sou · GPB3101d3 · 2002-01-01 00:00:00 — Därför anger lagen om ekono- miska föreningar att revisorerna inte heller kan straffas för brott mot tystnadsplikten enligt 20 kap. 3 § . Vårt förslag innebär att tystnadsplikten och skadeståndsansvaret gäller även för revisorer i sameby. Undantaget från bestämmelser bör således gälla även dem. Möjligheten att vid vite förelägga verkställande direktör eller sty- relseledamöter att fullgöra sina skyldigheter enligt lag, t.ex. i registre- ringsärenden, saknas i rennäringslagen. Enligt vår mening är det dock rimligt att t.ex. anmälningar kan tvingas fram av registreringsmyndig- heten genom hot om vite. Behovet av att använda vite är något större beträffande samebyn än den ekonomiska föreningen. Det beror på att underlåtenhet att fullgöra vissa skyldigheter, t.ex. anmäla vilka som utsetts till styrelseledamöter, i ekonomiska föreningar leder till tvångs- likvidation. Den möjligheten saknas i förhållande till samebyn, efter- som det finns ett tvång att ha sameby för förvaltningen av renskötsel- rätten. Om en ekonomisk förening inte registreras i rätt tid anses frågan om dess bildande förfallen. En sameby måste bildas. Därför skulle en sådan lösning vara mindre lyckad. Det bör därför vara möjligt för att meddela föreläggande om att samebyn skall registreras. Ett sådant föreläggande bör kunna förenas med vite. I övrigt saknas det enligt vår uppfattning skäl att kunna förena beslut enligt förslaget till lag om renskötselrätt med vite. Inget av de övriga beslut som enligt vårt förslag bör fattas med stöd av lagen om renskötselrätt kan , enligt rennäringslagen, förenas med vite. 3 § och beslut enligt denna lag får över- klagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Beslut om upplåtelse enligt 5 kap. 2 § överklagas dock hos rege- ringen om beslutet rör annat än samebys renskötselrätt. Beslut enligt 5 kap 2 § som avser upplåtelse av rätt till jakt eller fiske får överklagas endast av sameby. I fråga om överklagande av myndighets beslut som genom hänvis- ning i denna lag fattats med stöd av lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar gäller i tillämpliga delar 15 kap. 6 § samma lag. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 99 § rennäringslagen. En föränd- ring är dock att beslut om upplåtelser av nyttjanderätter på kronomar- ken ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen enligt 5 kap. 2 § skall överklagas till förvaltningedomstol om de berör renskötselrätten. Som framgår av den allmänna motiveringen är skälet till detta att sådana överklaganden berör en civil rättighet, renskötselrätten, och skall därmed enligt artikel 6:1 prövas av dom- stol. Vidare har en ny typ att beslut som kan överklagas tillkommit. Det är beslut som genom hänvisning i bestämmelser i vårt förslag skall fattas enligt lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar. Beslut som avses är undantag från bestämmelserna om verkställande direktör (6 kap. 3 och 4 §§ lagen om ekonomiska föreningar), undantag från vissa bestämmelser om revisorer (8 kap. 3–5 §§ lagen om ekono- miska föreningar) samt undantag från bestämmelserna om avsättning till reservfond (10 kap. 6 § femte stycket lagen om ekonomiska före- ningar). Sådana ärenden prövas enligt förordningen (1987:978) om ekonomiska föreningar av och skall enligt lagen om ekonomiska föreningar överklagas till regeringen. Den ovan beskrivna typen av ärenden kommer troligen att vara säll- synta beträffande samebyar. Vi anser således inte att det är någon uppen- bar nackdel att vår hänvisning innebär att just dessa frågor kommer att prövas av , trots att övriga myndighets- frågor beträffande samebyn i princip skall prövas av . Bestämmelsen i 15 kap. 6 § lagen om ekonomiska föreningar inne- håller vidare regler för överklagande av registreringsärenden. Dessa skall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol från beslutets dag. Vidare innehåller bestämmelsen att beslut enligt lagen skall överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Hänvisningen till 15 kap. 6 § lagen om ekonomiska föreningar inne- bär att registreringsärenden överklagas till samma instans som övriga beslut av . Överklagandetiden är dock normalt längre än de som enligt förvaltningslagen gäller för övriga beslut. Den typ av befogenheter som har när det gäller ekono- miska föreningar är bl.a. att kalla till stämma om styrelsen inte gör det och utse medrevisor om en minoritet av medlemmarna begär det. Vi har gjort bedömningen att dessa uppgifter enbart har anknytning till associationsrättsliga regler om t.ex. skydd för en minoritet bland före- ningens medlemmar. Vi anser därför inte att det är något hinder att fattar dessa beslut även för samebyarna, trots att vår utgångspunkt är att så många beslut som möjligt i interna samiska ange- lägenheter skall fattas av samiska organ. Sammantaget gör vi den bedömningen att när det gäller överklagan- de av beslut som har att göra med samebyn som organisation bör samma regel gälla som för ekonomiska föreningar. Enligt vårt förslag skall vara beslutsmyndighet när det gäller frågan om indelning i byområden. har sitt säte i . Den allmänna regeln i 14 § andra stycket lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar medför därmed att Länsrätten i kommer att vara första instans vid överklagande. Det kan ses som en fördel att samtliga mål av en viss typ som inte är så vanligt förekommande prövas av samma domstol. Det långa geogra- fiska avståndet från vissa delar av renskötselområdet behöver inte inne- bära någon större nackdel, eftersom handläggningen i länsrätten i huvud- sak är skriftlig. 4 § Myndighets beslut enligt denna lag skall gälla , om inte den beslutande myndigheten bestämmer något annat. Bestämmelsen motsvarar 101 § rennäringslagen. I sak har den dock fått ett annat innehåll. Vi föreslår att beslut som fattas med stöd av lagen om renskötselrätt skall gälla , dvs. utan hinder av att de över- Motsvarande bestämmelse finns i rennäringslagen. I rennärings- lagen saknas dock en möjlighet för den beslutande myndigheten att för ett enskilt beslut bestämma att det inte skall gälla . Vårt förslag till lag om renskötselrätt innehåller följande beslut som kan komma att överklagas. beslut vid tvist om var en anläggning får uppföras (1 kap. 7 § fjärde stycket). beslut om att förordna viss person att förlika parterna beträffande rotvärdesersättning (1 kap. 11 § andra stycket). beslut att förlänga vinterbetestiden (2 kap. 3 §). beslut om indelning i byområden (2 kap. 2 §). beslut om undantag från kopplingstvång för hund (3 kap. 4 §). Beslut om upplåtelser med stöd av 5 kap. 2 §. beslut att förordna syssloman om samebyn saknar styrelse (6 kap. 21 §). Rättsläget är oklart när det gäller om ett beslut kan anses gälla innan tiden för överklagande gått ut eller, om det överklagats, innan överkla- gandet prövats. Om ett beslut säkert skall anses gälla behövs ofta en uttrycklig föreskrift om det. Besvärssakkunniga gjorde i sitt slutbetänkande (SOU 1964:27 s. 465–471) en principiell genomgång av när olika typer av individuella beslut kan anses börja gälla. Av denna kan man bl.a. dra slutsatsen att en aspekt av om ett beslut skall anses gälla direkt är vilket syftet med beslutet är och om rättsverkningarna för enskilda är sådana att de inne- bär ett mindre problem att de börjar gälla direkt än att de kan komma att upphävas genom bifall till ett överklagande. Av de typer av beslut som det här är frågan om är i vart fall beslut om placering av anläggning, förlängning av vinterbetestid och förord- nande av syssloman sådana att det normalt bör vara viktigt att de gäller direkt. Den bedömningen gör vi mot bakgrund av att de två första typerna av beslut kan komma att bli aktuella mitt under pågående arbete med renhjorden och att den tredje typen av beslut blir aktuell i en situation där samebyn inte fungerar på grund av att den saknar sty- relse. Beträffande beslut om indelning i byområden framstår det som