prot · GQ0912 · 2002-11-06 00:00:00 — Det trorvi är en väldigt viktig faktor för att man ska kunnakänna att man uträttar ett bra jobb. Naturligtvis be-hövs också vidareutbildning och sådana saker somgör att människor känner att de kan utvecklas i sittarbete. Det är egentligen en skandal att vi inte tar tillvara alla de människor som har en utländsk vårdut-bildning och som arbetar inom andra yrken.Det har varit intressant att läsa och höra socialmi-nisterns senaste funderingar kring framtidens sjuk-vård. En del kan vi nog tycka är ganska bra. Jag tyck-er att det är ganska intressant med utvecklingen avsamarbetet inom EU. Vi har också tagit upp det i vårsjukvårdsmotion. Jag har en fråga till undrar om han har funderat något på finansie-ringsfrågan. Där kan jag se vissa problem.Ett annat problem som också finns är hur det skabli landstingens planeringsansvar. Kommer det attförändras? Kan man se några lösningar på detta? Jagskulle vara glad att få svar på det.Anf. 114 Socialminister () replik:Fru talman! När för förstagången diskuterade de domar som var klara, det villsäga i första hand den här Kohll- och Deckerdomen,fanns det en omedelbar reaktion från samtliga EU:smedlemsstater att man skulle motverka det som kallasför cross-border care. I stället skulle man kräva enändring av traktatet.Den fortsatta diskussionen har lett till en annanhållning - och där har jag bidragit - nämligen att vibör vända på diskussionen och fråga hur långt vi medett väl fungerande sjukvårdssystem som ger vård pålika villkor i stället kan utveckla den internationellavården.Nu har det tillsatts en arbetsgrupp kring detta somjag har förmånen att ingå i. Vi har vårt första sam-manträde . Vi vet inte riktigt hur långt mankan komma. Problemet är dels de nationella finansie-ringssystemen som vi måste försäkra oss om, dels attvi måste vara säkra på att den vård man får håller enhög kvalitet. Jag har inget riktigt bra svar på KerstinHeinemanns frågor, men det är dem vi ska diskutera.Jag hoppas kunna få återkomma och redovisa hur dehär diskussionerna går. Men att bejaka ett internatio-nellt samarbete för patienternas och sjukvårdens bästaär ju en bättre väg än att försöka förhindra en utveck-ling där man söker vård i andra länder.Anf. 115 vice talman ():Fru talman! Jag kan helt hålla med om det. Vi serockså gärna en utveckling av ett samarbete, kanskeinte minst när det gäller den högspecialiserade vår-den. kanske inte varje land kan ha resur-ser för denna. Vi hade tidigare ett samarbete till ex-empel om hjärttransplantationer som vi inte kundegenomföra själva. Det var ganska mycket bråk ochkrångligheter omkring detta, vilket jag minns en delav.Jag tror inte att en massa människor kommer attåka ut i , men om utvecklingen skulle fortsättaoch betydligt fler skulle söka vård där, åtminstone inäraliggande länder, kan det uppstå vissa problem förlandstingen att planera sin sjukvård så som de enligtlag är skyldiga att göra . Det gäller här problemsom man utan att för den skull stoppa upp arbetet börta sig en ordentlig funderare på.Anf. 116 HANS ():Fru talman! Jag skulle vilja ta upp ett problemsom jag har stött på under senare åroch som gäller långtidssjukskrivna personer. Detfinns långtidssjukskrivna som länge varit anställdahos en arbetsgivare men vilka intefått möjlighet till retroaktiv sjukpenning. Jag tyckeratt detta är en väldigt viktig fråga. De som drabbatsav långtidssjukskrivning drabbas en gång till när deinte får del av retroaktiva lönehöjningar.Man har förklarat för mig att det här beror på enlagtillämpning från försäkringskassornas sida. Da-gens system slår ytterligare en gång mot de här per-sonerna.Jag tycker att detta är mycket allvarligt och enviktig fråga att ta upp. Handläggningen behöver sesöver och stärkas upp.Tack för ordet, fru talman!Anf. 117 ():Fru talman! Barn har rätt att vara barn och att ut-vecklas i den bästa trygghet som vuxenvärlden kanåstadkomma. Vi vet dock att tiotusentalskvinnor misshandlas av sina män och att det i mångaav dessa hem finns barn - barn som inte kan få enblund i ögonen när misshandeln pågår.Upprepade gånger har dessa barn tvingats bevittnaatt deras mammor utsatts för hot och våld, upplevel-ser som