prot · GP0972 · 2002-02-20 00:00:00 — I stället blirdet barnen som får ta ansvaret förfamiljen.Två ryska barn försökte ta livet avsig på förläggningen i . Ett av barnen med fa-milj fick stanna. De andra barnen på förläggningensade: "Om vi försöker ta livet av oss så kanske vårfamilj får stanna." Och det är inte så konstigt att bar-nens reaktioner blir sådana. I förarbetena till utlän-ningslagen står det nämligen så här: "Ett bifall måstei så fall förutsätta att risken bedöms vara synnerligenbetydande för självdestruktiva handlingar av utomor-dentligt allvarlig natur från barnets sida". Represen-tanter för säger att barnens själv-mordsförsök sällan är allvarligt menade utan mer ettuttryck för att de inte får eller kan berätta hur de hardet. Jag skulle vilja lägga till att de inte får en möjlig-het att berätta hur de har haft det. De får ytterst sällanhjälp med att bearbeta sina traumatiska upplevelser,som är orsaken till att de har lämnat hemlandet.Migrationsverket har, som påpekats, gjort egnaundersökningar om barn i utlänningsärenden. Densenaste kom och visar attverket anser att barn själva kan söka asyl.Det leder till att barnet inte längre omfattas av social-tjänstlagen utan faller under lagen om mottagande avasylsökande. I förslagen till nya rutiner menar man atten asylansökan inte ska tas emot förrän kommunenhar utsett en god man. Det är kommunen, genomöverförmyndaren, som ansvarar för att en god manutses för barn som saknar vårdnadshavare. Jag harfaktiskt därför svårt att förstå den högljudda debattsom pågår mellan och Kommunför-bundet där man, i stället för att se till att asylsökandebarns grundläggande behov tillgodoses och att delikställs med andra barn i , försöker att skyllapå varandra.Vänsterpartiet har drivit igenom att asylsökandebarn och ungdomar ska ha lika rätt som andra barn iSverige till förskola och skolutbildning. Det är ytter-ligare ett sätt att likställa asylsökande barn med andrabarn i . Vi blir därför mycket beklämda när vibesöker förläggningar och de inte har en aning om attdet numera är deras skyldighet att erbjuda barn ochungdomar detta och att de har fått extra pengar för attdet ska genomföras.Det är de långa väntetiderna som knäcker barnoch deras familjer psykiskt. mål om sexmånaders väntetid ligger fortfarande långt borta. Påflyktingförläggningen i finns barnfamiljer frånolika delar av världen som har väntat påbesked. Jag har under ett par års tid kontinuerligtbesökt och andra förläggningar, och jag träffarsamma familjer år . Jag har sett dem brytasned och ibland fått rapporter om att mamman harförsökt ta livet av sig, att pappan är intagen på psyk-kliniken och, det värsta av alla besked, att dotterneller sonen har begått de självdestruktiva handlingarav utomordentligt allvarlig natur som utlänningslagenkräver. Jag kan inte se något annat än att lagen måsteses över och att myndigheterna måste sluta käbblaoch utföra det de är satta att göra, nämligen att se tillbarnens bästa.Herr talman! I mitt nästa inlägg ska jag tala ombarn som inte befinner sig i svenskt flyktingmotta-gande utan som befinner sig på flykt i Afghanistanmen som nekas rätten att förenas med sina pappor.Anf. 78 ():Herr talman! Jag tror att ensamhet är vårt landsstörsta sociala problem. Isolering, att vara skild frånsocial gemenskap och att fastna i ensamhet tror jagkan göra en människa, vem som helst, mentalt vilsen.Att komma till ett land med ett annat språk, en annanmusik, en annan mat, en annan klädkultur, ett landdär i stort sett allt är annorlunda, och dessutom bliisolerad är att hamna i en helt hopplös situation, me-nar jag.Vi har en debatt om ensamma flyktingbarnssituation. Det är helt klart att ett barn som av någonanledning skiljs från sina föräldrar, sin kultur och sinmiljö hamnar i och befinner sig i hopplöshetens var-dag. Jag tror egentligen inte att vi behöver ventileradet, för vi är inte oense om det. Men i lördagsinter-vjun i intervjuades