mindre självklart att besluten bör gälla direkt. Här är det fråga om vem som i ett längre perspektiv skall ha ansvar för förvaltningen av ett visst område. I praktiken är det normalt fråga om indelning av vinterbetesmarker. Om beslutet inte gäller skulle det inne- bära att det äldre förhållandet, dvs. att flera byar nyttjar samma vinter- betesmark, består tills frågan slutligt avgjorts. Skulle beslutet börja gälla innebär det att samebyarna måste inrätta sig efter den indelning beslutet innebär, trots att den kan komma att ändras. Innebär det att anläggningar uppförs skulle det kunna medföra negativa kon- sekvenser. Å andra sidan skulle det innebära att man genast kan komma till rätta med ett eventuellt överutnyttjande av ett betesområde. När det gäller beslut om upplåtelser är dessa sinsemellan mycket olika. Det är därför svårt att göra några generella uttalanden om dessa bör gälla direkt eller inte. En vanlig form av upplåtelser är dock läns- styrelsens beslut om upplåtelse av jakt och fiske. Sådana beslut kan endast överklagas av samebyn. Det är således frågan om en viss upp- låtelse kommer i konflikt med renskötseln som kan bli fråga för pröv- ning. I de allra flest fall bör dock enskilda beslut om upplåtelse av jakt eller fiske vara oproblematiska och det är således ett värde för den som får upplåtelsen att kunna nyttja den direkt. Förutom möjligheten för myndigheten att förordna att beslutet inte skall gälla förrän det vunnit laga kraft finns det ytterligare en möjlighet att undvika att ett beslut, som kan komma att ändras leder till stora olägenheter för berörda enskilda. Denna möjlighet är att den myndighet eller domstol som skall pröva ett överklagande kan besluta om inhibi- tion. Det innebär att myndigheten förordnar att det överklagade beslutet tills vidare inte får gälla. framgår denna möjlighet direkt av rennäringslagen. Möjligheten för länsrätten att besluta om inhibition följer dock av 28 § förvaltningsprocesslagen och för förvaltnings- myndigheternas del av 29 § förvaltningslagen. Enligt vår uppfattning är det således onödigt att upprepa detta i vårt förslag till lag om ren- skötselrätt. 5 § uppgifter enligt denna lag fullgörs såvitt avser av i och såvitt av- ser och av i . Bestämmelsen överensstämmer med 102 § första stycket rennärings- lagen. 6 § I 22 § lagen (2002:xx) om bedrivande av rennäring finns bestäm- melser om expediering av beslut som angår många och beräkning av tiden för överklagande av sådana beslut. Bestämmelsen motsvarar 100 § rennäringslagen. 1.Denna lag träder i kraft , då rennäringslagen (1971:437) upphör att gälla. 2.Beslut om indelning i byområde enligt rennäringslagen (1971:437) eller motsvarande beslut enligt äldre bestämmelser skall anses som beslut om indelning i byområde enligt denna lag. Vårt förslag innebär att de gränser som fastställts när de nya reglerna träder i kraft skall fortsätta gälla. Det gäller såväl beslut som fattats med stöd av rennäringslagen och äldre beslut, t.ex. i byordningar. Det bör uttryckligen framgå av övergångsbestämmelserna, eftersom den nuvarande rennäringslagens övergångsbestämmelser fått en sådan lydelse att det är oklart vad som gäller för äldre beslut. Vad i lag eller annan författning betecknas som områden som blivit anvisade till lapparnas uteslutande begagnande skall i stället avse sådan kronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedel- bara disposition och renbetesfjällen. Bestämmelsen är samma som punkt 2 i övergångsbestämmelserna till rennäringslagen (1971:437). Syftet med bestämmelsen var att förtydli- ga att bytet av begrepp mellan renbeteslagen och rennäringslagen inte skulle innebära en inskränkning i förhållande till gällande rätt. Efter- som renskötselrätten bygger på urminnes hävd och således är beroende av hur den historiskt utövats, bedömer vi att övergångsbestämmelsen alltjämt bör finnas kvar. 4.Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till före- skrift som ersatts genom bestämmelse i denna lag, tillämpas i stället den nya bestämmelsen. 