prot · GP0958 · 2002-01-25 00:00:00 — Ex-emplet visar på ett skrämmande sättvad som kan hända när det bara handlar om händer ivården och när hjärtat, känslan och värdigheten tap-pas bort.Socialministern säger - vilket naturligtvis är heltriktigt - att det har skett en liten ökning till2000 med ungefär 30 000 personer. Vi kan ställa det irelation till de behov som Svenska Kommunförbun-det pekar på inom kommunsektorn. Låt oss kommaihåg att det gäller kommunsektorn, för den här ök-ningen gäller ju hela vårdsektorn. Inom kommun-sektorn är behovet 225 000 nya medarbetare. Jagkonstaterar att ökningen motsvarar avbehoven, och knappt det om man ser på hela vård-sektorn. Vi har alltså kvar att hämta in på de härtio åren.Lars talar om utredning i särskild ord-ning, belysning av situationen osv. Men det gäller jude strategiska, kraftfulla greppen! Hur ska vi nå må-let? Vi har ju inte all tid i världen på oss, utan ett fåtalår.Anf. 23 Socialminister ():Fru talman! När det gäller prognoser om perso-nalbehov bör man betänka att många avdem görs med utgångspunkt i hur vi arbetar just nu.Situationen är den att på många områden - men detgäller inte de sociala områdena och sannolikt intesjukvården - så kommer personalbehoven trots ökadproduktion att vara mindre än de är . Men detbortser man från när man talar om detta och när mangör personalprognoser. Man talar om hur mycket sombehövs inom industrin och inom andra delar av sam-hället, och säger att eftersom befolkningen förändrasoch vi går mot mindre årskullar så kommer det att bliproblem.Jag tror inte att problemet sammantaget är så stort.Situationen kommer att vara sådan att det är inom detsom vi kallar för vård och omsorg som en stor del avde stimulerande arbetstillfällena finns och de spän-nande utmaningarna erbjuds. Jag är alldeles överty-gad om att vi kommer att ha en större andel av våragemensamma resurser avsatta för vård och omsorg.En större del av arbetsmarknaden kommer att upptasav vård och omsorg. Det betyder bl.a. att vi långsik-tigt kommer att få se en förändring i riktning inte baramot att fler arbetar inom vård och omsorg, utan ocksåmot att fler kommer att tycka att detta är spännandeoch intressanta arbetsuppgifter.Men för att det ska bli så krävs det att vi förbättrararbetsmiljön, att vi naturligtvis också förbättrar löne-läget inom vård och omsorg och att vi erbjuder enspännande utveckling för dem som jobbar.Jag tror inte att det är en omöjlig uppgift att se tillatt vi får precis så många som vi behöver för att er-bjuda en fungerande vård och omsorg. Jag tror inte attdet finns någon sanning i att det inte skulle finnastillräckligt med folk för att kunna göra det. Men föratt vi ska förbereda en sådan övergång krävs det att viförbättrar arbetsförhållandena. Jag tror att det finns enliten sanning som säger att människor kommer attsöka sig till de jobb där de får vara med och bestäm-ma om jobbens utveckling. Vad vi behöver inom helavård- och omsorgssektorn är större möjlighet förpersonalen till ett eget inflytande över sitt arbete,större möjlighet för personalen att bestämma hur manlägger upp och utvecklar arbetet och större möjlighetför personalen att också reagera när man tycker attarbetsuppgifterna blir orimliga eller hopplösa ellernär man inte klarar av sina åtaganden.Jag tror alltså att vi kan vara relativt optimistiskanär det gäller att långsiktigt klara detta ur samhälls-synpunkt. Resurserna kommer att öka för vård ochomsorg. Vi kommer att ha en större del, och vi förbe-reder oss för att göra yrket mer attraktivt. Det intres-santa är att intresset ökar för de högre utbildningarna- läkar- och sjuksköterskeutbildningarna - inomvårdsektorn. Antalet ansökningar ökar. Men när detgäller vårdlinjerna i gymnasiet har vi inte sett motsva-rande ökning. Jag tror att det helt enkelt beror på attdet är de grupperna, dvs. undersköterskor, under-skötare, vårdbiträden och annan personal, som harlegat efter i löneutvecklingen. Det kan ses på intressetför att söka sig