frs · GP121585 · 2002-09-16 00:00:00 — Svar på fråga 2001/02:1585 om asylsökande som är föremål för brottsutredning har frågat mig om jag är beredd att införa begränsningar av rörelsefriheten för asylsökande som är föremål för brottsutredning. Jag ser allvarligt på brottslighet, oavsett gärningsman. När det gäller ärenden som avser asylsökande som har begått brott, som är föremål för brottsutredning eller som kan befaras begå brott ska dessa handläggas snabbt. Detta skapar förutsättningar för att kunna säkerställa en effektiv verkställighet av ett eventuellt negativt beslut. Möjligheten till ett sådant effektivt förfarande finns redan enligt gällande rätt. , samt polisen kan enligt utlänningslagen (1989:529) besluta om att ta en person i förvar i följande fall. Om hans eller hennes identitet är oklar vid ankomsten till och om han eller hon inte kan göra sannolikt att den identitet som uppges är riktig samt om hans eller hennes rätt att få resa in i inte kan bedömas ändå (6 kap. 2 § första stycket 1 utlänningslagen). Vidare kan en person tas i förvar om det är nödvändigt för att en utredning om hans eller hennes rätt att stanna i ska kunna genomföras (p. 2) eller om det är sannolikt att han eller hon kommer att avvisas eller utvisas eller fråga uppkommer om verkställighet av ett beslut om avvisning eller utvisning (p. Beslut om förvar i den senare punkten får endast meddelas om det med hänsyn till utlänningens personliga förhållanden eller övriga omständigheter finns anledning att anta att han eller hon annars kommer att hålla sig undan eller bedriva brottslig verksamhet i (6 kap. 2 § andra stycket utlänningslagen). En åklagare har naturligtvis också möjlighet att besluta om att anhålla och begära en person häktad enligt gällande bestämmelser i 24 kapitlet . Dessa bestämmelser tillämpas oavsett om personen i fråga är bosatt i landet eller inte, dvs. även för asylsökande. förväntas anta ett direktiv om miniminormer för mottagandevillkor för asylsökande vid rådsmötet för rättsliga och inrikes frågor den 14@15 oktober 2002. I detta direktiv regleras bl.a. frågan om den asylsökandes rörelsefrihet. Förslaget till bestämmelse ger vid handen att en stat kan inskränka den asylsökandes rörelsefrihet i fall av hot mot allmän ordning eller för att kunna försäkra en skyndsam prövning av asylärendet. Direktivet tar således inte sikte på det fall som lyfter fram, nämligen då asylsökande är föremål för en brottsutredning. I sådana fall förutsätts respektive medlemsstats sedvanliga bestämmelser vara tillämpliga. För svensk del innebär detta bestämmelser. Asylansökningar som bedöms som uppenbart ogrundade kan behandlas i en s.k. snabbprocedur vilket innebär att ett beslut om avvisning eller utvisning kan verkställas (8 kap. 8 § utlänningslagen). Grunden för en sådan snabbprocedur är att det är uppenbart att det inte finns några skäl för asyl eller andra skäl för att bevilja uppehållstillstånd. Detta har i och för sig inget med den sökandes vandel att göra. Mot bakgrund av ovanstående vill jag framhålla följande. Det finns ett utrymme inom ramen för gällande rätt att @ genom ett effektivt samarbete mellan relevanta myndigheter @ snabbt handlägga asylärenden i syfte att effektivt verkställa ett negativt beslut. Den brottslighet bland asylsökande som uppmärksammats gäller personer som kommer från länder där vägande asylskäl sällan kan åberopas. Jag finner således inte att det är nödvändigt att införa ytterligare begränsning av de asylsökandes rörelsefrihet än vad som redan fastställs i utlänningslagen.