sou · GPB372d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Genom kunskap från registerstudier samt från utredningar vid barns död kan lärdom erhållas för exempelvis förebyggande in- satser och ett bättre omhändertagande. Kap. 12 Vårt utåtriktade arbete Enligt direktiven skall kommittén arbeta aktivt och utåtriktat. Vi beslutade att genomföra detta uppdrag i tre steg och med tre helt olika informationsaktiviteter. Målgrupper har varit föräldrar och andra vårdnadshavare, barn och unga samt yrkesgrupper som arbetar med barn. Till föräldrar och andra vårdnadshavare gjordes , upplaga 500 000, som huvudsakligen delades ut via apotek, barna- vårdscentraler och postkontor. Många beställningar har kommit från skolor och socialtjänst som kan använda i föräldrasamtal eller föräldrautbildning. har översatts till åtta språk (arabiska, engelska, kurdmanji, persiska, somaliska, sourani, spanska och turkiska) samt finns också på lätt svenska. För att sprida information om boken producerades en videofilm samt diverse annat material. Den andra aktiviteten hette Fatta förstå och vände sig till skol- barn 4–7, ca 453 000 elever. Syftet var att stärka barn och ungdomars självkänsla samt informera om samhällets hjälpmöjlig- heter för barn som far illa eller riskerar att fara illa. Rapartisterna har skrivit en text, Fatta förstå, om barns och ungas rättigheter. Raplåten spelades in på en CD-skiva och förpackades i ett konvolut i vilket det också fanns information om vart man kan vända sig om man behöver samhällets stöd och hjälp. Vid utskicket till skolorna kompletterades CD-skivan med ett brev till ansvarig lärare med tips på hur skivan kunde användas i undervisningen. Skivan tilldelades ett Guldägg av reklam- radioreklam . Raplåten har också spelats in på en musikvideo och har bl.a. visats på SF-biografer runt om i landet. Aktiviteten genomfördes i nära samarbete med , , UngSIOS och Unga Örnar. Den tredje och sista aktiviteten Att misstänka barnmisshandel vände sig till yrkesgrupper som arbetar med barn . Syftet var att informera om tecken på barnmisshandel samt medvetandegöra dem om sin anmälningsskyldighet enligt 71 § socialtjänstlagen (1980:620, fr.o.m. : 14 kap. 1 §). Informationsaktiviteten består av en CD-skiva med dramati- seringar av situationer som kan inträffa i en förskola eller skola, ett material Tecken på barnmisshandel och försummelse samt ett häfte kallat Vad gör vi när vi upptäcker att barn far illa?. år 1–3, skolhälsovård, förskola, barnhabilitering och BVC har erhållit materialet. Totalt har ca 70 000 paket av materialet skickats ut. Även arbetsplatsernas fackliga ombud har informerats om materialet. Aktiviteten genomfördes i nära samarbete med LO, och . Kap. 13 Barnmisshandel i straffrätten Vår bedömning är att det inte finns skäl för att utöka kriminali- seringen av barnmisshandel eller för att göra annan ändring i straffbestämmelser. Vi föreslår i stället att en särskild straffskärpningsgrund införs i 29 kap. 2 § för sådana fall där brottet inneburit att ett barn kränkts av en närstående eller tidigare närstående person. Enligt gällande bestämmelser skall det beaktas som försvårande vid bedömningen av brottets straffvärde, att brottet riktar sig mot barn. I vissa fall måste omständigheterna vid brott mot barn emellertid bedömas som dubbelt försvårande. Vi syftar här först och främst på de fall där brottet förövats mot ett barn som är närstående till den tilltalade. Omständigheterna kan i dessa fall anses försvårande inte bara på grund av att brottet förövats mot ett barn i skyddslös ställning utan dessutom på grund av att barnet berövas sin trygghet. Som särskilt försvårande bör även anses att brott förövats i närvaro av ett närstående barn. En vanlig situation är att barnet bevittnar hur pappa misshandlar mamma. Även i dessa fall gör sig trygghetsaspekten gällande. Vi föreslår vidare att åtalsbestämmelserna i 3 kap. 12 § och 5 kap. ändras i fråga om brott som riktar sig mot barn som är närstående till gärningsmannen. I dessa fall skall brott få åtalas av åklagare om åtal är påkallat ur allmän synpunkt. Åklagare är skyldiga att väcka åtal för de flesta brott. Det finns emellertid ett fåtal brott som är av intresse som får åtalas endast efter an- givelse från målsäganden eller som får åtalas endast av målsäganden själv. Om sådana brott riktar sig mot ett barn skall barnets vårdnadshavare ange brottet eller väcka åtal. Ofta är det just barnets vårdnadshavare eller någon som står vårdnadshavaren nära som förövat brott mot barn. Vårdnadshavaren kan därför sakna anledning att medverka till att åtal väcks. I sådana fall bör åklagare ges en möjlighet att väcka åtal. Vi föreslår också – för att ändringen av åtalsbestämmelsen i 5 kap. skall framstå som meningsfull – att bestäm- melsen i 