sou · GPB3103d1 · 2002-01-01 00:00:00 — Även de båda parterna får ju i allmänhet förutsättas kunna materialet i akten utan och innan redan när huvudförhandlingen inleds. I nu berörda fall bör huvudförhandlingen enligt utredningen väsentligen kunna ägnas åt bevisupptagningen och pläderingen. I första hand är det nog i tvistemål som möjligheten att hänvisa till materialet i akten skulle kunna få stor betydelse, men brott- målen kan inte helt lämnas utanför bilden. De flesta brottmål avgörs nog enklast och bäst efter en huvudförhandling med över- vägande muntliga inslag. Det finns emellertid undantag. I mer omfattande mål – t.ex. rörande ekonomisk brottslighet, miljöbrott, brott som rör komplicerade tekniska förhållanden och vissa immaterialrättsliga brott – skulle möjligheten att kunna hänvisa till skriftliga handlingar kunna påskynda och förenkla förhandlingen. Att åklagaren kan hänvisa till en pedagogiskt utformad skriftlig sakframställning med tablåer och sammanställningar i sådana mål kan ha stora fördelar. I denna typ av mål kan det också förutsättas att rätten i allmänhet utfärdar ett föreläggande till den tilltalade att avge ett skriftligt svaromål enligt 45 kap. 10 § tredje stycket RB. Härigenom skulle en önskvärd jämvikt mellan parterna kunna upp- nås när det gäller att presentera materialet i målet. Men även i enklare mål skulle vissa muntliga inslag såsom upp- läsning av gärningsbeskrivningar och genomgång av personalia ibland med fördel kunna ersättas av en hänvisning till handlingarna i fråga. Dessa inslag är ofta både tidsödande och tröttande för alla inblandade att lyssna på. Det finns ett viktigt motintresse som kan göra sig gällande, nämligen offentlighetsintresset. Vid överväganden av frågor om tillåtande av ett ökat inslag av skriftlighet vid en huvudförhandling måste sålunda intresset av att tillgodose allmänhetens möjlighet att följa förhandlingen beaktas. Förhandling skall enligt den grund- läggande bestämmelsen i 5 kap. 1 § RB vara offentlig och för- handlingsoffentligheten är grundlagsskyddad.40 Att även skriftliga handlingar i akten i regel är offentliga framgår av tryckfrihets- förordningen. Det skulle dock kunna sägas att offentligheten urholkas vid en huvudförhandling som inte i alla delar är muntlig. Offentligheten inom rättsväsendet, där alltså förhandlings- offentligheten vid sidan av handlingsoffentligheten ingår, har olika syften. Ett grundläggande sådant är att offentligheten ger allmän- heten möjlighet till att kontrollera att allt går rätt och riktigt till i domstolarna. När det gäller huvudförhandlingar i tvistemål är emellertid dessa i praktiken sällan särskilt besökta förutom i några spektakulära fall. Allmänhetens möjlighet till insyn i huvud- förhandlingar där skriftligt material inte kommer att refereras muntligt kan tillgodoses t.ex. genom att detta material på ett eller 40 2 kap. 11 § regeringsformen. annat sätt hålls tillgängligt för besökare, om det inte är sekretess- belagt. Rätten bör i allmänhet vara generös när det gäller att på begäran förse eventuella åhörare med fria kopior av de handlingar det gäller. Det kan förutses att handlingar i högre grad kommer att bli möjliga att ta del av på elektronisk väg. Detta kommer att betydligt öka den reella möjligheten att ta del av offentliga hand- lingar oavsett om dessa kan nås direkt genom uppkoppling mot en domstols hemsida på internet eller om domstolen sänder hand- lingarna elektroniskt (e-post) till medborgaren.41 Offentlighetsintresset gör sig särskilt gällande vad beträffar brottmålsprocessen.42 Offentligheten skall här ses som ett led i den rättsäkerhetsreglering som kringgärdar hela det rättsliga förfaran- det i brottmål. Problemet skall emellertid inte överdrivas. De allra flesta brott beivras genom föreläggande av ordningsbot eller strafföreläggande. Allmänhetens insyn i dessa fall är i praktiken obefintlig. Om allmänheten har rätt och möjlighet att ta del av allt det material som ligger till grund