekniska hjälpmedel, skall ställas inför domaren. Redan av detta skäl bör det alltså inte, vare sig den anhållne går med på det eller ej, bli möjligt att hålla den första häktningsförhandlingen genom bild- och ljudöverföring. Jag föreslår således inga ändringar i reglerna om förhandlingar enligt 24 kap. 14 § RB där det skall beslutas om den som är anhållen skall häktas. Frågor om häktning av den som inte är anhållen – 24 kap. 17 § RB I vissa fall har rätten enligt 24 kap. 17 § RB att pröva frågor om häktning av personer som befinner sig på fri fot. Det kan gälla personer som befinner sig utomlands där ett häktningsbeslut av domstol kan vara en förutsättning för att den misstänkte skall utlämnas till . Det kan också gälla personer som står under åtal vid domstolen men som håller sig undan på så sätt att det inte går att hålla huvudförhandling. Det rör alltså väsentligen personer som inte är närvarande inför rätten och i regel ger lagen möjlighet att hålla förhandling i deras utevaro. Det finns inga skäl att för dessa udda fall komplicera regelsystemet med regler om förhand- ling genom bild- och ljudöverföring. När en person som häktats i sin utevaro har gripits, skall rätten enligt 24 kap. 17 § fjärde stycket RB hålla förhandling i häktnings- frågan. Till dessa förhandlingar inställs i princip alltid den miss- tänkte personligen. Av de skäl som jag åberopat när det gäller för- handling enligt 24 kap. 14 § RB bör det inte heller beträffande förhandlingar enligt 24 kap. 17 § fjärde stycket RB införas en ordning som gör det möjligt att låta den häktade företräda inför rätten genom bild- och ljudöverföring. Nya häktningsförhandlingar avseende den som redan är häktad Om en misstänkt har häktats, skall rätten i princip ompröva häkt- ningsfrågan genom att hålla en förhandling (24 kap. 18 § RB). Den häktade har i dessa situationer redan fått fram- träda personligen inför rätten som har prövat graden av misstanke och de skäl som åberopas för häktning. förhandlingarna i målet syftar till att pröva om skälen för häktning är hållbara och om förundersökningen bedrivs med tillbörlig skyndsamhet. Enligt min mening bör det i många fall vara möjligt för rätten att göra denna prövning med lika stor säkerhet vare sig den häktade uppträder personligen inför rätten eller om han inställer sig genom bild- och ljudöverföring. Det skulle kunna anses tala för att man inför en möjlighet att utan den häktades samtycke låta honom inställa sig vid rätten genom bild- och ljud- överföring. Härvid måste man sannolikt undanta de fall där miss- tankarna under utredningens gång har utvidgats till att avse brott som inte var aktuella när den häktade senast inställde sig till rätten på vanligt sätt. Som jag varit inne på i avsnitt 17.5.3 bör man emellertid inte i något mål kunna förhindra någon människa – han må vara berövad sin frihet eller ej – att inställa sig på vanligt sätt till en domstols- förhandling i ett mål där han är part. Jag föreslår därför inte att det införs någon möjlighet att mot den häktades vilja hålla omhäkt- ningsförhandling med den häktade närvarande genom bild- och ljudöverföring. Det finns inte heller skäl att komplicera systemet genom att införa möjligheter till detta i de fall den häktade sam- tycker till det. Jag tror nämligen knappast att någon häktad skulle ge ett sådant samtycke. Andra förhandlingar under förundersökningen i brottmål Under förundersökningen i ett brottmål kan det hållas förhandling om reseförbud (25 kap. 3 och 5 §§ RB), kvarstad (26 kap. 2 och 4 §§ RB) och beslag (27 kap. 5 och 6 §§ RB). I dessa fall möter det inte några betänkligheter att införa en möjlighet för den misstänkte som så önskar att medverka genom bild- och ljudöverföring. Jag föreslår att en sådan möjlighet öppnas. Angående hur regeln bör vara utformad hänvisar jag till mitt förslag till 21 kap. 1 a § RB. Om det finns särskilda skäl, får rätten hålla sammanträde för för- beredelse i ett mål om allmänt åtal. Till detta sammanträde skall parterna kallas. Det finns möjligheter att hålla sammanträdet även om någon av dem som har kallats uteblir. Ett sammanträde får hållas per telefon under samma förutsättningar som ett förbered- elsesammanträde i tvistemål (45 kap. 13 § RB). I mål om enskilt åtal finns det regler om förberedelsesamman- träden som i allt väsentligt överensstämmer med motsvarande regler för tvistemål (47 kap. 9 och 10 §§ RB). Hovrätten kan hålla förberedelsesammanträden enligt 51 kap. 10 § tredje stycket RB. Av samma skäl som jag har anfört när det gäller förberedelse- sammanträden i