prot · GP0990 · 2002-04-04 00:00:00 — var när hanbörjade missbruka och begå brott. Först var det alko-hol. I sjuan började ha röka hasch. "Jag fick det gratis första gången",berättar han. "Redan då fattade jag varför, men togdet ändå. Sedan fick jag så klart betala." Det gjordehan genom att sälja det han kom över vid inbrotten.För var drogerna en flykt från trassligahemförhållanden, ett sätt att försöka komma ifrånbråken och våldet. Gänget blev hans nya familj. Hankunde försvinna hemifrån . Han sov i knar-karkvartar eller hos äldre kompisar. Det var de somintroducerade honom i det tyngre missbruket. Underlånga perioder var han påverkad dagar i sträck. Helatillvaron kretsade kring jakten på knark. Själv sägerhan att han inte minns så mycket från : "Jagvar påtänd både i skolan och hemma och mamma vararg. Men jag brydde mig inte".Det som förvånar honom nu är att ingen ingrep.Hans missbruk var inte alls okänt. Skolan, social-tjänsten, polisen och barn- ungdomspsykiatrin vissteatt han knarkade. Han åkte fast hos polisen gång pågång. Men någon riktig hjälp att sluta med drogernafick han inte förrän han hittades medvetslös på entoalett efter många dagars festande med amfetaminoch en överdos rohypnol och stesolid. Först dåfick han behandling. var och haderedan hunnit leva ett liv i kriminalitet och missbruk ifyra år.I dag är han och drogfri. Vägen bort frånknarket har inte varit lätt. Men tycker han äntligenatt han har funnit modet att se framåt. Han håller påatt ta igen de förlorade grundskoleåren och vill fort-sätta läsa på gymnasiet. säger att han harvisioner, men det är inga luftslott. Det handlar om atti fortsättningen kunna leva ett vanligt liv. Berättelsenom publicerades i iförrgår.Herr talman! Alla vi som på olika nivåer i sam-hället är engagerade i narkotikapolitiken måste ställaoss en alldeles nödvändig fråga, nämligen: Vad ska visäga till ? Ska vi säga att det är hög tid attge upp målet om ett narkotikafritt samhälle, att inseatt det är orealistiskt, att det aldrig kan bli mer än enutopi? Ska vi säga att vi bara framstår som naiva,ensamma i världen, så länge vi håller fast vid det härmålet?Ska vi säga att det nu är dags att skilja på s.k.tunga och lätta droger, att narkotikabekämpningenenbart kan inriktas på tung narkotika medan de lättadrogerna rentav borde legaliseras? Ska vi säga attnarkotikaliberalerna har rätt, de som i tidningar ochTV-soffor hävdar att svensk narkotikapolitik är urtiden och att vi inte ska vara så storsvenska, som detstår i en tidning, utan lära av de länder som är mertillåtande?Nej, ingenting av det ska vi säga. Det är inte detSebastian behöver höra. Att gå narkotikaliberalernatill mötes, att acceptera droger som en del av sam-hället, är det största svek vi kan begå mot den ungagenerationen. Det vore ansvarslöst och djupt omora-liskt.I stället måste vi hävda att , när alltfler ungaexperimenterar med droger, är det viktigare än nå-gonsin att hålla fast vid målet om ett samhälle frittfrån narkotika, att aldrig ge upp och börja funderaöver vilka droger vi kan tillåta. började juen gång med hasch, en s.k. lätt drog. Skulle vi stillati-gande stå och se på och ingripa först när han var innei ett mer avancerat missbruk? Det var just samhälletspassivitet som var det stora sveket under hans miss-brukstid. Nej, vi ska hävda att ingen borde behövauppleva det.Att kämpa för ett narkotikafritt samhälle är inte attvara naiv. Det är den enda rimliga ståndpunkten. finns drygt 20 000 tunga missbrukare i Sverige.Ungefär 250 dör till följd av sitt narkotika-missbruk. Vi kan aldrig acceptera det lidande och densociala misär som följer i drogmissbrukets spår. Detär definitivt inte en mer tillåtande hållning till narko-tika som vårt samhälle behöver. Att vi under 90-taletfått alltfler tunga missbrukare och att alltfler ungatestar droger betyder i stället att kampen mot narkoti-ka måste intensifieras. Det är detta och inget annat viska säga till och alla dem som delar hanserfarenhet.Narkotikan