dit. Vi behöver en bättre löneutveck-ling och bättre arbetsvillkor för de sämst ställda inomvården för att utvecklingen ska vända. Det är detviktigaste budskapet.Långsiktigt kan vi klara det - det finns inga ab-soluta motsättningar till det. Men vi måste börja pla-nera för det , och det handlar om att erbjuda vettigaarbetsvillkor inom vården och omsorgen.Anf. 24 ():Fru talman! Jag är inte benägen att vara lika opti-mistisk när det gäller framtiden som socialministern.Det är inte hur vi arbetar just nu som vi alltid måsteutgå från när vi ser , säger socialminis-tern. Det är klart att det finns olika sektorer och om-råden inom samhället där man kan tänka i rationalise-ringstermer och med nya arbetssätt minska personal-behoven. Men jag har väldigt svårt att se den utveck-lingen och tendensen inom vård och omsorg.Jag sade själv förut att man inte ska vara slarvigmed att använda uttrycket "fler händer i vården"därför att det kan leda tankarna till ett okvalificeratlyftyrke. Men man kan ändå inte bortse ifrån att detockså handlar om volymer. Vi behöver fler männi-skor i vården. Vi kan inte ersätta människor medmaskiner. Vi kan inte ersätta människor med rationa-lisering och effektivitet längre vi än vad vi har gjort.Jag skulle vilja påstå att vi befinner oss vid en smärt-gräns där personaltätheten är sådan att det går ut övermänniskors värdighet och rätt till en värdig vård.Utan att svartmåla tror jag att det finns anledning attkänna djup oro inför att vi, om vi nu ska ta de härtalen från som jag nämnde förut,har av rekryteringsbehoven kvar framför oss.Det andra som är djupt oroande är att mångakommuner blir tvingade att anställa helt outbildadpersonal på grund av att behoven är så akuta. Jag villminnas att det var en tredjedel av kommunerna som ien enkät svarade att man tvingades acceptera att ta inhelt outbildad personal. Det kan ju också inge mycketstor oro.Låt mig också ta upp en annan fråga i samman-hanget. Det gäller ett slags strategiskt grepp för ska kunna lösa de framtida behoven på det härområdet. På den socialdemokratiska kongressen iVästerås lovade finansministern nya mil-jarder och sänkta arbetsgivaravgifter för kommuneroch landsting för att lösa krisen. Applåderna har välinte blivit alldeles överväldigande efter det. Så härsäger ordförande : Det ärinte bara att plocka över några som blivit friställda påFlextronics till vården. Vi behöver människor medrätt utbildning och pengar till att höja kompetensenoch behålla dem som redan jobbar inom vården. Detär i verkligheten svårt att hitta någon att anställa.När nu var tredje kommun inte klarar balanskraveti budgeten, och om man ska följa lagen, är det välinte sannolikt att man i första hand kommer att satsapå nyrekrytering av personal. Vidare innebär försla-get om sänkta arbetsgivaravgifter att en del kommu-ner säkert kommer att avstå från entreprenadupp-handling där man går miste om det här nyanställ-ningsstödet. Det här framställs som en morot för attkomma till rätta med rekryteringsbehovet. Vad finnsbakom detta? Jag skulle gärna vilja höra socialminis-tern kommentera det.Anf. 25 Socialminister ():Fru talman! När det gäller diskussioner om pro-gnoser och hur arbetsmarknadens utveckling ser ut ärjag mån om att påpeka att om vi lägger alla prognoserintill varandra kommer ingen sektor att klara sin upp-gift. Då krävs det att vi är 20 miljoner människor ellernågot liknande. Alla sådana prognoser som ska täckanågon sorts helhet är orimliga eftersom många sekto-rer i samhällslivet kommer att gå igenom rationalise-ringar och vi väljer andra sätt att arbeta. Det kommeratt kräva förändringar.Men på ett område går det inte att lösa framtidensproblem med traditionella rationaliseringar, och det ärvård och omsorg. Där behövs det mer folk. Jag troratt vi kan gå en framtid till mötes där det är möjligtatt tillgodose behovet av mer folk i omsorgen ochvården just beroende på att övriga delar av samhälletkommer att bli mer rationella. Där kommer det att skestora