för en rättegång, bör detta i de flesta fall anses tillräckligt för att tillgodose offentlighetsintresset. Det har i andra sammanhang påpekats att det kan finnas risk för att rättegången professionaliseras genom ett högre inslag av skrift- lighet.43 Utredningens bedömning är att denna risk numera är liten. En återgång till det gamla skriftliga system som baserades på skrift- växling, uppskov, allmän brist på överskådlighet och avgöranden som bygger på protokollet eller motsvarande i stället för vad som lagts fram vid huvudförhandlingen bör i alla hänseenden undvikas. En möjlighet att hänvisa till en skriftlig handling handlar inte heller 41Se t.ex. Offentlighets- och sekretesskommitténs delbetänkande Offentlighetsprincipen och den nya tekniken (SOU 2001:3) särskilt s. 205 f.f. Här föreslås att det s.k. utskrifts- undantaget i 2 kap. 13 § tryckfrihetsförordningen bör tas bort så att rätten att få en avskrift eller en kopia av en allmän handling kommer att gälla generellt, oavsett i vilken form en handling finns lagrad. 42När det däremot gäller rättegångar i vilka den tilltalade är har det ansetts att offentlighetsintresset skall stå tillbaka med hänsyn till den tilltalades integritet. Mål mot någon som inte är fyllda skall – förutom när det gäller rena bötesmål – såvitt möjligt sättas ut till handläggning i sådan ordning att målet inte tilldrar sig uppmärksamhet. Om förhandlingsoffentligheten i sådana mål är till uppenbar olägenhet till följd av den uppmärk- samhet som den tilltalade kan antas bli föremål för, får rätten förordna att målet skall hand- läggas inom stängda dörrar. Regeln finns i 27 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. 43Gärde, s. 389. citerar ett kritiskt uttalande riktat mot lagkommission (): Uti forna tider, då rättegångar blivit muntligt förda, finner man ej mycket om advokater och fullmäktige. Men så snart sättet att igenom skriftväxlingar föra rättegångar blivit vid domstolarna utanifrån infört, hava ock advokaterna följt med. synes instämma i omdömet att det finns ett samband mellan skriftliga processer och advokatväsendet. om detta, utan snarare om hur själva huvudförhandlingen skall kunna genomföras på ett så smidigt sätt som möjligt och avser alltså inte hela den yttre ramen för rättegången som sådan. Omedelbarhetsprincipen och koncentrationsprincipen bör fortfa- rande prägla handläggningen av ett mål i avgörandeskedet. Utredningen anser mot bakgrund av det sagda att det finns skäl att införa regler som mer generellt tillåter att uppgifter ur hand- lingar läggs fram vid en huvudförhandling utan någon muntlig genomgång. Det är ofrånkomligt att det måste ligga i rättens hand att bestämma i vad mån en part skall tillåtas att hänvisa till hand- lingar. Det är ju i första hand för rätten som materialet presenteras. Härtill kommer att det i en del mål finns åtskilliga handlingar som är så ostrukturerade att de inte lämpar sig som processmaterial. Motpartens uppfattning bör endast undantagsvis tillmätas någon avgörande betydelse, om parterna är någorlunda jämspelta i processuellt hänseende. När partskonstellationen är obalanserad får rätten ett särskilt ansvar. I t.ex. ett tvistemål där en enskild part uppträder utan ombud mot vad som får anses vara en processuellt överlägsen part kan det ibland vara olämpligt att låta den senare hänvisa till handlingar i alltför stor utsträckning, i vart fall om det kan misstänkas att den enskilde parten på detta sätt kan få svårt att följa vad som händer. Principen om equality of arms gör sig här påmind. Det nu sagda gäller emellertid inte generellt. I mål där parter processar utan ombud kan det nog ibland underlätta för- handlingen om en part tillåts hänvisa till en skrivelse som till- kommit under förberedelsen. Medborgarna i gemen har i allmänhet också bättre förmåga att tillägna sig innehållet i en skrift än som var fallet . Däremot skall inte svårigheten att begripa juridiska texter underskattas. Om det finns anledning att