är ett av vår tids stora samhällspro-blem och ett hot mot unga människors hälsa ochframtid. Alla ansvariga, statliga myndigheter, lands-ting, kommuner och frivilligorganisationer, behöversamlas i en gemensam kamp för att förhindra attungdomar börja använda droger, för att erbjuda allamissbrukare vård och behandling och för att stoppatillflödet av narkotika till landet. Alla måste dra åtsamma håll för att insatserna ska bli effektiva. Det ärför att åstadkomma denna breda samling mot narkoti-ka som regeringen presenterar en narkotikapolitiskhandlingsplan.För det första: Det finns dessbättre en bred poli-tisk uppslutning kring målet att skapa ett narkotika-fritt samhälle. Det är mycket viktigt för det framtidaarbetet. Strategin i handlingsplanen går ut på attsamla så många aktörer som möjligt kring sådanahållningar och insatser som vi vet att det råder sam-stämmighet om.För det andra: Mer resurser krävs för att upprätt-hålla narkotikapolitikens trovärdighet. Det har påpe-kats av många. Jag delar den uppfattningen. Det krävsockså för att förhindra att människor börjar användanarkotika, för att erbjuda missbrukare vård och be-handling och för att stoppa tillflödet av droger. De325 som avsätts ska sessom en första insats, som en början, för att få i gångett mer samlat och metodiskt arbete. Vi är beredda attunder öka de statliga insatserna.För det tredje: Både ochfrivilligorganisationerna konstaterar att de växandeproblemen beror på brister i samar-betet mellan myndigheter och i samarbetet mellanmyndigheter och frivilligorganisationer. För att få tillstånd en bättre samverkan ska alla kommuner upp-rätta egna narkotikapolitiska handlingsplaner. Planer-na ska utgå från en kartläggning av hur situationenser ut i kommunen och bygga på en samverkan mel-lan kommunens olika verksamheter, landstingen,statliga myndigheter och frivilligorganisationer.I den narkotikapolitiska handlingsplanen läggsstor vikt vid det förebyggande arbetet. Insatser be-hövs för att utveckla alkohol- och narkotikautbild-ningen i skolan, att tidigt upptäcka och hjälpa barnsom skolkar eller missbrukar och att på olika sättstödja barn och ungdomar i utsatta miljöer. Ansvaretför missbrukarvården ska även fortsättningsvis vila påsocialtjänsten. Alla som missbrukar ska nås av erbju-danden om behandling. Det är mycket betydelsefulltatt detta kommer i ett tidigt skede av missbruket.För det fjärde: På områden där staten har ett egetansvar, t.ex. polisen och kriminalvården, vidtar viomedelbart viktiga åtgärder. Antalet poliser ökar nukraftigt. En särskild satsning, ,görs på kriminalvården. Målet är att alla narkotika-missbrukare i häkten och fängelser ska erbjudas vårdoch behandling. Vi skärper också lagstiftningen föratt öka kontrollen av läkares förskrivning av narko-tiska läkemedel.För det femte: För att genomföra och följa uppden narkotikapolitiska handlingsplanen har en sär-skild narkotikasamordnare utsetts. En viktig uppgiftför samordnaren blir att fungera som stöd för kom-muner och landsting och tillsammans med politikerpå dessa nivåer bedriva opinionsbildning.För det sjätte: Kunskapen och kompetensen behö-ver utvecklas såväl inom det förebyggande arbetetsom inom missbrukarvården. Därför ges i uppdrag att lämna förslag till engrundläggande vidareutbildning i förebyggande ar-bete. En specialistutbildning i missbrukarvård börockså inrättas.För det sjunde: Narkotikan är ett internationelltproblem. Samarbetet mellan länderna måste öka föratt vi ska kunna förstärka kontrollen över den illegalanarkotikan. ska arbeta för att effektivisera deinternationella narkotikaorganen och för att upprätt-hålla respekten för FN:s . Vi skaockså fokusera på narkotikan i svenskt bistånd.Herr talman! Regeringens handlingsplan har fak-tiskt fått ett gott mottagande av många som arbetardirekt med narkotikabekämpning. De har glatt sigöver att det äntligen tas ett samlat grepp. Men denefterföljande debatten har visat på något av narkoti-kapolitikens tragedi, nämligen