förändringar. Men vård är ju faktiskt defini-tionsmässigt möte mellan människor, därför går detinte att säga att de ska ersättas av maskiner. Här be-hövs det fler människor, här behövs det fler händereller fler hjärtan. Det var detta jag ville påpeka, ochdär är vi helt överens.Då återstår bara frågan: Hur förbereder vi oss fören sådan utveckling? Jag menar att det handlar omarbetsvillkor, utvecklingsmöjligheter och att kännastimulans i jobbet för att vi ska få människor att sökasig dit och gå från andra sektorer i samhället ellervälja utbildning till förmån för vårdutbildningarna.Det arbetet är på gång. Vi kan se förändringar när detgäller sjuksköterskorna. De har faktiskt fått rejälalöneförbättringar . De har fått förbätt-rade arbetsvillkor. Intresset för att söka sig till sjuk-sköterskeutbildningen har ökat, vilket är glädjande.Samma sak måste också hända andra grupper inomvårdsektorn. Jag menar att det är ett arbete som är påväg.Vi behöver se till så att ingen tvingas deltidsarbetaom man inte vill. Vi får ta bort deltidsarbetslösheten.Vi måste erbjuda all personal kompetensutvecklingför att se till att vi har en personal som har rätt utbild-ning. Vi får se till att vi utökar möjligheterna för allapersonalgrupper att arbeta inom de områden där dehar kompetens och inte se gamla staket mellan olikayrkesgrupper. Vi behöver arbeta mer i team och ar-betslag än vad vi gör inom sjukvården och övrig vårdi dag.Sedan kan det ju också behövas extra pengar föratt kommunerna, i tider av besvärlig konjunktur somvi just nu upplever, kan anställa den personal somman ändå tänker anställa . Det varde tankarna som motiverade de extra pengarna tillkommunerna.Det är alldeles rätt som säger att maninte kan erbjuda vem som helst ett jobb inom denavancerade sjukvården. Men det intressanta är attinom hela vårdsektorn behöver vi också avlastningnär det gäller administration och övrig service inomvården. Vi vet att vi skulle kunna få en bättre vård omläkare, sjuksköterskor och andra med en avanceradsjukvårdsutbildning slapp en del av det administrativaarbetet. Det skulle människor med administrativ ut-bildning kunna sköta mycket bättre. Det gäller ocksåannan verksamhet inom vårdsektorn där en expansionskulle kunna frigöra dem som har speciell kompetenspå vårdsidan. Om kommunerna använder de härpengarna till att rekrytera människor till äldreomsor-gen eller till äldrevården eller om landstingen använ-der dem för att rekrytera folk till sjukvården, kan det istor utsträckning handla om människor med annankompetens än just vårdkompetens. Dessa människorskulle kunna lyfta av dem som har vårdkompetensdessa arbetsuppgifter. Därmed skulle man till siständå få mer vård för patienten för pengarna. Det ärden kopplingen jag tycker finns mellan de omedelba-ra pengarna och möjligheten att förbättra vården.Anf. 26 ():Fru talman! Jag tackar för beskedet från socialmi-nistern att det behövs mer folk i vården. Jag blev liteorolig över det här rationaliseringstalet. Påden punkten kan vi vara överens. Sedan kan vi haolika uppfattningar om vägen dit. Det är en uppgiftför kommuner och landsting att lösa. Det är en storutmaning. Men man kan inte heller blunda för attregeringen har ett stort ansvar att tänka strategiskt ochkreativt i de här frågorna.Jag skulle avslutningsvis i den här debatten viljata upp ett sådant exempel. Som vi har konstaterattidigare förslår inte gymnasiets omvårdnadsprogrampå långa vägar när det gäller att fylla behoven i fram-tiden. Antalet förstahandssökande minskar och är nunere i ungefär 3 000 och långt ifrån alla av deungdomarna vill jobba i äldreomsorgen. Då måsteman pröva andra sätt att locka över människor till denhär verksamheten.Nu har både ochKommunalarbetareförbundet försökt sig på lite ny-tänkande på det här området. Man har skissat på ettförslag till ett omvårdnadsprogram för vuxna. Därskulle tidigare yrkeskunskaper kunna valideras ochbyggas på. Man kan varva teori och praktik genomhalvtidsarbete och halvtidsstudier. I den modell somSKAF och funderade ut tillsam-mans skulle arbetsgivaren stå för lönen under arbets-tiden och staten för studiebidrag under den andrahalvan av tiden. Men regeringen sade nej till dettanytänkande.Min fråga till socialministern blir då om regering-en har några andra nya spännande idéer på lager.