tvistemål bör det i brottmål införas en möjlighet att låta en part närvara genom bild- och ljudöverföring. Alla brottmål som skall prövas i sak avgörs efter en huvudförhand- ling till vilken parterna skall kallas (45 kap. 15 § och 47 kap. 23 § RB). Den tilltalade skall enligt huvudregeln inställa sig personligen (21 kap. 2 § RB). Ett undantag gäller dock för det fall då rätten enligt särskilda regler (46 kap. 15 § RB) kan avgöra målet trots att den tilltalade inte har inställt sig. Det är väsentligen fall där det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i förening eller förord- nande att en tidigare ådömd påföljd skall avse även det nya brottet. I de fallen kan alltså rätten nöja sig med att kalla den tilltalade att inställa sig personligen eller genom ombud. Enligt 45 kap. 15 § andra stycket RB skall rätten i kallelsen erinra honom om att målet kan komma att avgöras trots att han inte inställer sig. –1987 gällde lagen (1979:103) om försöksverk- samhet med användning av telefon vid rättegång. Enligt denna lag, som gällde för två hovrätter och tio tingsrätter, fick part utföra sin talan och höras per telefon vid huvudförhandling i brottmål vari det inte fanns anledning att döma till annan påföljd än böter. Denna möjlighet försvann den l . finns det, precis som i tvistemålen, inga lagliga möjligheter att låta en part delta i en huvudförhandling i ett brottmål genom telefon. Frågan om den tilltalade skall få delta i huvudförhandlingen genom bild- och ljudöverföring kan begränsas till att avse de fall då detta sker i den tilltalades eget intresse. Det kan tänkas att tilltalade som enligt gällande regler uteblir från förhandlingar som kan hållas i deras utevaro skulle ha varit närvarande genom bild- och ljud- överföring om den möjligheten hade funnits. Att införa en möjlig- het för den tilltalade att vara närvarande genom bild- och ljud- överföring i dessa fall innebär en förbättring av rättssäkerheten. Jag föreslår därför att det införs en möjlighet för den tilltalade att vara närvarande vid huvudförhandlingen genom bild- och ljudöverföring i de fall straffet kan förutses komma att stanna vid böter. Frågan är om man kan gå längre. Rättens ansvar för att straff- domen är riktig är i princip detsamma vare sig straffet stannar vid böter eller bestäms till fängelse. När det gäller prövningen av skuldfrågan borde det rätteligen inte vara straffskalan utan skuldfrågans komplexitet som avgör om den tilltalade måste in- ställa sig personligen i rättens lokaler. Jag kan därför inte se att det finns något principiellt hinder mot att skuldfrågan även i grova brottmål prövas trots att den tilltalade inte är närvarande annat än genom bild- och ljudöverföring. Det avgörande bör vara om skuld- frågan är enkel eller svår att utreda. Men i de grova brottmålen finns det andra skäl som talar mot att göra avkall på kravet att den tilltalade inställer sig personligen. Ett är att påföljdsfrågan inte kan bli lika väl genomlyst om den till- talade inte finns i rättens lokaler. Förmedling via tekniska hjälp- medel kan aldrig ersätta den personliga kontakten när det gäller de ofta svåra avväganden som måste göras vid påföljdsval och straff- mätning. Härtill kommer att den personliga inställelsen i rättens lokaler kan vara av värde ur kriminalpolitisk synvinkel. Av dessa skäl vill jag inte föreslå att det införs möjligheter för den tilltalade att medverka via bild- och ljudöverföring i de brottmål i tingsrätt som kan rendera ett strängare straff än böter. Det förhåller sig inte riktigt på samma sätt när det gäller huvudförhandlingar i brottmål i högre rätt. I de målen har den till- talade redan inställt sig inför en domstol. Parterna vill ofta att den högre rätten skall göra en omprövning av det material som tings- rätten redan prövat. Det kan i varje fall inte generellt sägas att den personliga kontakten är lika värdefull som i tingsrätten. Dessutom ligger det knappast något kriminalpolitiskt värde i att den tilltalade inställer sig till den högre rätten när han redan tidigare inställt sig i tingsrätten. Slutligen är ofta en inställelse till den högre rätten förenad med större besvär för den tilltalade än en inställelse inför tingsrätten på grund av att resan dit är längre. Jag anser därför att det bör införas en möjlighet för den tilltalade att inställa sig till huvudförhandling i hovrätt och i genom bild- och ljudöverföring oberoende av vilket straff som det är fråga om i målet. Man kan fråga sig var den tilltalades försvarare bör vara under en huvudförhandling där den tilltalade är