att de organisationersom är engagerade i frågan ofta har olika mål och intebara olika bedömningar och metoder. gäller detatt vi som står för ett narkotikafritt samhälle enas ikampen mot narkotikan. Den narkotikapolitiskahandlingsplanen är ett första steg i att återupprättakampen för ett narkotikafritt samhälle.Anf. 237 () replik:Herr talman! Låt mig först säga att jag fullt ut de-lar synen på den beskrivning som socialministerngjorde av visionen att stå upp för ett narkotikafrittsamhälle osv. Det låter mycket bra. Och när det gällerpersonligt ansvar är det väl inget parti som har talat såmycket om det som mitt parti!Men jag måste ändå fråga en sak, egentligen föratt fortsätta det tidigare replikskiftet med socialmi-nisterns partikamrat: Vad ska egentligen statsrådetsäga till när ökningen av narkotikarelatera-de dödsfall har varit och när 500-600 människor dör av överdoser ? Hur skasocialministern förklara för att planen kanändra på detta när den enda lagändringen är just änd-ringen av läkares förskrivningsrätt, som ju är en mar-ginell fråga som knappast kommer att ändra narkoti-kaförhållandena i landet? En narkotikageneral står juhär ensam och har ingen armé bakom sig i form avlagar och resurser och i form av sådant som gör atthan kan vara aktiv och handlingskraftig och gå påoffensiv. Hur ska då förstå att den här pla-nen ska kunna hjälpa andra i hans situation?Jag tror att det är många med mig som inte riktigtbegriper hur planen ska kunna ändra på det här. Sä-kert har socialministern rätt i att det finns de som hartyckt att planen är bra, men socialministern vet ocksåatt polisen har varit kritisk och att Hasselakollektivethar varit kritiskt. Kolossalt många har varit kritiska -inte för det verbala och inte för de goda tankarna ellerför målet utan för bristen på resurser, bristen påhandling och bristen på lagförslag.Jag har fortfarande inte förstått detta, men social-ministern kanske kan förklara det för mig . Hur skaplanen få de åsyftade effekterna?Anf. 238 Socialminister () replik:Herr talman! Om jag får möjlighet att tala medSebastian så ska jag förklara följande mycket enklasammanhang: När regeringen och och detoffentliga - egentligen lite för sent - upp-täckte att nu vänder utvecklingenså tillsattes en som fick i upp-gift att gå igenom situationen och svara på frågan:Vad är det som har gått snett? Denna narkotikakom-mission, som bestod av många begåvade ledamöter,sade att det som har gått snett framför allt är bristenpå samverkan, men också brist på uppmärksamhetkring problemet. Vi har inte diskuterat problemet påallvar i vare sig kommuner, landsting eller riksdagoch framför allt inte i medierna. Narkotikafrågantycktes för vara löst, och sedan var detingen som engagerade sig. Det var Narkotikakom-missionens väsentliga budskap.Nu måste vi föra upp narkotikafrågan på dagord-ningen igen. Vi måste diskutera den i alla samman-hang och se till så att samverkan fungerar igen. Detvar inte så många nya lagar som narkotikakommis-sionen föreslog; det var egentligen en ganska begrän-sad förändring av lagstiftningen. Den stora maningenvar: Ta nu frågan på allvar igen, och se till så att deresurser som finns i samhället återigen går samman!Men när vi behandlade detta sade vi: Det räckerinte. Vi behöver också påbörja en förstärkning avresurserna därför att situationen är kanske mer utma-nande . Utöver att vi faktiskt synpunkter så för vi tillresurser. Vi ger också ett mycket bestämt besked,nämligen att vi ska fortsätta detta. Detta är bara bör-jan.Apropå debatten så tycker jag att det intressantahar varit att kritik har kommit, precis som säger, ifrån de organisationer som företräder enrestriktiv politik. Men det har dessvärre också kom-mit allt högljuddare kritik från krafter som vill att viska lämna den nuvarande politiken. Det är de som harfått störst utrymme i debatten. Det är rätt viktigt att viger dem en signal - vi tänker inte ändra politik.Anf. 239 () replik:Herr talman! Det tycker jag är en viktig