5.Sameby enligt denna lag skall bildas genom beslut av bystäm- man i sameby enligt rennäringslagen (1971:437). För sådan stämma skall bestämmelserna i rennäringslagen tillämpas utom såvitt avser reglerna om röstning. Beträffande röstning skall reglerna i 6 kap. 22 § denna lag tillämpas. Samebyn skall registreras enligt reglerna i denna lag från det att denna lag trätt i kraft. Har samebyn inom inte bildats skall starta ett förfarande enligt 6 kap. 5–11 §§ denna lag. Sedan den nya samebyn registrerats skall den gamla anses upplöst och samtliga tillgångar och skulder skall anses ha övergått till den nya samebyn. Den föreslagna övergångsbestämmelsen beträffande samebyns bildan- de innebär att det är medlemmarna i den ursprungliga samebyn som genom beslut på stämma skall bilda den nya samebyn. Det innebär att det är medlemmarna i den gamla samebyn som skall fatta beslut om hur stadgarna skall formuleras och utse den nya samebyns första styrelse. Det innebär att medlemmarna i den gamla samebyn har ett mycket stort utrymme för att utforma den nya samebyn på ett ändamålsenligt sätt. Det gäller t.ex. frågor om kompletterande ändamålsbestämmelser och hur olika verksamheter skall förhålla sig till varandra inom den nya samebyn samt vad som skall gälla för den gamla samebyns skulder och tillgångar. En sameby i rennäringslagens mening är en ekonomisk sammanslut- ning för att bedriva renskötsel. Genom att låta medlemmarna i denna utforma den nya samebyn blir renskötselns behov av inflytande över processen tillgodosett. Vårt förslag till regler om samebyn innebär att begreppet renskötan- de medlem avskaffas. Det är dels en följd av att det personliga betal- ningsansvaret försvinner, dels en följd av att konstruktionen tycks ha missgynnat kvinnor. I stället anser vi att när röstning skall ske efter renantal bör var och en rösta för sitt renantal. För att denna förändring av röstreglerna skall få genomslag direkt föreslår vi att den skall tilläm- pas vid den stämma där den gamla samebyn beslutar att bilda den nya samebyn. Den nya samebyns ändamål enligt vårt förslag är att förvalta ren- skötselrätten inom sitt område. Det är således mycket viktigt att den bildas. är det viktigt att medlemmarna i den gamla samebyn får god tid på sig att sätta sig in i vad de nya reglerna kräver och att formulera ändamålsenliga stadgar. Vi anser därför att det är rimligt att processen skall vara avslutad och den nya samebyn registrerad . För att sätta press på medlemmarna i den gamla samebyn att bilda den nya samebyn föreslår vi att skall ta över ansvaret för bildandet om den gamla samebyn inte kunnat slutföra det inom den angivna tiden. Det bör vara en nackdel för medlemmarna i den gamla samebyn, eftersom de då förlorar den totala kontroll över förfarandet som de annars skulle ha haft. Enligt vår uppfattning måste man dock undvika att ha olika typer av samebyar parallellt under allt . Det blir särskilt angeläget att de gamla samebyarna har avvecklats inom , eftersom medlemmarna i dessa till skillnad från i de nya har personligt betalningsansvar för samebyns skulder. Sameby enligt denna lag skall utge ersättning till medlem i sameby enligt rennäringslagen (1971:437) om förvaltningen av renskötselrätten medför att medlemmen kan utöva sådan enskild rättighet som före denna lags ikraftträdande utövades med stöd av rennärings- lagen (1971:437). Bestämmelsen är en följd av att vi föreslår att beskrivningen av ren- skötselrätten skall ändras så att enskilda samebymedlemmars rättig- heter inte framgår direkt av lag. I stället skall samebyns medlemmar genom gemensamma beslut fördela resurserna mellan sig. Denna lagänd- ring kan strida mot 2 kap. 18 § regeringsformen om samebyns beslut leder till att medlem som har viss rätt förlorar den. Vi anser dock att det är angeläget att samebyn kan fördela sina resur- ser mellan medlemmarna på ett ändamålsenligt sätt. Det är särskilt viktigt mot bakgrund av att vi föreslår att flera samer skall kunna bli medlemmar i samebyn . För att undvika att vår lösning kom- mer i konflikt med egendomsskyddet föreslår vi att samebyn skall betala ersättning till den som på grund av samebyns beslut går miste om en enskild rätt som han i egenskap av medlem i samebyn innehaft med stöd av rennäringslagen. 