befara att någon part skulle göra rättsförlust på grund av att den andre parten tillåts hänvisa till en handling, bör detta förfarande givetvis inte tillåtas. För att systemet med hänvisningar skall kunna fylla sin funktion på bästa sätt måste i allmänhet rätten och parterna redan i förväg ha kommit överens om i vad mån det vid huvudförhandlingen skall tillåtas hänvisningar. Annars kan ju hänvisningar komma att mot- verka sitt syfte genom att de gör det svårare för rätten att tillgodogöra sig t.ex. bevisupptagningen. Det som har sagts nu innebär att frågan i allmänhet måste diskuteras under förberedel- sen. På åtskilliga punkter kommer rätten säkert att i klarhetens intresse anse sig ha anledning att vägra hänvisningar. alla omständigheter viktigt att det görs fullkomligt klart vilka handlingar i akten som skall få vara processmaterial genom en muntlig hänvisning och i vilka delar de skall få vara detta. I den mån det inte redan i förväg har bestämts att en viss hänvisning skall få ske, har rätten särskilt stor anledning att ta hänsyn till vilken uppfattning som en motpart har i frågan om hänvisningen skall få ske. Vad som sagts är rekommendationer för tillämpningen, sär- skilt i dess inledningsskede. Det förutsätts att en uppmjukning kommer att ske vartefter som domstolarna och övriga aktörer får erfarenhet av hur det nya systemet fungerar. Enligt den nuvarande regeln om att skriftlig bevisning i vissa fall kan bli processmaterial utan att ha lästs upp gäller som villkor att rättens ledamöter har tagit del av handlingarna i förväg. Enligt utredningen vittnar den bestämmelsen om en onödig misstro mot domare. Utredningen föreslår att detta krav slopas. Det ligger i sakens natur att en domare för att kunna begripa vad parterna avser med det material som läggs fram, måste ha satt sig in i målet genom att i erforderlig del ha tagit del av handlingarna. I den mån nämndemän ingår i rätten måste även de ha fått del av detta material. Några problem med en sådan ordning kan utredningen inte se. En del tingsrätter sänder material till nämndemän som skall medverka vid huvudförhandlingar och i förvaltningsdomstolarna är en sådan ordning den ordinära. Det material som en part skulle kunna hänvisa till kan som framgått vara av skiftande slag. Det kan vara fråga om bevisning av olika slag såsom sakkunnigutlåtanden, rättsintyg, skriftliga berät- telser och personalia. Det som gäller för skriftliga handlingar bör i lika stor utsträckning gälla för annat material såsom en ljud- eller bildinspelning. Utredningen anser därför att det är lämpligt och effektivt att anknyta till tryckfrihetsförordningens handlings- begrepp vid utformningen av reglerna om hänvisning. Enligt 2 kap. 3§ tryckfrihetsförordningen skall med handling förstås fram- ställning i skrift eller bild samt upptagning som kan läsas, avlyss- nas, eller på annat sätt uppfattas endast med tekniskt hjälpmedel. Även andra handlingar än sådana som utgör bevis bör kunna bli föremål för hänvisning. Det kan vara en närmare utveckling av en sakframställning, vilket således förutsätter att dessa uppgifter finns i handlingar i akten. ingivna inlagor där någon fråga ut- vecklas särskilt skulle part kunna hänvisa till liksom inhämtade specialutlåtanden av olika slag. Men utredningen har också i åtanke sammanfattningar (sammanställningar enligt utredningens förslag) enligt 42 kap. 16 § RB eller en PLÖ (se nästa avsnitt).44 De handlingar som bör omfattas av förslaget är sådana som redan finns i målet.45 Att en hänvisning inte kan ske till en handling som inte båda parterna har fått del av i det pågående målet är enligt utredningen en självklarhet. Enligt huvudregeln i 43 kap. 10 § RB får de uppgifter och omständigheter som uppgetts under för- beredelsen inte ändras eller utökas vid huvudförhandlingen. Detta gäller såväl rättsfakta som bevisfakta.46 När en uppgift eller om- ständighet uppgetts under förberedelsen innebär detta i de flesta fall att den på något sätt nedtecknats