sätter djupa spår i barnens psykiska hälsa ochutveckling och somger mardrömmar, otrygghet och skuldkänslor. Ävenom barnen kryper under sängen, drar täcket överhuvudet och håller för öronen så når slagen fram.Barn tror ofta att de är ensamma om att ha det så här.Inte bara de kvinnor som utsätts för misshandel bliroffer utan också deras barn. Att vara vittne till våld ärockså att vara utsatt för våld.Barn blir alltså vittnen till våld i sin egen familj,men de är ju inte bara vittnen till våld utan de blirockså själva utsatta för våld. Det är inte ovanligt attdessa barn blir nästa generations förövare.Fru talman! Det finns ingen statistik över hurmånga barn som ser sin mamma misshandlas, men deär tyvärr förskräckande många. I ett civiliserat sam-hälle borde antalet vara noll. Hemmet ska kunna geden trygga tillvaro som ett barn så väl behöver undersin uppväxt, men i stället utsätts en del barn direkteller indirekt för fysisk eller psykisk misshandel därden ene vuxne misshandlar den andra. Dessa utsattabarn borde få tillgång till stödperson.Enligt artikel 19 har barnrätt att skyddas både mot fysiskt och mot psykisktvåld. Grundprincipen i konventionen är att barnetsbästa ska stå i centrum. Barn som bevittnar våld i sinfamilj har rätt att få hjälp, men vi vet att det finnsbrister i det avseendet. Därför måste både polis ochhälso- och sjukvård rutinmässigt fråga om det finnsbarn i de hem där kvinnor misshandlas. Utsatta barnhar rätt att få bättre skydd än de får . Alla barnska naturligtvis ha rätt till ett gott skydd.Det är nödvändigt att lyfta fram de barn som väx-er upp i misshandelsmiljöer och blir vittnen till våld.Barn måste få bekräftat att det som hänt verkligen harhänt. Ofta tror barn att det är deras fel att föräldrarslåss. Det gäller att lyfta ansvaret från barn till devuxna.Men vem ska man vara lojal mot när den ene för-äldern ibland blir som förbytt? Får man älska en pap-pa som slår mamma? Hur kan en snäll vuxen lekkam-rat förvandlas till en våldsam person, som hotar ochmisshandlar? Allt det här är förvirrande och mycketsvårt att förstå för barn och även för oss vuxna.Barn som växer upp i familjer där våld förekom-mer flyr ofta in i en fantasivärld för att stå ut ochkunna överleva. Dessa barn har inte valt sin tillvarooch kan inte ta sig därifrån men far oerhört illa av attbara vara där.Fru talman! I juridisk mening är dessa utsatta barninte offer men tar oerhörd skada i sin utveckling. Demåste få hjälp med att läka sina sår. Det är viktigt attett samhälle tar hand om brottsoffer, men barnpsyki-atrin har långa köer, och det har i många fall varitomöjligt att ens få ställa sig i kö, om mamman ochbarnet saknat fast adress. Här behövs konkreta åtgär-der för att stärka barnens rättigheter.Enligt rapporten och pilotstudien som be-vittnat våld mot mamma är det ovanligt att barn varsmammor misshandlas uppmärksammats och fått stödav omgivningen. I stället är det mamman som fåttbarnets tröst. Barnets upplevelser har mycket sällanberörts.Skulle de inte vara rimligt att begreppet brottsof-fer skulle utvidgas till att omfatta dessa utsatta barn?De är ju offer för brott - brott begångna av den somborde vara den störste beskyddaren. Samhället måstevara starkt när ett barn behöver stöd och hjälp.Fru talman! I en interpellationsdebatt har det nyastatsrådet sagt att en kartläggningbehövs, men det räcker inte. Anser inte ministern attdet behövs konkreta åtgärder för att dessa utsatta barnska få en tryggad tillvaro med god hälsa?Anf. 118 ():Fru talman! Vi är nu så pass få i salen att jagtänkte passa på att tala om någonting som jag brinnerväldigt starkt för, nämligen de oskyddade barnensrätt. Det gäller barn som befinner sig i skilsmässoreller separationer, situationer som är väldigt svårabåde för barnen och för de vuxna.Jag har skrivit en motion om detta, och jag tänkernu pröva en okonventionell metod eftersom vi är så fåhär inne. Om ni inte gillar motion nr So67 kan ni buanu. Jag ber er också att ta ett djupt andetag, ta upp ettpar barnglasögon som ligger i bänken och sätta på erdem. - Jag ser en som gör det.De här barnglasögonen är imaginära och visar vil-ket sinne ni har. Vad händer när ni sätter på er dem?Jo, ni får