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen (1980:100) ändras så att det blir möjligt att lämna uppgift till åklagarmyndighet eller polismyndighet om misstanke om brott enligt 5 kap. mot någon som inte har fyllt . Kap. 14 Utredningar vid barns död Vi föreslår att ett system med dödsfallsutredningar prövas av med som huvudman. Styrelsen bör tillsätta en expertgrupp för detta uppdrag. Vi anser att det finns flera skäl till att samhället bör ta ett särskilt ansvar i de fall där barn dött på grund av yttre våld. Det rör sig om synnerligen allvarliga brott. Förövarna är i allmänhet föräldrar och offren små barn. Ingen kan ge dem livet tillbaka, men samhället kan i efterhand söka klarlägga vad som hänt. Kunskapen kan sedan användas i före- byggande och åtgärdande arbete. Målgruppen avgränsas till barn som dött på grund av mord, dråp eller misshandel, vilket i genomsnitt innebär ca 10–12 utredningar . I målgruppen inkluderas därmed inte bara den klassiska barnmisshandeln, d.v.s. att en förälder misshandlar ett barn, utan också våldet mellan ungdomar. Det är vår uppfattning att det är viktigt att utreda allt dödligt våld mot barn , oavsett vem som varit förövare. Om det finns särskilda skäl skall även dödsfall som inte lett till fällande dom kunna bli föremål för en dödsfallsutredning. Kap. 15 Kriminalvårdens rehabilitering av förövare kommer merparten av kriminalvårdens anstalter att kunna erbjuda de intagna att delta i studiecirkeln Stöd i för- äldraskapet. Denna verksamhet vänder sig till alla klienter som är föräldrar. arbetar Kriminalvården med tillskapandet av Nationella Program som riktar sig mot de dömdas problematik. Ett av dessa program är Våld i nära relation. Som det ser ut ingår inget moment om barns behov och utveckling eller de kort- och långsiktiga konsekvenserna för barn som varit utsatta för våld eller bevittnat våld i sin nära relation. Vi föreslår att ges i uppdrag att utarbeta ett behandlingsprogram om barns behov och utveckling samt konsekvenser av utsatthet exempelvis inom ramen för utvecklingen av Nationella Program. Vi föreslår att skall ansvara för nödvändig kompetensutveckling för personalen beträffande barnmisshandel för att behandlingsprogrammet om barn skall få genomslag och bli rätt hanterat. Vi föreslår att bör se över möjligheten att utnyttja befintlig platsplanerarorganisation för placering av dömda för våld mot barn i existerande program för sex- och relationsvåld. Kap. 16 Kostnads- och andra effekter Övergripande kan sägas att många av förslagen är inriktade på förebyggande insatser . Det är svårt att bedöma de ekonomiska konsekvenserna av sådana förslag. Med en ökad kompetens inom de olika verksamheterna samt ett lagstadgat ansvar att samarbeta kring barn som far illa torde förslagen på lång sikt innebära mänskliga, samhälleliga och ekonomiska vinster. Ett genomgående förslag inom de olika verksamheterna är kom- petensutveckling. Det är dock vår uppfattning att sådana åtgärder kan medföra initiala kostnader, men att de också bör kunna rymmas inom de berörda myndigheternas befintliga budgetramar och att det huvudsakligen handlar om en uttalad inriktning på nuvarande fort- och vidareutbildning. Det är vår övertygelse att förebyggande arbete, metodutveckling och kompetensutveckling ger ekonomiska vinster. Resonemangen om de olika förslagens ekonomiska konsekven- ser redovisas under respektive kapitelrubrik. Det är svårt att förutse eller bedöma vad utredning och genomförande av en strategi för samverkan, bestående av ett lag- stadgat ansvar och riktlinjer för samverkan på nationell och lokalnivå, skulle innebära för kostnader. Det kan vara en fråga om ambitionsnivå. Ett alternativ kan vara att berörda myndigheter ges uppdraget att inom sin reguljära verksamhet prioritera utveckling av samverkansarbete. De förslag som lämnas kan inte beräknas medföra större kostnader för verksamheterna än att dessa får täckas med ordinarie medel. Eftersom ges huvudansvaret för att samverkan med polis, skola och hälso- och sjukvård skall komma till stånd, föreslår vi att även möjligheter skall ges att söka utvecklingsmedel för detta samverkansarbete. Vi beräknar den statliga insatsen till . Berörda verksamheter bör bidra med minst lika mycket som den statliga insatsen uppgår till. Vi anser att sådana projekt bör ha en knytning till någon FoU-enhet eller akademisk arbete. Förskolan, skolan och fritidshemmet Vi föreslår kunskapsutveckling inom förskolan, skolan och fritids- hemmet för att dessa verksamheter bättre skall kunna uppmärk- samma och stödja barn som utsatts för eller misstänkts vara utsatta för misshandel. Kostnaderna för ett sådant utvecklingsarbete menar vi borde kunna inrymmas i anslag för utveck- lingsarbete inom förskola och skola. Vi har också förslag om att uppdra åt att utfärda ett allmänt råd om