antingen i en handling som upprättats av en part eller också i en handling som upprättats av rätten, t.ex. ett protokoll. De huvudsakliga uppgifter och omstän- digheter som en part presenterar vid en huvudförhandling finns alltså i regel i handlingarna i målet. Huvudregeln att en part inte får ge in en handling under på- gående huvudförhandling skall fortfarande gälla. Även om denna regel är försedd med undantag kan det givetvis inte komma ifråga att tillämpa de föreslagna reglerna på så sätt att en part vid huvud- förhandlingen ger in en bunt handlingar och hänvisar till dem. Utredningen har även övervägt i vilken mån pläderingar bör få hållas helt eller delvis genom hänvisningar. Det utmärkande för en plädering är att den utgör ett nytt moment som parterna och rätten 44Det kan nämnas att man i har föreslagit att en före huvudförhandlingen upprättad sammanfattning skall få användas vid huvudförhandlingen på ett ändamålsenligt sätt men att detta inte innebär att man endast skall kunna hänvisa till den. Prop RP 32/2001 rd., s. 60. Förslaget finns intaget under 6 kap. 3 § tredje stycket. Enligt propositionen kan man stödja sig på sammanfattningen på ett ändamålsenligt sätt, vilket emellertid också här betyder att muntligheten vid förhandlingen inte får äventyras på grund av detta. Detta betyder t.ex. att sammanfattningen kan användas på samma sätt som anteckningar. Det är givetvis inte ända- målsenligt att man vid huvudförhandlingen läser upp sammanfattningen, men det är med tanke på muntligheten inte heller tillräckligt att det allmänt hänvisas till den. 45Det är en smaksak om man skall använda uttrycket handlingar i akten eller handlingar i målet. Enligt 8 § förordningen (1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol skall de handlingar som kommer in eller upprättas i ett mål eller ärende föras samman till en akt. Utredningen har i lagtexten valt uttrycket handlingar i målet. 46Processlagberedningen uttalade följande : Av bestämmelserna rörande förberedelsen framgår, att parterna under denna skola fullständigt angiva de omständigheter, varå de grunda sin talan. SOU 1938:44 s. 449. Mot bakgrund härav infördes en regel om att nya eller ändrade uppgifter eller omständigheter som lades fram vid huvudförhandlingen kunde få lämnas utan avseende om det kunde anats att det skett för att förhala rättegången eller att överrumpla motparten eller annars i otillbörligt syfte. Bestämmelsen skärptes på förslag av på så vis att den utsträcktes till att gälla även fall av grov vårdslöshet. I propositionen angavs att vid bedömningen av om grov vårdslöshet före- kommit borde rätten särskilt beakta om det under förberedelsen upprättats en samman- fattning enligt 42 kap. 16 § RB som parterna fått tillfälle att yttra sig över. 1986/87:89 s. 222. av naturliga skäl inte har kunnat ta del av i förväg. Det kan aldrig helt förutsägas vad som kan komma att ingå i pläderingen. införs till och med nya omständigheter eller påståenden som det kan finnas anledning att diskutera. Parterna begär ibland replik på varandras pläderingar. Även med bortseende från att en skriftlig plädering väl också skulle vara tämligen tråkig gör det som har sagts nu att utredningen inte föreslår att en plädering skall kunna ersättas med hänvisning till en skriftlig handling. De situationer då en hänvisning till plädering skulle kunna vara intressant är givetvis i större mer omfattande rättegångar där en part har tid på sig att skriva en plädering under en förhandlingsfri dag eller efter en förhandlingsdag. Som framgått anser dock utredningen att det generella förbudet mot att ge in nya handlingar i målet under en rättegång bör upprätthållas, särskilt mot bakgrund av de här föreslagna reglerna. Inte desto mindre är det självklart att en part – liksom enligt gällande praxis – vid sidan av den muntliga pläde- ringen kan ge in en kopia av denna till rätten och till motparten.47 Det bör tilläggas att det inte är utredningens mening att