signal attge; där är vi helt ense.Jag var med när man först tittade på narkotikafrå-gan 1992, och såg att det inte verkade som det hadehänt något. Men sedan hände det något mycket fort -det är alldeles riktigt. När man nu tittar på detta så ärdet viktigt att man ska diskutera och lyfta fram frå-gan, som statsrådet säger. Men det räcker ju inte. Dethjälper inte dem som behöver hjälp . Vi måste hamer handlingar.Jag är kritisk mot för attden inte föreslog mer. Men inte ens det som den före-slog och som rörde lite känsliga saker tar statsrådettill sin proposition. Det gäller t.ex. att hjälpa till atthitta de unga som är på väg in i missbruk. Då kanman ta urinprov på barn om man har enstark misstanke just för att kunna gå in med kraftfullaåtgärder. Där lägger framkonkreta förslag på att göra något så backar alltsåstatsrådet. Vad skickar det för signaler?Jag är fortfarande besviken på det här. Det måstevara mer om man ska göra det som statsrådet sägeroch så vältaligt beskriver. Ska man nå de målen såmåste det finnas mer av konkreta åtgärder än prat omatt vi ska lyfta fram frågan och ha konferenser. Detmåste mer till för dem som lider nu och för dem somär på väg in i missbruket. Det behövs lagändringar,det behövs skärpta straff, det behövs provtagningar påyngre barn och det behövs narkotikafria samhällen.Det måste till åtgärder som gör att vi får långt flerpoliser än vad statsrådets regering föreslår. Det be-hövs mängder av konkreta åtgärder nu.Anf. 240 Socialminister () replik:Herr talman! I själva verket tycks skillnaden i denhär diskussionen gälla några få ytterligare åtgärder.En av dem är det här med tester av barn. Men ta - problemet var ju inte att omgivningen intevisste att han missbrukade narkotika! Problemet varatt alla visste och ingen ingrep. Vi skulle inte ha flyt-tat oss en millimeter mot en bättre situation meddrogtester av . Här var problemet att allasom representerade det offentliga och vuxenvärldenvisste, men ingen gjorde någonting.Då är lösningen på problemet inte att ha fler testerav barn, utan att se till så att vi verkligen utnyttjar denkunskap som vi har. Det gäller att föra samman för-äldrarna med myndigheterna, att tala med dem, att setill så att får resurser att verkligen följaupp de enskilda fallen. Därför har vi kunnat säga attde problem som finns med att gå ned för långt i åld-rarna och testa barn gäller att detta faktiskt kan varakontraproduktivt. Det kan skapa en misstro mot sam-hället som rentav kan verka i motsatt riktning.Låt oss se till att den kunskap vi har faktiskt an-vänds! Problemet är inte att vi inte vet. Vi vet alldelesför mycket, men gör för lite.Anf. 241 ()replik:Herr talman! Jag tror att enigheten i kammaren ärstor omkring målet för ett narkotikafritt . Detfinns dock olika faser i detta som rör sig om allt frånbörjan ända till slutet, om man uttrycker det så, ter-minalt sett.Det allra bästa är ju att ingen börjar med detta; dettror jag att vi också är överens om. De preventivainsatserna är inte så utvärderingsbara över ,men det visar sig när de lyckas. Det varkanske de som lyckades under 80-talets slut.I det här fallet har vi kristdemokrater en litenkäpphäst. Vi tjatar om familjen och föräldrarna. Detär viktigt att de får stöd, eftersom de är närmast bar-nen. Dessvärre visar det sig att de inte alltid hellerkan upptäcka detta, men det skulle man kanske kunnagöra i skolan. Den familjestödjande eller föräldra-stödjande rollen fungerar faktiskt inte särskilt bra. Jagundrar varför socialministern i sin proposition inteföreslår fler föräldrastödjande uppgifter. Familjer serolika ut. Det vet vi. Det föräldrastödjande arbetet är Aoch O. Jag känner många familjer som tyvärr befin-ner sig i den situationen att deras barn finns ute. Detär inte roligt att tala om för dem att vi inte kan hjälpadem av olika skäl.Utbildningen är t.ex. väldigt dålig hos socionomeroch socialarbetare. De kan inte heller tyda detta. Det-samma gäller lärarna. Skulle vi inte kunna uppgraderainformationen