anmälningsskyldigheten, granskning från Skol- verket, uppföljning internt i kommunen, komplettering av mål- beskrivningarna i examensordningen för lärarutbildningen. Att utarbeta rutiner kring barnmisshandel samt att utbilda kring dessa medför kostnader för hälso- och sjukvårdshuvudmännen. Extra medel bör utgå. Frågan om beloppets storlek får behandlas vid överläggningar mellan regeringen och hälso- och sjukvårds- huvudmännen. Övriga förslag kan inte anses medföra några kostnader som bör täckas med särskilda anslag. Kostnader för att förebygga barnmisshandel ryms oftast inom respektive huvudmans befintliga budget. Det finns dock två för- slag, Nationellt Riskbarncentrum och föräldrastödsmottagningar, som först måste utredas, men som kommer att behöva medel för uppbyggnad och etablering. Det är omöjligt att på detta stadium göra några uttalanden om det närmare behovet av medel. I kapitlet föreslås att SCB skall genomföra studier riktade till barn respektive föräldrar. Motsvarande studier kostade ca . Utredningar vid barns död Vårt förslag om inrättandet av s.k. dödsfallsutredningar med som huvudman kräver ett årligt tillskott av medel för utveckling och årliga rapportering. Vi föreslår att Social- styrelsen får medel motsvarande en tjänst med omkost- nader. Våra förslag bedöms inte leda till annat än för berörda verksam- heter helt normala kostnader. Kriminalvårdens rehabilitering av förövare Vi föreslår att får i uppdrag att utarbeta ett behandlingsprogram för förövare av barnmisshandel. Införandet av ett sådant program bör följas av kompetensutveckling för berörd personal. Vi föreslår att erhåller medel för att täcka kostnader för utveckling av programmet. Kostnaden kan uppskattas till . Issues associated with violence against children have again, in the past few years, been a focus of discussions at both national and local level. Child abuse has been addressed in parliamentary motions and public debate by the Child Ombudsman and child- rights organisations. () has shown that the number of incidents reported to the involving assaults on children has risen. This was the background to the Swedish Governments creation, in , of a parliamentary committee to investigate the issue of child abuse and related matters. The committees members and secretariat were appointed and its investigation began in spring . adopted the title of the Committee against Child Abuse. Its assignment was to be completed by 31 2001, but it was to present an interim report on the working methods of the and prosecutors after an extension decision not later than 1 2000. In the interim report, and Working Methods of the (SOU 2000:42), was issued. The deadline for the Committees investigation has also been extended and its final report on the assignment is to be issued not later than on 31 2001. We are now issuing herewith, in accordance with the directives, the Committees final report. Its title is Child Abuse Prevention and Protection. Under the directives, the long-term aims of our inquiry were to improve the scope for preventing violence against children, to achieve better collaboration among the various agencies that investigate and deal with child abuse, to enhance knowledge among the occupational groups concerned, and to devise better means of supporting and helping those involved. Under the same directives, the inquiry was to be permeated by a child perspective and based on the United Nations Convention on the Rights of the Child. The key articles of the Convention in our work are, above all, Article 3 (the best interests of the child), Article 12 (the childs freedom to express views and right to be heard) and Article 19 (protection from abuse). Articles 34 (protection against sexual exploitation) and Article 39 (rehabilitation) have also been important. We have based our proposals on the best interests of the child, and in several cases we propose measures to benefit all children, by the same token including children in distress or at risk. Child abuse in society an introduction This chapter describes the points of departure for our work. Starting with childrens comments on violence, we discuss the concept of a child perspective and the importance of social security for children and families. A brief history of child abuse and, finally, some observations on attitudes towards corporal punishment in other countries are included in this chapter. The section containing childrens comments provides a picture of how disadvantaged children may perceive their own situation. year, children make many telephone calls about child abuse on the special Childrens Helpline of (Childrens Rights in Society). Our quotations are examples of what these children have to tell. Sixty-three per cent of the calls come from girls, and 37 per cent from boys. Most of the callers