Även om vi kan se olika på prognoserna är vi överensom att det finns ett mycket stort rekryteringsbehov.Jag tror att tal om 225 000 nyamedarbetare inte är taget ut luften, utan det har relevans. Har regeringen några andra nya spän-nande idéer?Anf. 27 Socialminister ():Fru talman! Jag tycker att regeringen har presente-rat en rad spännande idéer i anslutning till det arbetesom utvecklade. Det handlar omatt förändra möjligheterna för den personal som job-bar att dels söka sin kompetens, dels få möjlig-het att jobba full tid. Det handlar också om att hittaolika vägar att öka rekryteringen till vården och ökaintresset för vården.Frågan om det program som Kommunförbundetvar med och utarbetade ska i första hand ställas tillutbildningsministern. Om jag förstod det rätt handla-de det om hur man skulle använda våra utbildningsre-surser. Det är en fråga som ska ställa tillskol- och utbildningsministern, och det har han kan-ske redan gjort också.Jag tycker att man bör vara öppen för alla tänkba-ra vägar för att öka möjligheten, inte minst för vuxna,att utbilda sig. Om det inte är möjligt att använda denmetod som föreslår, tycker jag ska pröva andra.Överläggningen var härmed avslutad.7 § Svar på interpellation 2001/02:155 om pal-liativ vårdAnf. 28 Socialminister ():Fru talman! har också frågat mig vadjag avser att göra för att förbättra vårdpersonalensförmåga att möta döende patienters existentiella frå-gor.Att människor i livets slutskede ska få sina vård-och omsorgsbehov tillgodosedda tillhör sjukvårdensmest angelägna uppgifter. Detta framgår inte minst avde riktlinjer för prioriteringar inom hälso- och sjuk-vården (prop. 1996/97:60) som ställt sigbakom. I riktlinjerna hänförs palliativ vård och vård ilivets slutskede till prioriteringsgrupp I, dvs. till denhögst prioriterade gruppen.Det är viktigt att framhålla att god vård och gottomhändertagande av patienter vars sjukdom inte kanbotas, och särskilt när deras liv närmar sig slutet, inteendast innebär att de ska erbjudas rent medicinskainsatser. Till den palliativa vården måste även höra atttillgodose patientens övriga behov, av exempelvispsykologisk och existentiell natur, på ett sätt som ärintegrerat i vården.Kommittén om vård i livets slutskede har haft iuppdrag att överväga och lämna förslag till hur mankan förbättra livskvaliteten för dem som är svårt sjukaoch döende samt deras familjer och närstående.Kommittén har bedrivit ett utåtriktat arbete, bl.a.genom att anordna flera konferenser i ämnet.Kommittén överlämnade sitt slutbetänkande Dö-den angår oss alla - Värdig vård vid livets slut (SOU2001:6) i början av förra året.I betänkandet betonas just att den palliativa vår-den ska vara en aktiv helhetsvård av hela människanoch dennes närstående under vägen fram till döden. Ibetänkandet finns flera förslag för att på olika sättförbättra omhändertagandet även med avseende påpatientens existentiella behov. Exempelvis finns för-slag som rör utbildningens innehåll. Förslagen i be-tänkandet har remissbehandlats och bereds för närva-rande inom Regeringskansliet.Alltfler människor slutar sina dagar i det egnahemmet eller i kommunens särskilda boenden. Det ärdärför angeläget att god kunskap om vård i livetsslutskede även finns inom den vård som ges utanförsjukhusen. En viktig del av den nationella handlings-planen för utveckling av hälso- och sjukvården (prop.1999/2000:149) är att höja kompetensen inom denkommunala hälso- och sjukvården. I det till hand-lingsplanen kopplade utvecklingsavtalet framhållsbehovet av att fler personer med högskoleutbildninganställs, däribland psykologer och kuratorer, samt attfler av de anställda ska erhålla adekvat vårdutbild-ning. I