närvarande genom bild- och ljudöverföring. Enligt min mening ligger det närmast till hands att han sitter vid sin klients sida. Men detta är en lämplighetsfråga som det ytterst bör få ankomma på den tilltalade och försvararen att avgöra. Hänsyn bör självfallet tas till kostnadsaspekten. En målsägande som biträder åtalet eller för talan jämte åklagaren eller som skall höras i anledning av åtalet skall enligt 45 kap. 15 § RB kallas till huvudförhandlingen. Hans skyldighet att inställa sig personligen regleras av 11 kap. 5 § RB som enligt 20 kap. 14 § första stycket RB även gäller för målsäganden i brottmål. Reglerna gäller även för en målsägande som inte för talan. Beträffande målsäganden bör samma regler gälla som för part i tvistemål. Jag föreslår alltså att det skall bli möjligt för en mål- sägande att inställa sig till huvudförhandlingen genom bild- och ljudöverföring. Åklagaren skall kallas till förhandlingar i mål där han är part (se när det gäller huvudförhandling 45 kap. 15 § RB). Han är skyldig att komma personligen. Om han inte kommer till en huvudförhand- ling, skall den ställas in och sättas ut till en annan dag (46 kap. 2 § första stycket 1 RB). När det gäller andra förhandlingar står det inte uttryckligen i lagen vad som händer om åklagaren uteblir. Rimligen bör även sådana förhandlingar ställas in. Det bör införas en uttrycklig möjlighet för åklagaren att inställa sig till förhandlingar inför rätten genom bild- och ljudöverföring. Några begränsningar i hans rätt att inställa sig på det sättet bör inte införas i RB. I den mån det behövs någon begränsning bör före- skrifter om det kunna meddelas av Riksåklagaren. ankomma på åklagaren att själv avgöra om målet är sådant att han inte behöver vara närvarande i sessionssalen på vanligt sätt. Enligt gällande rätt kan vittnesutsagor och andra muntliga bevis tas upp per telefon (43 kap. 8 §, 46 kap. 7 §, 50 kap. 17 §, 51 kap. 17 §, 52 kap. 11 § och 55 kap. 15 § RB). En av två förutsättningar måste föreligga för att det skall vara möjligt. Den ena är att det är lämpligt med hänsyn till bevisningens art och övriga omständigheter. Den andra är att en bevisupptagning enligt vanliga regler skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att bevisningen tas upp på sådant sätt. Möjligheten att ta upp bevis per telefon tillämpas flitigt av dom- stolarna. Många huvudförhandlingar som annars hade fått ställas in har kunnat räddas genom att vittnen som befunnit sig på resa har kunnat höras per telefon. I många fall har domstolarna inte brytt sig om att kalla den hörde att inställa sig hos en annan domstol eller på en polisstation utan låtit honom tala i telefon från det ställe där han har befunnit sig, exempelvis från sin sommarstuga. Såvitt jag känner till har detta inte medfört några olägenheter. Enligt min uppfattning bör det finnas ett större utrymme för att ta upp bevisning genom bild- och ljudöverföring än genom telefon. Det innebär inte att lagens rekvisit behöver utformas på olika sätt för telefonförhör respektive för bild- och ljudöverföring. Eftersom bild- och ljudöverföringen är överlägsen telefonen står det ändå klart att en stor del av de bevis som man nu inte anser sig kunna ta upp per telefon kan tas upp genom bild- och ljud- överföring. För tydlighetens skull vill jag påpeka en sak. har det i ökad omfattning kommit propåer från vittnen och målsäganden i brottmål att de skall få höras per telefon av det skälet att det är obehagligt att sitta i sessionssalen och konfronteras med den misstänkte. kan de till och med frukta för sin säkerhet. Detta är emellertid enligt lagen inget skäl för att hålla förhöret per telefon och jag anser inte att det heller bör vara något skäl för att använda bild- och ljudöverföring. För den misstänktes rättssäkerhet är det viktigt att de bevis som finns mot honom tas fram i ljuset på ett sådant sätt att deras vederhäftighet kan granskas kritiskt. För personer som känner obehag anvisar lagen en särskild metod: den person som den hörde är rädd för får gå ut ur rättssalen när förhöret hålls (36 kap. 18 § och 37 kap. 3 § RB). Men jag är medveten om att hot mot vittnen är ett problem för rättskipningen och att frågan är föremål för överväganden i andra sammanhang. Precis som när det gäller det nuvarande systemet för bevis- upptagning per telefon bör systemet bygga på att det är domstolen som själv bestämmer hur beviset skall tas upp men att domstolen självfallet bör inhämta parternas uppfattning i frågan. Som jag har varit inne på tidigare bör systemet bygga på frivillig- het på