12.2Förslaget till lag om bedrivande av rennäring 1 § Verksamheter som bedrivs med stöd av renskötselrätten skall bedrivas så att nyttjade naturresurser uthålligt ger en god avkastning som den biologiska mångfalden behålls och samiska kultur- värden beaktas. Bestämmelsen uttrycker de tre övergripande mål vi funnit bör finnas för rennäringspolitiken. Våra närmare överväganden kring dessa fram- går av kapitel 4. Bestämmelsen är en portalparagraf och kan således inte tillämpas direkt. Den är dock viktig för tolkningen av övriga bestämmelser i lagen. Dessa bör tolkas så att de målsättningar som kommer till uttryck i 1 § uppnås. Hänsyn vid utövande av rennäring 2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om den hänsyn som vid renskötsel skall tas till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen. Föreskrifterna får dock inte vara så ingripande att pågående markanvändning avsevärt för- svåras. Bestämmelsen motsvarar 65 a § andra stycket rennäringslagen. 3 § När rennäring bedrivs skall, utöver vad som sägs i 3 kap. 2 § lagen (2002:xx) om renskötselrätt, hänsyn tas också till allmänna intressen. Renar skall såvitt möjligt hindras från att vistas på marker där det inte är tillåtet. Särskilt skall hänsyn visas för plantskog och aktivt brukad med växande gröda. Den hänsyn som skall visas till allmänna intressen kan aldrig vara så ingripande att pågående markanvändning för rennäring avsevärt för- svåras. I den ömsesidiga hänsynsregeln 3 kap. 2 § lag om renskötselrätt är för- hållandet mellan olika civila rättigheter, som renskötselrätten, ägande- rätten och annan särskild rätt till fast egendom, reglerat. Anvisningen i det nuvarande andra stycket, som anger att renar såvitt möjligt skall hindras från att vålla skada eller olägenhet, faller in under den ömse- sidiga hänsynsregeln i 3 kap. 2 § lag om renskötselrätt. I den nya bestämmelsen i 3 § lag om bedrivande av rennäring regle- ras den hänsyn som skall tas till andra allmänna intressen i samband med att rennäring bedrivs. Den överensstämmer med vad som gäller för skogsbruk enligt skogsvårdslagen. Angivandet av allmänna intressen är bara ett förtydligande av vad som gäller . De anvisningar som ges i den nuvarande bestämmelsen om flyttning av renar omfattas av den allmänna hänsyn som den som bedriver ren- näring skall visa enligt första stycket i vårt förslag. I det nya andra stycket finns en uttrycklig bestämmelse om att renar såvitt möjligt skall hindras från att vistas på marker där det inte är tillåtet. Ett av skälen för att ha kvar en bestämmelse om detta har vi utvecklat i den allmänna motiveringen i avsnitt 6.3. Det andra skälet till att det bör finnas en sådan bestämmelse är att det gör det tydligare att tillsynsmyndigheten kan ingripa i en situation där renar finns på platser där det inte är tillåtet. Se vidare angående skälet för att tillsynsmyndig- heten bör ha en sådan möjlighet i avsnitt 7.3. Tillägget om särskild hänsyn för plantskog och syftar till att markera att denna mark är särskilt skadekänslig och att det därför finns särskild anledning att iaktta hänsyn när rennäring bedrivs på eller i närheten av sådan mark. Skyddet för aktivt brukad med växande gröda tar sikte på skydd för sådan mark under såväl sommar- som vinterhalvåret, däremot inte på som ligger i träda. I det nya tredje stycket erinras om att den hänsyn, som kan åläggas rennäringen enligt denna bestämmelse, aldrig kan vara så långtgående att pågående markanvändning för rennäring avsevärt försvåras. Detta överensstämmer med det egendomsskydd som rennäringen omfattas av enligt 2 kap. 18 § regeringsformen. Motsvarande begränsning finns i skogsvårdslagen när det gäller kravet på hänsyn till rennäringen vid bedrivande av skogsbruk. 