handlingsplanen framhålls även behovet avfortbildning för personalen inom primärvården i stort.Slutligen vill jag än en gång betona vikten av atthänsyn tas även till patienternas existentiella behovvid vården i livets slutskede.Anf. 29 ():Fru talman! Jag vill tacka för svaret även på dennainterpellation. Låt mig få citera ur slutbetänkandetfrån Kommittén om vård i livets slutskede. Man sägerdär:"Lidandet i form av smärta i livets slutskede om-fattar inte bara den fysiska smärtan utan även´smärta´ i form av psykiskt, socialt och existenti-ellt/andligt lidande. "Jag är mycket medveten om att frågan om pallia-tiv vård spänner över ett mycket brett fält. Det varinte detta stora och breda grepp som den här inter-pellationen avsåg, utan den är inriktad på hur vi han-terar de andliga och existentiella frågorna i det härsammanhanget.Det är naturligtvis omöjligt att gradera smärta,men vid ett försök att värdera våra förutsättningar attlindra torde den fysiska smärtan vara lättast att göranågot åt, och möjligen kommer därefter den psykiskaoch sociala. Jag tror att vi kan vara överens om att detsvåraste som vi har att hantera är just existentiella ochandliga frågor och den smärta och det lidande somkan ligga i detta inför livets slut.Det är väl ett djupt mänskligt fenomen att vi allakänner oss små och osäkra inför de stora frågorna omlivets mening och gudomlig makt och frågor om vadsom kan finnas eller inte finnas på andra sidan döden.Det finns, som också kommittén pekar på, mångastudier som visar att de andliga och existentiella be-hoven är försummade inom vården. Framför allt tän-ker vi då mycket på den palliativa vården. Både frånWHO och i vår egen socialstyrelses vårdprogram slåsfast att de här frågorna ska integreras i den palliativavården. Det finns en studie i om cancerpatientersom visar att så många som av patienterna villatt läkare och personal ska ta hänsyn också till derasandliga behov och deras andliga frågor.Den personliga osäkerheten finns ju på det härområdet, och det är en djupt mänsklig egenskap somvi väl delar, men jag tror att också två andra faktorerinnebär allvarliga hinder för existentiella samtal,nämligen bristande utbildning på området och enpressad arbetssituation. Det sistnämnda kan vara ettkonkret hinder men kan kanske också ibland bli enursäkt för att slippa ta det svåra samtalet.Allt detta sätter vårdens personal i svåra ochmycket utsatta situationer. Man kan få en känsla avatt inte räcka till i en situation där man egentligenskulle vilja ge stöd, lindring och tröst. Vår uppgiftmåste då vara att ta itu med de två senare faktorernaför att stärka den personliga tryggheten hos dem somarbetar med döende patienter. Att orka vara bådemedmänniska och vårdare är något som man skulleönska präglade alla som arbetar inom det här områ-det. Verkligheten visar dessvärre en annan bild.Fru talman! Socialministerns svar uttrycker enhög ambitionsnivå, och det känns väl bra. Det här ärkanske inte en debatt i egentlig mening. Jag uppleverinte att vi egentligen har delade meningar och ambi-tioner, men jag skulle ändå vilja vara lite uppfordran-de utifrån gapet mellan den situation som vi seri vården och den som vi tydligen båda är överens omatt önska.Att kompetensen på det här området ska stärkas ärett av kommitténs viktigaste förslag. Det är självklart,och jag hoppas att regeringen när den nu bereder denhär frågan också lägger fram kraftfulla förslag om hurdet ska gå till. Socialministern säger att beredningpågår i , och när jag möter vårdper-sonal och andra berörda får jag intrycket att behovenär akuta. Jag hoppas att regeringen skyndar sig attkomma med förslag och att dessa också i långa styck-en kommer att ansluta till kommitténs kloka förslag.Jag inser alltså att en beredning pågår, och jag kaninte begära att socialministern här ska ha ett färdigtförslag, men kanske finns det någon ambition medkonkret inriktning att peka på. Jag skulle i så fall varatacksam för att få del av detta.Anf. 30 Socialminister ():Fru talman! Den som har tagit del av utredningensbetänkande kan konstatera att det viktigaste sättet atthantera detta betänkande egentligen vore att alla sompå olika sätt kommer i kontakt med patienter sombefinner sig i livets slutskede skulle läsa det. Där försspännande resonemang om vårdens ansvar och omvårt gemensamma ansvar för att förbereda en avslut-ning av våra liv. Framför allt görs ett påpekande - detkan verka märkligt att det ska behöva göras - att viska inse att åtminstone detta livet för oss alla tar slut.Det handlar om att vår omvärld ska hjälpa ossatt förbereda detta.När jag studerat utredningens betänkande var jagmest intresserad av att ta del av dess kloka och in-siktsfulla resonemang om vilka krav vi ska ställa påvården. De konkreta förslagen är egentligen inte såmånga, utan det handlar mest om att se till att vi fåren kunskap i vården på de här områdena och även häroch var om att försöka förstärka kompetensen.Vi bereder som sagt frågan, och jag har inga möj-ligheter att nu redovisa för vad det faktisktkommer att innebära i fråga om konkreta åtgärder,men en sak ska vi se till, och det är att just den härkunskapen och diskussionen kring den palliativavården förs ut.Då handlar det, precis som egentligenär ute efter, om att diskutera vilken skyldighet vi haratt också samtala med patienter i livets slutskedekring svårare frågor om liv och död, om livets me-ningsfullhet osv. Det är inte alldeles säkert att sjuk-vårdspersonalen kan klara detta. Då ska det finnasnågon att tillgå som kan stödja vid ett sådant samtal,som kan leda samtalet. Eller som någon som just harföljt patienter i det sista skedet av livet berättade förmig: Det kan faktiskt också handla om att bara lyssna,och att lyssna på rätt sätt, till den människa som är påväg att avsluta sitt liv.Anf. 31 ():Fru talman! Jag delar socialministerns recensionav betänkandet. Jag tycker också att det är både spän-nande och berörande läsning. Jag skulle också önskaatt all personal tog till sig detta och att det blev enledstjärna för arbetet.Kommittén kommer med många kloka förslag.Det kanske inte är så många stora, konkreta föränd-ringar utan mer av att trycka på en inriktning. Tidenräcker inte till för att fördjupa sig i så många just här,men låt mig kort få beröra tre områden som kännsangelägna.Det första handlar om barn och unga. Svårt sjukaoch döende barn och ungdomar tillhör kanske detsom är svårast att hantera inom det här området. Detgäller barnet självt, föräldrarna och syskonen, som jumåste få allt tänkbart stöd. Kommittén föreslår sär-skilda vårdprogram som ska gälla palliativa insatseroch stöd till anhöriga, både vid dödens inträde ochefter dödsfallet. Regeringen har uppdragit åt Social-styrelsen att ta fram riktlinjer enligt de krav somframfördes av för sjuka barns be-hov. Detta uppdrag skulle ha varit slutfört redan idecember 2000. Jag vet inte om socialministern här är uppdaterad om vad som hänt med det, men jagställer ändå frågan.Det andra handlar om kulturmöten och behovet avtolkar i vården, som kommittén också tar upp. I dagär av befolkningen född i ett annatland. Den kulturella och religiösa mångfalden ärpåtaglig, och självklart får det konsekvenser också pådet här området. Om vårdpersonalen känner sig osä-ker i att hantera existentiella frågor i förhållande tillsvenska patienter kan man föreställa sig att denkänslan måste vara mycket större och starkare när detgäller människor från andra kulturer och med andrareligioner. Tillgång till tolkar är naturligtvis en ytterstangelägen fråga, liksom över huvud taget att ökakompetensen på det mångkulturella området. Jagförutsätter att regeringen tar också de här aspekternapå allvar och vill möjligen ha en kommentar.Det tredje rör det som socialministern säger omatt personalen inte alltid kan räcka till för detta, inte ens kan begära det och att det måste finnasnågon att tillgå. Då vill jag peka på det som ocksåkommittén tar upp, nämligen behovet av samarbetemed de religiösa samfunden.