och kunskapen hos lärare och sådanasom kommer i kontakt med våra barn så att de till-sammans med hemmen skulle kunna se till av vi intebehöver ha några ? Det måste väl ändåvara målet att vi avvecklar alla LVM-hem, om det nugår. Det tror jag att vi är överens om.Anf. 242 Socialminister () replik:Herr talman! Ja, absolut. Det kan vi vara överensom. Men än så länge befinner vi oss inte där. ärdet viktigt att vi ser över den lagstiftning som gällerså att vi vet att verksamheten verkligen är effektivoch att den dessutom är pålitlig också ur rättssyn-punkt.Lars tar upp det stöd som det offentli-ga, staten, kommunen och , kan ge tillföräldrarna. Uppdraget till narkotikasamordnaren ärnu att i samtal, inte bara med kommunerna utan ocksåmed frivilliga organisationer och alla dem som ärengagerade i verksamheten, lyssna på hur man nu skafördela de pengar som vi anslår. Det ska bli spännan-de att se vilka förslag som kommer. Det är inte svårtatt gissa att en väsentlig del kommer att handla om attstärka de frivilliga organisationernas arbete när detgäller narkotikabekämpningen och ge ett rejält stödtill alla dem som arbetar med stöd till de anhöriga. Ivilken mån de pengar som avsätts är tillräckligaför det långsiktiga arbetet är svårt att säga, men vibörjar med att lyssna till narkotikasamordnarens för-slag om hur de första medlen ska användas. Jag för-väntar mig förslag i den här riktningen.Anf. 243 ()replik:Herr talman! Vi har noga inga delade uppfattning-ar där. Jag gläds också åt den omsvängning, om änunder galgen, som den här regeringen har gjort närdet gäller att använda de frivilliga organisationerna påett effektivt sätt. Man ser också över så att de kan fåbättre ekonomiskt stöd och andra villkor. Det är braatt man nu tar till sig de kunskaper som de har. Dehar möjligheter och ingångar som inga myndigheter ivärlden kan ha. Det vet vi av egna erfarenheter.Jag hoppas att socialministern framgent kommeratt uppgradera detta. Det finns ju brister i den härplanen som jag inte ens behöver gå in på. Det gör attden inte är tillräcklig. Jag tror inte ens att socialmi-nistern vill hävda att det här är tillräckligt. Det behövsganska mycket mer på flera områden som kanskeligger utanför socialministerns kompetensområde.Det kanske ligger på utbildningsministerns och justi-tieministerns områden. Kampen måste föras över helabredden. Vi kommer att förlora kampen om vi inte tarupp den . Det är jag dessvärre helt övertygad om.Anf. 244 Socialminister () replik:Herr talman! Jag tror att jag och överens. Det är rätt viktigt att vi försöker sorterafram de minsta gemensamma nämnarna . Vi kan haolika uppfattningar om vissa metoder, och vi kanfortsätta den debatten. Men jag tror att det är viktigtatt vi gemensamt bestämmer oss för vad vi är överensom och säger att det är viktigt.Vi tycks vara överens om att de resurser som haranvisats inte är tillräckliga för långsiktiga satsningar.Vi måste återkomma och stödja detta mer. Vi är över-ens om de frivilliga organisationernas arbete. Jag vetinte om det var en omvändelse under galgen, men jaghar för min del aldrig ifrågasatt behovet av en sam-verkan mellan de offentliga myndigheterna och defrivilliga organisationerna på det här området. Jag troratt de spelar en otroligt stor roll. Som politiker måstevi vara beredda att ge stöd till dessa organisationer.Där är vi överens. Vi är överens om målen, vi äröverens om att vi behöver förstärka resurserna och viär överens om att de frivilliga organisationerna skaanvändas i det arbetet. Det är viktiga uppgifter förnarkotikasamordnaren.Anf. 245 ()replik:Herr talman! Jag vill också understryka att jag troratt enigheten om målet när det gäller narkotikapoliti-ken är total här i . Det har åtminstone varitså i väldigt i socialutskottet. har jagfunderat över om vi kanske har varit för angelägnaom att vara överens och inte vågat titta. har vi 35reservationer i det här betänkandet, men det behöverju inte betyda att vi är oense om målen utan bara omhur vi ska nå dem.Jag har en speciell fråga som jag skulle vilja ställatill socialministern. Den handlar om LVM-vårdensom vi kan konstatera att vi behöver. Den har skuritsned ordentligt. Det ekonomiska ansvaret ligger i daghos kommunerna. Vi tycker att det ska ligga kvar där.Men eftersom staten har ansvaret för narkotikapoliti-ken när det gäller tvångsdelen har vi föreslagit attstaten kanske borde ta ett litet ekonomiskt ansvar,inte hela ansvaret, tillsammans med kommunerna såatt vi kan få en bättre och mer välfungerande LVM-vård med fler platser än vad vi har . 