frs · GP12433 · 2002-01-23 00:00:00 — Svar på fråga 2001/02:433 om våld mot polismän har frågat mig om vilka åtgärder jag ämnar vidta för att ska betala ut av domstol tillerkänd ersättning till polismän som utsatts för våld vid tjänsteutövning. anser att den nuvarande ordningen är otillfredsställande och att den indirekt sanktionerar våld mot polismän. Låt mig inleda mitt svar med att understryka att staten ser mycket allvarligt på våld mot poliser och andra tjänstemän. Detta kommer bl.a. till uttryck genom att det i finns särskilda bestämmelser om straffskydd för dem som utövar myndighet, exempelvis brottet våld eller hot mot tjänsteman. fråga tar sikte på brottsskadeersättning som utges av . Innan jag närmare kommenterar den sortens ersättning vill jag redogöra något för rätten till skadestånd. Enligt skadeståndslagen (1972:207) kan den som har tillfogats personskada få ersättning för såväl ekonomiska som ideella skadeföljder (t.ex. sveda och värk, lyte eller andra stadigvarande men). Härutöver kan ersättning betalas vid kränkning av den personliga integriteten genom vissa angivna brott (se 2 kap. 3 § skadeståndslagen). Grundprincipen i svensk skadeståndsrätt är att skadeståndet ska försätta den skadade i samma situation som han var i innan skadan inträffade. När det gäller bestämmandet av ersättning för personskada saknar det alltså betydelse om den skadade är en privatperson eller om det t.ex. är fråga om en polisman som skadats i tjänsten. När det gäller det särskilda slag av ideell skada som ersätts enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen vid kränkning av den personliga integriteten genom vissa brott ska dock en annan sorts prövning göras. Kränkningsersättning avser kompensation för känslor som den kränkande handlingen har framkallat hos den skadelidande, såsom rädsla, förnedring, skam eller liknande. Det ska vara fråga om en allvarlig kränkning för att kränkningsersättning ska utgå. Det kan härvid nämnas att i rättsfallet NJA 1999, s. 125, fann att en polis som blivit spottad i ansiktet inte hade varit utsatt för en allvarlig kränkning. Frågan om kränkningsersättning till bl.a. poliser har behandlats av regeringen och (prop. 2000/01:68, bet. 2000/01:LU19, rskr. 2000/01:216). Där har det sagts att personer i en del yrkesgrupper @ t.ex. poliser och vissa anställda inom kriminalvården och psykiatrin @ har anledning att räkna med att mötas med vissa mindre grova angrepp i arbetet och att de i praktiken också har en beredskap för detta. Det ligger i sakens natur att det då krävs något mer än normalt för att en allvarlig kränkning ska kunna konstateras. Men @ och detta är viktigt @ regeringen framhåller i propositionen att detta synsätt inte bör dras så långt att den personliga kränkningen hamnar i bakgrunden. Även om det ingår i en persons normala arbetsuppgifter att hantera våldsamma och stökiga personer bör ersättning ofta kunna ges när denne i tjänsten utsätts för en brottslig kränkning som är skymflig och direkt angriper den privata sfären. Ett exempel kan vara ett sådant renodlat kränkande angrepp som att bli spottad i ansiktet. Regering och riksdag har således behandlat frågan om kränkningsersättning till bl.a. polismän. Huruvida de uttalanden som regeringen i detta sammanhang har gjort kommer att beaktas i praxis är ännu för tidigt att uttala sig om. Jag kommer dock noga att följa utvecklingen. Brottsskadeersättning, som kan betalas ut av , om gärningsmannen saknar tillgångar och det inte har varit möjligt för den skadelidande att få ersättning från annat håll, bestäms enligt skadeståndsrättsliga principer. är inte bunden av ett domstolsavgörande. Har domstolen sakprövat skadeståndet bestämmer dock myndigheten oftast brottsskadeersättning till samma belopp, särskilt när det är fråga om ett hovrättsavgörande. När det gäller kränkningsersättning, som jag förmodar är den ersättningspost avser, är det min bestämda uppfattning att under de år den funnits faktiskt har bidragit till att avsevärt höja ersättningsnivåerna. Som ett exempel kan nämnas att myndigheten under föregående år bestämde sig för att höja den allmänna nivån för kränkningsersättning vid grova sexualbrott mot barn från till . Det sagda utesluter dock inte att i enskilda fall sänker av domstolen fastställd ersättning eller helt avslår en begäran om ersättning. I sådana fall där frångått en domstols beslut om kränkningsersättning kan man utgå från att det antingen berott på att domstolens beslut har skiljt sig från tidigare domstolsavgöranden eller att det efter domstolsförhandlingen framkommit uppgifter som gjort att myndigheten haft ett mer omfattande underlag för sin bedömning. Det kan också ha berott på att myndigheten tillämpat de särskilda regler om jämkning som finns i 8 § brottskadelagen (1978:413). Enligt min mening finns det alltså inte fog för uppfattningen att den nuvarande ordningen är otillfredsställande. Jag vill dock avslutningsvis på nytt framhålla att jag självfallet kommer att följa utvecklingen vad gäller skadestånd och brottsskadeersättning till brottsoffer.