respons- utlåtanden över rättsfrågor skall hanteras på något annat sätt än det sätt de enligt praxis hitintills hanterats på. Det är t.ex. ingenting som hindrar att parterna under en plädering hänvisar till en redan ingiven rättsutredning som motparten har fått del av. En fråga är om det krävs uttryckliga bestämmelser i för att de uppgifter som en part enligt balken tillåts att hänvisa till skall bli processmaterial (jfr 43 kap. 8 § och 46 kap. 7 § RB). Enligt 17 kap. 2 § och 30 kap. 2 § RB är det dock tillräckligt att något förekommit vid huvudförhandlingen för att det skall kunna läggas till grund för en dom. Utredningen anser mot den bakgrunden att uttryckliga bestämmelser härom kan undvaras. Det som sagts gäller hur rätten skall få del av uppgifter som finns i handlingar i akten. Det föreslås alltså kunna ske genom hänvisning. Om materialet i stället skall läggas fram muntligt finns det olika hjälpmedel för detta. Som exempel kan nämnas overhead- pparater och powerpointteknik. Utredningen menar att allt material i en process bör presenteras på det mest åskådliggörande sättet och välkomnar en ökad användning av vad som kallas audio- visuella hjälpmedel. Någon särskild lagstiftning för själva tekniken 47 I prop. 1986/87:89 s. 218 sägs att man i de flesta fall inte bör tillåta att hela anföranden av pläderingskaraktär ges in. Om däremot själva pläderingen ges in i skriftlig form i samband med att den läggs fram i muntlig form ser utredningen som framgått inte något hinder mot detta förfarande. Självklart får inte fler synpunkter än vad som sägs muntligen innefattas i den skriftliga versionen. anser utredningen emellertid inte att det krävs. Gällande regler lägger inte några hinder i vägen för moderna presentationsformer. Däremot kan det i en del situationer säkert komma ifråga att kombinera användningen av audiovisuella hjälpmedel med reglerna om hänvisning. Här bör också nämnas något om frågan om sekretess. Enligt 12 kap. 3 § första stycket sekretesslagen (1980:100) upphör sekre- tess för uppgift i mål eller ärende i domstols rättsskipande verk- samhet att gälla i målet eller ärendet om uppgiften förebringas vid offentlig förhandling i samma mål eller ärende. En fråga är om en uppgift till vilken det hänvisas i enlighet med förslaget, skall anses förebringad på sätt som avses i sekretesslagen. En uppgift skall enligt förarbetena till sekretesslagen anses förebringad vid en för- handling, om den i något sammanhang har åberopats eller lämnats muntligen under förhandlingen och alltså ingår i processmaterialet. Har handlingen inte lästs upp eller åberopats är således uppgifterna inte att anse som förebringade.48 Utredningens förslag innebär att uppgifter kan läggas fram (göras till processmaterial) vid huvudför- handlingen utan att de läses upp. De uppgifter som det kan bli aktuellt att hänvisa till är heller inte alltid sådana att de omfattas av åberopandeskyldigheten enligt 17 kap. 3 § RB. Denna bestämmelse tar ju endast sikte på rättsfakta. Har part hänvisat till en handling får emellertid uppgiften, enligt utredningens uppfattning, anses förebringad i enlighet med sekretesslagen. Det är därför väsentligt även ur sekretessynpunkt att det klart framgår vilka uppgifter som lagts fram ur handlingar genom hänvisning. Någon ändring i bestämmelserna om sekretess föreslås således inte. Det nu redovisade förfarandet med hänvisning till en skriftlig handling behöver, vilket utredningen vill betona, givetvis inte an- vändas i alla mål. Många huvudförhandlingar mår säkert bäst av en muntlig genomgång på traditionellt sätt. En ökad smidighet när det gäller sättet att tillföra ett mål processmaterial får inte innebära att rätten och parterna får svårt att uppfatta vad som egentligen får läggas till grund för avgörandet. Parter måste veta vad de bemöter och rätten måste veta var gränserna går för vad den har att pröva. Det väsentliga är att alla är medvetna om att en handling skall anses gjord till processmaterial. tillämpas reglerna med olika grader av strikthet. För många skulle en reform i enlighet med den skisserade inte erbjuda någon större förändring medan denna möj- lighet av andra nog kan ses som mer omvälvande. 