4 § För varje sameby skall det finnas en redovisning som anger till- ståndet för betesmarkerna och vilka natur- och kulturmiljövärden som finns inom området. Redovisningen skall upprättas enligt föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om undantag från första stycket. Bestämmelsen saknar motsvarighet i rennäringslagen. Syftet med bestämmelsen är att ge myndigheterna ett instrument för tillsynen av att förvaltningen av betesresursen når upp till de mål som finns. Vår moti- vering till detta framgår av avsnitt 7.3.5. I avsnitt 4.4 har vi redogjort för förslag att samebyarna skall upprätta miljöprogram. Sådana skulle vara ett naturligt underlag för en betesmarksredovisning enligt denna bestämmelse. Av bestämmelsen framgår att närmare bestämmelser om redovis- ningen skall meddelas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Detta kan bl.a. avse vilken tidsperiod som skall avses med redovisningen och hur ofta den skall uppdateras. 5 § som förs på bete med stöd av renskötselrätten skall vara märkt på ett sådant sätt att det framgår vem som äger renen. Anträffas inom samebyns betesområde omärkt ren och framgår det inte vem som är ägare tillfaller renen samebyn. Anträffas inom betesområdet ren med förfalskat, förstört eller okänt märke eller med märke som inte är rätt utformat, skall renen tas om hand av samebyn. Den som från omhändertagandet styrker sig vara ägare till renen har rätt att av byn få ut renen eller ersättning för dess slaktvärde med avdrag för byns kostnader för renen. Regeringen eller efter regeringens bemyndigande får meddela föreskrifter om märkning av ren och renmärken. 6 § skall för att uppfylla syftet i 5 § första stycket föra register över renmärken (renmärkesregister). är personupp- giftsansvarigt för behandlingen av personuppgifter i registret. Registret skall innehålla renmärket, det område där märket får användas, märkes- innehavarens namn, personnummer och adress. Renmärke får registreras endast om det tydligt skiljer sig från annat giltigt märke som får användas på renar med vilka sökandens renar kan sammanblandas. Registrerat renmärke skall avlysas om märket inte använts vid renmärkning. Uppgifter om renmärket i registret skall då genast gallras. Är två eller flera registrerade renmärken helt lika eller så lika att de lätt kan förväxlas eller genom ändring komma att överensstämma med varandra, kan på ansökan av sameby eller märkeshavare för vilken likheten medför olägenhet förordna att något eller några av mär- kena skall avlysas eller ändras. Uppgifter om renmärket i registret skall gallras senast efter beslutet om avlysning. Bestämmelserna är i väsentlig utsträckning förenklade i förhållande till de regler som gäller enligt rennäringslagen. Våra överväganden beträf- fande renmärken och registret framgår av avsnitt 7.5.5. Vi föreslår att skall ta över handläggningen av ärendena från och rätten att meddela föreskrifter från . innehåller, och kommer även enligt vårt förslag, att innehålla personuppgifter enligt personuppgiftslagen (1998:204). Registret förs av med stöd av rennäringslagen. De när- mare föreskrifterna för registret, t.ex. vilka uppgifter som skall registre- ras och att det skall finnas ett namnregister över märkesinnehavarna, har meddelats av . Den behandling av personupp- gifter som sker i renmärkesregistret har påbörjats före . Det innebär enligt övergångsbestämmelserna till personuppgifts- lagen att den lagen började gälla för behandlingen . Personuppgiftslagen är sekundär i förhållande till lagar eller förord- ningar som innehåller avvikelser från lagen. Avvikelser kan således inte finnas i myndigheters föreskrifter. Personuppgiftslagen tillåter dock att en allmänt hållen lagregel om att personuppgift skall registreras preci- seras i föreskrifter. Enligt rennäringslagen skall ett renmärke avlysas om innehavaren inte längre har rätt att ha renar i samebyn.