så sätt att det inte händer den hörde något om han inte kommer till den plats där han skall ställas inför kameran. Men om förhöret väl kommer till stånd, gäller naturligtvis vanliga regler för förhör. Det innebär t.ex. för ett vittne att han i princip är skyldig att avlägga ed och svara på de frågor som han får. Om han inte gör det, kan han drabbas av påföljder enligt regler i 36 kap. RB. I brottmål förekommer det ibland att den som skall höras är berövad sin frihet genom att han är häktad eller intagen på krimi- nalvårdsanstalt. Kan man då spara pengar genom att höra en sådan person genom bild- och ljudöverföring i stället för att ta honom till rätten? Om de lagliga förutsättningarna finns, går det självfallet bra om han går med på det. Men vad händer om han inte går med på det? Det är naturligtvis möjligt att med tvång placera honom i ett rum där det finns en videoutrustning och slå på den. Om rätten då får kontakt med honom, gäller vanliga regler om förhör och tvångsmedel. Men jag tror att detta är en olämplig metod för vittnesförhör och vill rekommendera att de som är berövade sin frihet precis som andra människor får inställa sig vid domstolen för att vittna om de inte frivilligt sätter sig framför kameran. 16.6.4 Hur skall muntliga bevis protokolleras? Berättelser som lämnas under förhör i bevissyfte i domstol får i stället för att antecknas i domstolens protokoll tas upp på fonetisk väg, dvs. genom att ljudet spelas in på en bandspelare (6 kap. 9 § RB). torde det sällan eller aldrig förekomma att förhör tas upp på något annat sätt. har i betänkandet SOU 1995:124 föreslagit att förhör i bevissyfte skall få protokolleras genom att spelas in på videoband under förutsättning dels att den hörde sam- tycker till att inspelning sker, dels att domstolen inte anser det olämpligt (s. 242 f. och 337 f.). Det är dock endast det förstnämnda rekvisitet som återspeglas i lagtextförslaget. Utredningen menar att betänkligheterna mot videoinspelningar av förhör, bl.a. hänsynen till den hördes integritet och personliga säkerhet, är så starka att förslag som innebär en allmän möjlighet för domstolarna att spela in förhör på video inte bör läggas fram, i vart fall inte utan en djupare analys av för- och nackdelar med en sådan ordning. Jag delar den uppfattningen och är alltså inte beredd att som en konsekvens av förslaget om bevisupptagning genom bild- och ljud- överföring föreslå att alla förhör som hålls på sådant sätt också skall spelas in på video. Berättelserna måste självfallet protokolleras men detta kan – precis som – ske genom att ljudet spelas in på en bandspelare. För detta krävs inga ändringar i 6 kap. RB. Vid de allmänna domstolarna handläggs tvistemål och brottmål enligt RB. Dessutom handläggs ett stort antal ärenden enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. håller rätten sammanträde i dessa ärenden. Sådana sammanträden kan hållas per telefon i enlighet med vad som gäller för förberedelsesammanträde i tvistemål enligt RB. Vid ett sammanträde kan även förhör med vittnen och sakkunniga äga rum per telefon enligt . De regler som jag föreslår om parts närvaro vid förberedelse- sammanträde och bevisupptagning genom bild- och ljudöverföring bör bli tillämpliga även vid sammanträden i domstolsärenden. Enligt 16 kap. 2 § konkurslagen (1987:672) gäller RB:s bestämmel- ser i tillämpliga delar i konkursärenden, om det inte sägs något annat i konkurslagen. Om handläggningen sker vid förhandling, tillämpas bestämmelserna om huvudförhandling i tvistemål, om inte sakens beskaffenhet motiverar avsteg därifrån. Det innebär att de regler som jag har föreslagit om parts närvaro genom bild- och ljudöverföring i tvistemål skulle komma att gälla även för konkurs- ärenden. Jag vill emellertid härutöver föreslå att det formellt sett även blir möjligt för den som skall inställa sig vid ett sammanträde i ett konkursärende att göra det per telefon. För det första finns det enligt min mening ett behov av denna möjlighet i ärendena om gäldenärs försättande i konkurs. Det kan t.ex. tänkas att borgenären vill slippa komma till förhandlingen när han ganska säkert räknar med att gäldenären kommer att utebli. För det andra finns det ett behov av att vid förhandlingar under handläggningen av konkursen låta dem som skall inställa sig, exempelvis den som skall avlägga bouppteckningsed, göra det per telefon. I normalfallet bör visserligen gäldenären inställa sig i domstolen för att avlägga ed. Men det finns situationer när detta framstår som onödigt. Jag tänker framför allt på de fall där det är likvidatorn för ett bolag som skall avlägga eden. De angivna förändringarna bör föranleda en ändrad lydelse av 16 kap. 2 § konkurslagen. Den kommer att gälla för alla förhandlingar i konkursärenden, även exempelvis häktningsförhandlingar enligt 6 kap. 11 § konkurslagen. Eftersom det krävs samtycke från den som berörs för att det skall bli aktuellt med annat än personlig instäl- lelse, torde utrymmet för att tillämpa den nya möjligheten när det gäller häktningsförhandlingar att bli ringa. Enligt min mening är det angeläget att förslagen om telefon- medverkan i konkursärenden genomförs , även om reglerna om bild- och ljudöverföring kräver att överväga. 