are more than . often than for average calls, the children who are subjected to violence live with a single father or in a stepfamily. The abuse usually takes place in the home. In more than eight out of ten cases, the assault is committed by a family member. This also applies, in more than half of the cases, to the considerably fewer calls concerning mental abuse. The section entitled Focus on the child perspective describes how the Convention on the Rights of the Child has gained ground throughout society. Children are seen as autonomous individuals, entitled to influence decisions relating both to their personal situation and to society as a whole. The child perspective is clarified, above all, in Article 3 (on the best interests of the child as a primary consideration) and Article 12 (on childrens right to express their views freely), which together make up the foundations of a child perspective. The nature of a child perspective is not something defined once and for all. Its basic component must be respect for the full human dignity and integrity of the child. But children are also dependent on adults. They cannot be accorded a full right of self-determination, and they therefore need adults to assume responsibility for protecting their integrity. One fundamental conflict of interests relates to the needs and rights of children in relation to their guardians responsibilities and interests, i.e. the relative weights of parental responsibility and the child as an independent legal person. Moreover, when public agencies genuinely attempt to make the best interests of the child their primary consideration, their decisions may conflict with parents interests. The Convention expresses the signatories view that the family is the natural environment for childrens development and welfare. This is among the assumptions stated in the section on childrens social security. The families should therefore receive support so that it can shoulder its responsibility. In some cases, public professional support from healthcare or social services, for example is required, and in some cases children need protection. Childrens welfare is affected by family circumstances, but also by the schools they attend, for example. Favourable factors at pre- school or school can offset other shortcomings in a childs social situation. The number of adults surrounding children as they grow up has evidently decreased, and this probably has the most harmful impact on disadvantaged children with weak social networks. Should society concentrate on broad welfare systems or measures focusing on children growing up in risk environments? Or are direct, individual inputs the way to achieve the best results? Regarding what measures are needed, the answer is to be found at every level. Many families get by thanks to a high overall standard of welfare. For children in disadvantaged areas, extra resources may be needed to prevent severe problems from arising. For the individual child who grows up in a risk environment, special attention from the adult world is required. In the section on Child abuse in history, we find that violence against children is a timeless and international problem. Children have been beaten and assaulted in every epoch and in most In the past, parents right to spank their children was regarded as self-evident. first legislation on child care was passed in 1926. Society then gained, for the first time, an opportunity to take into custody certain children who were subjected to abuse or neglect in the home. Violence against children for disciplinary purposes was still, however, accepted. In 1962, the American doctor C. coined the expression the battered-child syndrome. Previous hypotheses about mysterious infectious diseases contracted by certain children could now be dismissed, and the patterns of injury typical of abused children were discerned. For the first time, the previously masked phenomenon of child abuse was emphasised as a major and real social problem. Awareness of child abuse was thus transformed during these decades: from being an amorphous affliction that belonged in the healthcare sector, it became recognised as a substantial social problem. In , corporal punishment in schools was prohibited in the primary-education code of 1958. It would, however, be another 21 years before the Swedish Parliament, on 1 1979, adopted the anti-spanking law (Chapter 6, Section 1 of the Swedish Code on Parents and Children). The provision lays down that children may not be subjected to corporal punishment or other humiliating treatment. In the section Some views of corporal punishment, we find that there are ten countries at present that have explicitly prohibited both physical and mental abuse of children. Discussions and legislative work