48 m.fl., Sekretesslagen s. 335 f. Man skall inte underskatta hänvisningsmetodens fördelar från tids- och kostnadssynpunkt. Framförallt bör man se detta från parternas utgångspunkt. Att på ett ledigt sätt framföra ett skriftligt material – något som innantilläsningsförbudet innebär – kräver avsevärda förberedelser och tar på krafterna under huvudförhand- lingen. Kan parterna och deras ombud i stället koncentrera sig på det som ofta är ett av huvudförhandlingens viktigaste moment, nämligen upptagandet av den muntliga bevsiningen, får man en vitalare rättegång där bevisupptagningen kan inledas nästan genast. Avslutningsvis skall än en gång understrykas att förslaget inte innebär någon återgång till det muntligt-protokollariska system som till stor del rådde innan nya RB trädde i kraft. Utmärkande för denna ordning var ju bl.a. att handläggningen kunde fortsätta efter det att bevisupptagning skett vid en förhand- ling. Utredningen har i ett annat sammanhang förklarat sig vilja ha kvar RB:s huvudförhandlingsbegrepp. Om en huvudförhandling hålls skall domen grundas på vad som förekommit vid förhand- lingen; om parter hänvisar till en handling har innehållet i hand- lingen förekommit vid huvudförhandlingen. Överläggningen till dom skall fortfarande hållas i så nära anslutning till huvud- förhandlingen som möjligt. Inte heller föreslås någon uppluckring av reglerna när det gäller huvudförhandlingens koncentration. 5.3.2Utnyttjande av sammanställningar av processuppgifter m.m. Utredningens förslag: Regeln om upprättande av en skriftlig sammanfattning av parternas ståndpunkter i 42 kap. 16 § RB görs obligatorisk för det fall där upprättandet är till fördel för handläggningen. Det föreslås vidare att ordet sammanfatt- ning byts ut mot sammanställning. En sammanställning skall innehålla uppgifter om vardera partens yrkanden, partens inställning till motpartens yrkanden, de omständigheter som parten åberopar till grund för sin talan samt partens inställning till vad motparten åberopat. Sammanställningen skall såsom enligt gällande rätt normalt upprättas av rätten. Rätten föreslås dock få möjlighet att förelägga parterna att lämna underlag för sammanställningen. Terminologiska ändringar görs även i reg- lerna om vad som skall antecknas vid ett sammanträde, om vad en förberedelse har i syfte att klarlägga, om vad parterna skall ange vid en huvudförhandling och om vad som skall anges i tvistemålsdomens recit. Av 42 kap. 16 § RB framgår att rätten under förberedelsen i ett tvistemål bör göra en sammanfattning av parternas ståndpunkter, om det är till fördel för handläggningen av målet. Ordet samman- fattning är egentligen mindre lyckat. Man kan ju hävda att varken yrkanden eller åberopade grunder kan tillåtas att bli återgivna annat än i sin exakta lydelse och utredningen föreslår därför att man i paragrafen i stället talar om sammanställning. Den sistnämnda termen används i det följande. Det som i fortsättningen sägs om sammanställningar har i viss utsträckning avseende även på sådant som brukar ingå i domstolens tryck inför en huvudförhandling eller i en av rätten upprättad processlägesöversikt (PLÖ). I flera sammanhang har föreslagits att sammanställningar skall ges den betydelsen att parterna genom att tillåtas att hänvisa till sådana inte skall behöva hålla några sakframställningar. Som utred- ningen angett i det föregående avsnittet bör det inte vara någonting som hindrar att parterna hänvisar till en upprättad samman- ställning. Men detta kommer inte alltid att vara tillräckligt för att ersätta parternas sakframställningar. Redan av praktiska skäl kan nämligen en sammanställning långtifrån alltid göras så omfattande att den innehåller allt det som parter anser nödvändigt att omnämna i sina sakframställningar.