Migrationsverketsordförande . Då måste svenskafolket ha känt sig både upprört, förtörnat och häpet,eller vad man nu ska ta till för ord. Detta har upp, och det har andra talare belyst. Det är endragkramp och ett trätande mellan myndigheter omvem som har ansvar för vad, och det är ett besked omatt den här typen av problem har funnits nu och då, avoch till, så det är inget nytt. Ändå har man mage attsitta och berätta att man inte tar ansvar: Vi ringer inteupp. Det är inte vi. Det är de.Här har ministern ett absolut ofrånkomligt ansvar.Vi vill inte höra att det ska bli någonting någon gångframöver, utan kläm till här . Det var en skandalösintervju vi fick höra. Vi förväntar oss att svenskamyndigheter kan ta i sådana här frågor gemensamt.I gårdagens skrev Barnläkarföre-ningen: "Skamlig hantering av unga flyktingar". Vivill inte läsa sådana rubriker. Vi har skrivit underbarnkonventionen, och den ålägger regeringen ochoss alla - men regeringen har det yttersta ansvaret -att se till att alla barn som finns i vårt land behandlaslika. Det har ofta sagts att man ska se hur barnenbehandlas, för då kan man avläsa hur hög nivå det ärpå kulturen i ett land.Lever vi upp till ? Det skulle va-ra intressant att höra om ministern anser att vi gör det.I samma tidning, i i går, fanns ocksårubriken . Man skulle kunna tänka sig att det är någon somär ute i ett partipolitiskt ärende för att det är valår.Men det var generaldirektören på Integrationsverketsom yttrade detta. Står ministern bakom generaldi-rektörens påstående och analys av situationen? "fungerar som en segregationsfabrik" - detvar alltså ord.Alla som kommer hit är individer. Trots att in-vandrare kommer från vitt skilda miljöer, språkområ-den och kulturer finns det nog ingen grupp som be-handlas så kollektivt. Vi måste klara integrationen,och jag talar nog inte om flyktingpolitiken, utan jagtalar om dem som ska integreras. Detta är, menar jag,ett av vårt lands största framtidsproblem.Vi kan rada upp problem i det oändliga, och jagkan citera fler myndighetspersoner, men vad kan vigöra? Ja, vad kan vi göra för att ta kål på ensamhe-ten? Personligen är jag övertygad om att man måstese till att människor nästan bums kommer i arbete, attde kommer in i den sociala miljön och får de kontak-ter och den värdeöverföring som arbetsmiljön ger.Därför borde varje invandrare få sig en person tillde-lad som man kanske skulle kunna kalla för jobbguide,eller vad man nu kan hitta för ett bättre ord. Detskulle vara en person som liksom biter sig fast tillsden som har kommit till vårt land kommer ut på ar-betsmarknaden och får känna sig vara någon ochduga till något och får alla de integrerande kontaktersom finns på arbetsmarknaden. Jag tror att en oerhörtstor del av lösningen handlar just om detta, att manska se till att människor får arbete. Det ska finnasnågon som sätter sig i sinnet att fixa jobb.Då skulle jag vilja säga att man inte bara ska tropå myndighetspersoner. Då ska man tro på det civilasamhällets idealitet, och man ska naturligtvis ocksåvända sig till dem som har etablerat sig efter att hakommit hit kanske . Jag troralltså att vi måste se till att folket ställer upp på de härfrågorna och engagerar sig i integrationen och att vimåste möta dem som har kommit hit ansikte motansikte och öga mot öga och se att det här är vår ge-mensamma möjlighet - inte att det är problem - att fåett tryggare och bättre Sverige.