16.6.7 Förbudet att fotografera i rättsalen Enligt 5 kap. 9 § RB får fotografi inte tas i rättssalen. Förbudet till- kom när det inte var möjligt att tekniskt ta upp bilder på annat sätt än genom det som vi i dagligt tal kallar fotografering, alltså med ljuskänslig film som framkallas med kemiska medel. 1979/80:87 s. 12 uttalade departementschefen att förbudet även torde avse elektronisk bildupptagning såsom vid inspelning för TV. Han ansåg att förbudet var väl avgränsat. har som jag redogjort för föreslagit att förhör i bevissyfte under vissa förhållanden skall få protokolleras genom att spelas in på videoband. För att detta inte skall strida mot fotograferingsförbudet har utredningen föreslagit att paragrafens ord fotografi får inte tas i rättssalen byts ut mot fotografering eller annan bildupptagning får inte ske i rättssalen i annat fall än som avses i 6 kap. 9 § första stycket (SOU 1995:124 s. 336). Det kan inte klart anses framgå av vare sig den nu gällande eller den föreslagna lagtexten om fotograferingsförbudet även omfattar direktsändning av bild och ljud från sessionssalen (se härtill JO 1992/93 s. 34 och i JT 1995/96 s. 916 f.). Min uppgift är inte att skapa klarhet i den uppenbarligen komplicerade frågan. Men däremot måste jag se till att det klart framgår av para- grafen att den inte hindrar att ljud och bild genom rättens försorg förmedlas på elektronisk väg från sessionssalen till en person som befinner sig på annat håll. Det gör jag på enklast möjliga sätt. Jag föreslår att den aktuella meningen i paragrafen får lydelsen Fotografering eller annan bildupptagning får inte ske i rättssalen i andra fall än som avses i 11 kap. 4 a §, 20 kap. 14 a § första stycket, 21 kap. 1 a § och 35 kap. 15 §. Efter denna lagstiftningsåtgärd torde lagen inte kunna tolkas på annat sätt än att fotografe- ringsförbudet även omfattar all direktsändning av bild och ljud från sessionssalen under en förhandling. i rättgång i allmän domstol – delredovisning av ett regeringsuppdrag – SOU 2001:103 Bilaga 4 Genomförandet av försöksverksamheten............................. och utveckling av utrustning ............................... Placering av utrustning............................................... Installationer av utrustningar..................................... Information och utbildning ....................................... Samverkan inom rättsväsendet.............................................. Utvärdering av försöksverksamhet....................................... Rapporteringsrutiner för domstolarna...................... Antal rapporter angående videokonferens................ Initiativ till videokonferens........................................ Anledning till användningen av videokonferens ...... Typ av förhandling...................................................... 6.7Antal personer som deltagit genom video- 6.8Plats varifrån deltagande genom videokonferens 6.10Har användningen av videokonferens påskyndat Påverkan på processmaterialet ................................... Kostnader för utrustning m.m. ............................................. Preliminära bedömningar av försöksverksamheten............. Bilaga 4 SOU 2001:103 Permanentning av lagstiftningen............................... Den fortsatta försöksverksamheten..................................... Direktiv för projektet .......................... Genom beslut gav regeringen () i uppdrag att genomföra och utvärdera försöksverksamheten med videokonferens i rättegång i allmän domstol. Försökslag- stiftningen om videokonferens trädde i kraft och gäller till utgången av 2001. Genom försökslagstiftningen har det införts en möjlighet att under vissa förutsättningar använda videokonferens vid handläggning av mål och ärenden i allmän domstol. Försökslagstiftningen omfattade från början åtta domstolar, nämligen , Hovrätten över och , Hovrätten för , , , , och .