on this matter are under way in several countries. At the UN General on Children in autumn , will focus on child abuse by providing information in a report on implementation of the ban on corporal punishment in . (), too, is emphasising the Swedish attitude in its negotiations with countries that are candidates for economic assistance in the education sector. For the first time, the statement that children have rights has been put down in writing in the EU. This took place in 2000 at the summit, where member countries proclaimed a charter on fundamental rights that coherently expresses EU citizens rights in various areas. Children are now regarded as an interest group in their own right, with needs and rights of their own. Definition of child abuse We propose the following definition: Child abuse is when an adult subjects a child to physical or psychological violence, sexual assault, humiliating treatment, or fails to meet the childs basic needs A child being defined as every human being under the age of 18 years. We propose a comprehensive definition of the term child abuse and believe that this kind of definition enables public agencies, organisations and others to give a practical, specific form to what the definition means in their own activities. Defining child abuse as assault, as defined in the Penal Code, does not afford an accurate notion of what causes childrens distress, what treatment they must not be subjected to or what measures must be taken in order to prevent a child from being maltreated or at risk. Our definition is thus broader than the definition of assault in criminal law contained in Chapter 3, Section 5 of the Penal Code. Physical abuse may entail the adult striking the child with or without an instrument, pinching, kicking, shoving, throwing, shaking, scratching or biting the child, pulling the childs hair, trampling or stamping on the child, or forcing objects into the childs mouth. Poisoning, burning, scalding, scratching and trying to drown or suffocate the child are also forms of physical abuse. Mental or psychological abuse includes, for example, unduly severe punishment, ridicule, criticism, scorn, disparagement, rejection, ostracism, unreasonable demands or refusal to listen to the childs views. Mental abuse can also be forcing the child to witness (see or hear) violence in his or her immediate surroundings, or to live in an environment in which violence or the threat of violence is a recurrent feature. Humiliating treatment may, for example, entail making disparaging comments on the childs appearance, speech or intelligence, saying that the child is not good enough or that siblings are much more attractive and more successful, hitting or insulting the child in front of his or her friends or adults, reading the childs diary and so forth. Physical neglect applies to all aspects of the childs physical health and development, i.e. hygiene, diet and care, clothing appropriate for the season, scope for rest and sleep, shelter and accommodation, supervision, preventive healthcare, and dental care, and protection against accidents. Mental neglect may, for example, be inaccessibility and indifference to the child (verging on mental abuse), failing to give the child experience, and omitting to teach the child what is right and wrong. The incidence of child abuse In January 2001 we presented a report entitled Children and Abuse (SOU 2001:18). The report states that the use of corporal punishment as a method of upbringing has decreased, and that the increased number of reports to the of child abuse is probably due to adults greater vigilance and reduced tolerance towards violence against children. In our study comprising interviews with parents year 2000, which is part of the above-mentioned report, 8.3 per cent of the parents replied yes to the question of whether they had used any form of physical punishment in the past year. The corresponding figure in 1980 was 51.3 per cent. However, 4 per cent of middle- school pupils (aged 10 12) and 7 per cent of young adults still state that they have been subjected, on some occasion during their childhood, to severe physical punishment with the use of instruments of one kind or another. Around 1 per cent of children and adolescents are subjected to very severe and unusual forms of punishment, such as knife and firearm threats. It is uncertain whether there has been any decrease in these very severe forms of punishment. This figure has remained broadly unchanged over the past few years. In our report, we have also examined the repercussions on children of violence in close relationships. Our studies show that roughly 10 per cent of all children have on some occasion experienced violence in the home, and that around 5 per cent experience it frequently.