(Applåder)Anf. 79 ():Herr talman! Denna debatt harkommit till därför att det åter uppmärk-sammats vilka sorgesamma förhållanden människorfrån andra länder lever under i vårt land. Inte sällanhandlar det om barn, en del mycket unga. Hur vibehandlar människor i nöd är ett avslöjande lack-mustest för hur staten och andra myndigheter ser påindivider. Många barn på flykt kommer hit till vårtland, inte sällan ensamma - barn som kan ha faritmycket illa i livet, barn för vilka "barndomen" är ettbegrepp i en uppslagsbok.Men det är inte den enda bilden. Många barn ärstarka och glada när de kommer hit. De har lyckatslämna in en asylansökan. De kanske lämnar krig,tortyr och andra svåra trauman bakom sig. De villleva här och bygga sig en framtid i och förSverige.Oavsett vilket handlar det om allas våra barn, inteom andras ungar.Den verklighet som möter såväl unga som gamlamänniskor på flykt till vår del av världen är skräm-mande i flera led.För det första gäller det omöjligheten att lagligt tasig till vårt land. Visum, transportörsansvar och denensidiga fokuseringen på flyktingsmugglare leder tillatt människor måste transporteras under vidriga för-hållanden, en utveckling som gjortatt vi nu befinner oss i något av en mörkertid. Denförda politiken leder fram till trauman där barn underfruktansvärda förhållanden transporteras till ett landatt söka asyl i. kunde vi t.ex. läsa om männi-skor som frös, svalt eller törstade ihjäl i en containerpå . Något av barnen som dog i containern varbara - som min egen son.När det för det andra gäller att söka asyl är pro-cessen vansklig och tar alltför . Det har fleratalare berört. Vissa förbättringar kan skönjas genomatt nu ersätts av förvaltnings-domstolar som arena för att pröva asylansökningar.Men bevisningen är inte sällan undermålig, och denblir definitivt inte bättre av att flera dåliga metodersammanvägs när staten ska säga sitt. Skelett- ochtandundersökningar används på unga asylsökande omde saknar dokument som visar deras ålder. bestämmer då åldern med hjälp av entand- och handröntgen, detta trots att barnläkare pekarpå att felmarginalerna är enorma. Groteskt, säger enröntgenläkare vid i . Detär lätt att hålla med. Också språkanalyser användsfrekvent. Felmarginalerna är helt orimliga.När det sedan gäller den skriftliga utredningen därdet undersökts vilken verklighet de här personernahar flytt från möter man hemligstämplad länderin-formation som är extremt svår för en sökande ellerdennes ombud att bemöta. Handläggningstidernasaknar rim och reson. Dessa utdragna processer driverfram ett lidande och skapar kostnader på lång ochkort sikt som är helt onödiga. Integrationen försvårasavsevärt för som blir ett mer eller mindrepassivt väntande på en förläggning.För det tredje är själva väntan ibland riktigt sorg-lig. Inte minst barn stuvas in som på underdi-mensionerade flyktingförläggningar där den socialamiljön inte kan bli annat än katastrofal. Skrämmandeär perspektivet att om svenska barn hade vistats i enbråkdel av denna s.k. miljö skulle den svenska pojkeneller flickan ha blivit omhändertagen avsociala myndigheter.Jag kan dock vittna om att de ungdomar som harkommit till det särskilda boende som Migrationsver-ket har ordnat i har kommit till något bättre- hyfsat vettiga lokaler, fokus på aktivitet och enganska bra, inte för stor grupp. Det är trist att dettakan ske först sedan allvarliga missförhållanden haravslöjats på annat håll.Ansvarsfördelningen är helt avgörande om manska kunna göra ett bra jobb. Myndigheter som hukareller skyller på varandra ska byta chefer. Här krävsraka rör och tydliga ansvarsfördelningar där statenhar kvar det yttersta ansvaret för migrationspolitiken,inklusive de ensamkommande barnen. Men det måsteockså finnas kompetens vad gäller språk, stöd ochvård runt dem som kommer hit. Här gäller det att setill att det finns avtal med alla kommuner som upp-fyller detta, framför allt de kommuner där det finnsförläggningar.Vidare är systemet med en god man, som vi hardrivit fram via , värt att utveckla och fram-för allt utvärdera. Det är därför glädjande att en sådansignal har kommit från barnminister ,som har konstaterat att många av dessa goda män harväldigt många barn att se till. Det kanske inte är såkonstigt att de inte kan göra ett riktigt bra jobb när dehar för mycket att göra.Vi har också berört de framsteg som har gjorts närdet gäller skola, vård och omsorg för dessa barn påflykt. Men det hjälper ju inte