246 Socialminister () replik:Herr talman! Det är inte alldeles enkelt att svarapå fråga. Jag tycker att man förstmåste analysera vad det är som har gjort att kommu-nerna och kommunernas socialtjänst inte tar det fullaansvaret för att erbjuda vård och behandling. Vi kanha många synpunkter på detta och försöka hitta för-klaringar i kommunernas dåliga ekonomi, okunnigheteller ett bristande intresse. Men den lagstiftning somvi har på det här området är alldeles tydlig när detgäller kommunernas ansvar att erbjuda vård och be-handling och att också ta det ekonomiska ansvaret fördetta.Jag tycker att det är en bra ordning. Jag vill gärnaatt kommunerna ska ha detta ansvar. Jag tror att helavår socialtjänst fungerar bäst om det ligger där. Jagväntar mig att vi ska få förslag på hur man stärkerdetta ansvar och hur man ser till så att samtliga kom-muner och samtliga kommuners socialnämnder ochsocialtjänsten vet om att det har ansvaret. Jag är intesäker på att lösningen ligger i att staten tar över detfinansiella ansvaret eller att det skulle behövas sär-skilda statliga medel för att göra det. Men det är enfråga som vi får återkomma till när vi prövar lagstift-ningen och när vi prövar hur vården ska utvecklasframöver.Anf. 247 ()replik:Herr talman! Vi är överens om att det ekonomiskaansvaret ska ligga kvar hos kommunerna. Jag tyckeratt det är jättebra att vi får en översyn av den härlagen. Det finns brister. Vi måste också ta reda påvarför kommunerna inte använder den här. Det kanvara så att vi har dåliga resultat, men det kan ocksåvara så att man drar sig för stora kostnader och hellreväljer den öppna vården som kan vara totalt olämpligför vissa svårt missbrukande personer.Jag tycker att man kanske borde överväga omstaten ändå inte skulle kunna ta en viss del av den härkostnaden. Då skulle vi också kunna se till att de somabsolut behöver den här kanske mest avanceradevården också tillförsäkras den.Anf. 248 Socialminister () replik:Herr talman! Vi får säkerligen anledning att åter-komma till frågeställningen när vi nu ser över lagenoch försäkrar oss om att den fungerar ur alla aspekter.Vi måste framför allt se till att vi får ett svar på varförden inte används. Det råder ingen tvekan om att detfinns en osäkerhet om effektiviteten i olika behand-lingsmetoder, vilket är ett av missbruksvården storabekymmer. En del av resurserna används till behand-lingsprogram som är ineffektiva, vilket SBU harpekat på.Det finns omvänt behandlingsprogram som är do-kumenterat framgångsrika där vi vet att de fungerar. Istort sett alla program som bygger på tolvstegsmo-dellen visar sig vara effektiva. Det är viktigt att vi sertill så att kommunerna inte bara lever upp till sinaskyldigheter utan att de också kan anvisa vård som äreffektiv.Jag vill inte ge ett alldeles bestämt svar om huransvaret ska ligga. Jag tycker att vi ska återkommatill den diskussionen. Det viktigaste är trots allt intevilken kassa som svarar för det utan att de som ärmissbrukare får adekvat vård.Anf. 249 ()replik:Herr talman! Vi är överens om de långsiktigamålen och om att det krävs en kraftsamling för fram-gång. För framgång krävs också, enligt mitt förme-nande, ett offensivare internationellt arbete, ett mermålmedvetet förebyggande arbete, bättre vård ochbehandling, effektivare och utökade kontrollåtgärder.Jag har tre frågor som jag gärna vill ha svar på.Den första gäller det internationella arbetet.