långt när det görs såmycket fel när mankommer hit och hamnar på en förläggning.Några har berört det här med integrationen, somär sorgesam. Här krävs det en kraftsamling av en nyregering. Detta är det första fokus en ny regering skaha efter valet.Herr talman! Migrationspolitiken i inomramen för EU-samarbetet kräver ett nytt fokus, nyatag och ett större engagemang. Detta har tyvärr intekunnat skådas hos den sittanderegeringen. Men jag är full av förhoppning om att detnytillträdda statsrådet kan göra nå-gonting åt saken.Jan O har rätt när han säger att barnensom kommer hit på flykt först och främst är barn.Men jag hoppas att vi också är överens om att ansva-ret för hur dessa barn har det till syvende och sist ärJan O Karlssons.Anf. 80 ():Herr talman! Jag lyssnadepå kulturdebatten före den här debatten. Jag tycker attdet är ett bra sätt att förbereda sig för debatt. Jagfastnade då för denna mening: Alla ungdomar har rättatt delta i det konstnärliga och kulturella livet. Dåtänkte jag: Det var kanske de svenska ungdomarnaman talade om. Hur många barn av de flyktingar somkommer, ensamma eller andra, speciellt de på Carls-lund som vi nu har pratat om, är med i det konstnärli-ga och kulturella livet?Det var vackra ord från migrationsministern. Jaghåller i alla fall väldigt mycket med om att vi inte skasäga barn eller asylsökande utan välja barn först ochfrämst. Det var skönt att höra det.Vi kan inte förutse antalet asylsökande, säger mi-nistern, utan vi måste ha en viss flexibilitet. Då ef-terlyser jag att också ska ha enliten flexibilitet. Det har ju visat sig att finansen haren lägre prognos över antalet asylsökande än vad t.ex.Migrationsverket har, och det känns inte alls bra.Sedan frågade ministern vad vi ska göra med debarn som inte får vara kvar. Jag har väldigt svårt attföreställa mig att det över huvud taget ska gå attskicka ut något ensamkommande barn, för det vardem det handlade om. Om det nu skulle komma framnågonting sådant måste det ha föregåtts av en väldigtnoggrann utredning. En sådan utredning ska startaförsta dagen, med hela batteriet av psykologer, kura-torer och alla som över huvud taget kan hjälpa till ochprata med barnet alldeles från början. Och hur ska viha råd med det när vi inte ens har skolsköterskor ochpsykologer på skolorna och när BUP har årslångaköer? Det här är ett problem.Ministern sade att man hade gjort många bra sa-ker. Jag tog med mig några utredningar och kolladelite. Vi har Barnets bästa, och där var det mångavackra ord. Sedan finns det en strategi för att för-verkliga FN:s konvention om barnets rättigheter iSverige - det finns förresten flera sådana - där detstår att så här ska vi göra. Den jag håller i här är från1998.När jag var ny i hade jag en bibel. Denheter Det gäller livet. Det är barnpsykiatrins betän-kande. Den var så himla bra. Där fanns så mångakonkreta och bra förslag, även om flyktingbarn. Denvar så bra att man lade den under mattan. Det harfrågats : Vad hände med det betänkan-det? Varför blev det ingen proposition? Jag vet varfördet inte blev det. De konkreta förslagen är bra men dekostar pengar.Sedan kom det en skrivelse, Barn här och . Jagskrev en motion på den därför att det var för lite kon-kreta förslag. Då var man lite för rädd att ta tag ikonkreta förslag därför att sådant kostar pengar.Jag var också själv med i en utredning om barn-misshandel. Det var en bra utredning, och vi kommed bra förslag. Vi hade väldigt god kunskap tillhjälp. Men när vi kom till kapitlet som handlar omvad det får kosta stod det klart att det ska ske inombefintliga ramar, inom kommunens ramar, inomlandstingets ramar. Det var precis samma sak där.Jag fick veta en sak då som jag hade misstänktmen som jag inte var alldeles säker på. Man tror i dethär upplysta samhället, där vi har så mycket TV ochinformation, att kunskaperna om barn i allmänhet blirbättre och bättre. Men så är det inte. har allmänna kunskaper om barn försämratsdärför att man har dragit ned på undervisning på t.ex.barnavårdscentralerna. Det bekräftade både ClaesSundelin, barnhälsovårdshuvudläkare, och den fors-kare inom barnavård som var med.Sedan har vi ansvarsfrågan. Det fanns en gång enradiodoktor som hette . Hanskrev en bok om mobbning. Sådana problem som tvistade om vems ansvar det var kallade han föransvarsutspädning. Det tycker jag är ett bra ord näransvaret bara sprider ut sig så här. Jag tycker inte attMigrationsverket eller kommunerna ska tvista omvem som ska ta ansvaret. Det är en självklarhet att deska hjälpas åt med det ansvaret. Det är både riksda-gens och regeringens sak att tala om det.Vi måste ha bättre handläggningstider på . Vi i bestämde oss i går kvällför att i tilläggsbudgeten strida för att Migrationsver-ket ska få de extra 75 miljoner som de begär för enbättre handläggning. Det hoppas jag verkligen att allaställer upp på.Jag har varit på många konferensen om barn ochungdomar. Jag brukar kalla dem för tomtebloss. Dåplötsligt pratar man om och allasaker som man ska göra i förebyggande syfte förbarn. Dagen därpå är det borta. Det är precis somtomtebloss, också.Ulla pratar om portalparagrafen, bar-nets bästa. Men den har tyvärr blivit lite urvattnad. Vifår lov att ta till andra paragrafer, t.ex. utlänningsla-gen 12-15 §§ som handlar om barns rätt att bli hörda.Jag har svårt att förstå att inte vuxna begriper attdet lönar sig att investera i förebyggande. Toyotafab-riken, som gör bilar, förstår det. Man kollar noga allabilar för att det inte ska bli några problem i framtiden.Men om det handlar om människor, om barn, gör videt inte.Thomas var sakkunnig i barnkon-ventionsutredningen. Han sade så här: Det måstesynas i budgeten att vi menar allvar med barnetsbästa. Håller ministern med om det? Det måste synasi budgeten att vi menar barnets bästa.Anf. 81 Statsrådet ():Herr talman! Jag uttryckte i något av de TV-program som sänts en oro för att det skullebli en uppblossande diskussion kring flyktingbarnen.Jag hör nu att jag inte behöver vara orolig. En av demycket starkt positiva upplevelser jag har av den härdiskussionen är att jag tror att det kommer att bli enuthållig diskussion om detta. Jag tror också att denkommer att avkasta en hel del resultat.Jag vill till att börja med helt bekräfta påpekande. Jag valde att ge den omedel-bara lägesrapporten om därför att jag somen relief till debatten ville ge kammaren lite informa-tion om hur responsen har varit på den här diskussio-nen. Men jag vill självfallet bekräfta att det inte ärnågon idyll vi har att göra med på de övriga förlägg-ningarna. Jag är inte heller övertygad om att sammasnabba respons har ägt rum där. Men det kommer jagatt kontrollera.Jag lovar att jag ska be-skriva de initiativ som förbereds medan jag fortfaran-de har repliktid kvar. Det var inte därför jag inte gavbesked. Som lite grön i uppdraget hade jag lite svårtatt kontrollera tiden i mitt första inlägg.Jag vill först direkt beröra två saker som AlfSvensson tog upp. Den ena handlar om segregationenoch rapport . Jag delarnaturligtvis helt de iakttagelserna. Jag skrev själv 17böcker i ämnet 1990 i den s.k. Storstadsutredningenoch kan konstatera att vi i den samhällsutveckling vihar haft har fått fortsatta och fördjupade pro-blem. Det bekräftas i och Integrationsver-kets utredningar. Det jag befarade var att om man integrep in i storstädernas förortsområden då, alltså1990-1991, skulle detta frysa fast i samhället. Jagbefarar att det delvis har besannats i iaktta-gelser.Får jag sedan vad beträffar iaktta-gelser om barnläkarnas skrivelse och om det civilasamhället säga att jag helt delar hans uppfattning.Johan var också inne på det här så detta ärdelvis ett svar även till honom.Ingela har berört detta, och vi har diskute-rat det. Vad vi talar om är ett slags faddersystem.Många andra länder har det. Vi tror alltid att vi ärförst, men det är vi . Jag delar helt AlfSvenssons synpunkter på att vi med statens hjälp skaförsöka bygga upp ett faddersystem så att flykting-barnen har någon. Det är precis som alla här har sagt;de har ju inga föräldrar. Det de har är ,men om vi kunde ha någon emellan ochbarnet skulle det vara en fadder. Därför hade jag föravsikt att i dagens diskussion allmänt föra upp denhär idén. Men eftersom nu har gjort detvill jag bara å mina och vägnar anslutaoss till detta. Vi kommer att arbeta efter den idén, ochvi har ett möte med föratt börja utveckla den här tanken. Vi får återkommatill detta. Jag tycker att det är en mycket positiv ochkonstruktiv tanke.Jag ska sedan snabbt gå in på vad vi tänker oss närdet gäller ansvarsfördelningsfrågan. Jag går inteigenom alla uppgifter som man har i den nuvarandelagstiftningen, därför att problemet är inte det. Pro-blemet är först och främst att det finns oklarheter, ochdet gäller framför allt begreppet vistelse i kommun.Men det jag vill göra nu är inte bara att säga vadvi måste göra - var också inne på detta- utan vad vi kan göra. Det positiva med barnläkarnasskrivelse var att den tog fram att det är så mycket vikan i det här landet. Vi måste kartlägga detta. Vimåste gå igenom ansvars- och lagstiftningsfrågan ochgöra nödvändiga klarlägganden, t.ex. vad gäller vis-telse i kommunen, så att vi får detta alldeles tydligtoch, precis som den senaste talaren anförde, får framsamarbete.Jag är säker på att spänningarna kan bli ganskastora. Det är därför vi har valt den här formen. Jagåterkommer till det i mitt nästa inlägg. Det är därförvi, innan vi spikar regeringsuppdraget, och det kan taen vecka till, vill ha en överläggning med alla deberörda verkscheferna, , och de statsråd som är ansvariga fördetta. Då kommer det ett förslag. Vi ska under vårenlägga fram hela detta förslag till konkret handling.Jag återkommer med ytterligare preciseringar.Men låt mig påpeka att när det gäller det som UllaHoffmann och flera andra har sagt om de botemedelsom ska anbringas är det intensiteten ochkraften vi talar om. Det finns en väldig enighet omvilket fokus vi ska ha, vilken inriktning vi ska ha ochvilka resultat vi ska nå.Anf. 82 ():Herr talman! Det verkar som att vi i debatten ärfullständigt överens om att utlänningslagen stadgar ettansvar för , att socialtjänstlagenstadgar ett tydligt ansvar för kommunerna och attportalparagraferna i dessa lagar bygger på barnkon-ventionens artikel 3. Där framgår det att det vid allaåtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentligamyndigheter eller privata institutioner, ska barnetsbästa komma i främsta rummet.Har , och re-geringen agerat så att man har satt barnets bästa ifrämsta rummet, eller har man satt sin egen prestige ifrämsta rummet?Det talas här om den stora invandringen och detökade antalet asylsökande. De var 15 000 förra året.Det är inte så förskräckligt mycket folk. Det kan varamånga för en liten kommun, men det är ändå hanter-bart.Antalet ensamma asylsökande barn , mi-na vänner, var 416 stycken. 416 stycken barn komensamma till och sökte asyl . Ska viinte kunna ta hand om 416 stycken människor under18 år? Det är för mig helt ofattbart.I veckan har många ringt. Bl.a. ringde Magdalenafrån och sade att hon hade pratat med sinman. Hon hade precis samma inställning som flerahar haft här i debatten. Man blir känslomässigt berördnär det handlar om barn i denna situation. Alla barnlängtar efter sin mamma. Alla har längtatefter sin mamma. Det är ett bra uttryck som får en atttänka till.Magdalena sade att hon och hennes man driver ettjourhem. De kan ta hand om några stycken. Hon ärinte ensam. Flera har ringt. Men jag pratade särskiltlänge med henne. Hon sade att hon hadeförsökt att ringa för att erbjuda sintjänster så att de åtminstone kunde ta hennes telefon-nummer om hon skulle behövas. Hon fick inte tag pånågon människa som kunde ta emot detta erbjudandeom att ta hand om några stycken av de 416 ensammaasylsökande barnen som kom !