ett helt annat perspektiv. Det är svårt attvara liten och göra sig hörd. Vi kan väl alla vara tack-samma för att vi inte behöver var sitt ombud som förvår talan.Problemet för barn som hamnar i en skilsmässo-situation är att de inte alltid lyckas göra sig hörda.Föräldrarna befinner sig i känslostormar och klararinte att skilja mellan vad som är barnets bästa och vadsom är en ljuvlig hämnd mot den före detta partnern.De allra flesta föräldrar klarar att lösa de här pro-blemen och få till stånd en dräglig situation för sinabarn även framgent, men det finns barn som blir väl-digt lidande i skilsmässo- och separationssituationer.Jag skulle vilja att man undersökte möjligheterna attinföra juridiskt ombud för barnet. Det finns möjlighetatt få juridiskt ombud förordnat när en tvist uppstårmellan föräldrar om umgänge och sådant, ett ombudsom företräder respektive förälder, men ingen före-träder barnet.Jag tror att ursprungstanken var att de juridiskaombud som företrädde mamma och pappa skulle tittapå hur den samlade situationen för barnet såg ut, mendet fungerar de facto inte så. Det är svårt för ett om-bud för endera parten att företräda även barnet. Jagtror alltså att man skulle titta på att införa ett juridisktombud för barnen.Vi har lagstiftning. Vi har där detstår väldigt fina saker om barnets trygghet, rätt tilltrygghet och rätt till båda föräldrarna. Vi har FN:sbarnkonvention som säger mycket fina saker om vadbarnen har rätt till. Vi har också barnets bästa somväldigt många talar fint om, men som sagt: När manhamnar i en känslostorm är det väldigt svårt att seriktigt klart vad som är barnets bästa och att göraskillnad på vad som står en själv närmast och vadsom är barnets bästa.Det behövs någon som bevakar barnets rättighe-ter. Det behövs också en samlad dokumentation övervad det finns för rättigheter för barnen. är det härspritt, och det finns ingen ordentlig dokumentationförutom som inte alltid följs.Jag tror att man måste upprätta en barnrättspolicyeller, som min kollega har gått ut ochsagt: Man kanske skulle titta på att införa en barn-balk, som alltså utgår från barnperspektivet från bör-jan.Alternativen är många, och jag tror att man måstese över detta. Det är många barn som lider , somhar sömnproblem, viktproblem och alla möjliga for-mer av svårigheter att växa upp. Om vi inte vågarfråga barnen hur de mår, hur ska vi då kunnamöta deras blickar ? Vilka konsekvenserfår det för hela samhället och framtiden?Anf. 119 ():Fru talman! På samma tema som föregående tala-re, , skulle jag vilja börja med att citeraBarnkonventionen om barnens rättigheter, artikel 27,punkt 1. Där står det: "Konventionsstaterna erkännerrätten för varje barn till den levnadsstandard somkrävs för barnets fysiska, psykiska, andliga, moralis-ka och sociala utveckling." Det tycker jag är en för-nämlig artikel att ta till utgångspunkt för allt arbetesom gäller att gynna barn på alla sätt i ett samhällesom Sverige.Alla har vi ju tron att barn i jämfört medett antal andra länder har det bra, och det äger ju sinriktighet. Men jag tycker att vi också ska notera ettantal larmklockor av socialdemokratisktstyre om vart det bär hän. Jag tycker att det är trendensom är det allvarliga, det verkligt oroande.Rädda Barnen redovisade i en studie i mars i årgenom professor att 345 000 barn iSverige finns i fattiga familjer. Begreppet "fattiga"kan man alltid diskutera, men det var deras definition.Det är ungefär vart femte barn. Nästan hälften avdessa barn har utländsk bakgrund.Beträffande hälsa bland barn i finns rap-porten Elevhälsa, en enkätundersökning som gjordes imaj bland skolsköterskor, skolpsykologer och skolku-ratorer. Den redovisar att av de tillfrågade hadeden uppfattningen om elevernas hälsotillstånd att deansåg att elevernas psykiska hälsotillstånd är sämrenu än . av de tillfrågade ansågockså att andelen elever med övervikt, påtaglig stress,koncentrationsproblem och problematiska familjesi-tuationer har ökat jämfört . Allahar vi tagit del av ett otal andra vittnesbörd från en-skilda aktörer som kommer i kontakt med barn ochsom på olika sätt är engagerade i deras villkor, och devittnar alla om ökad stress, nyfattigdom, oförmåga attkomma åt mobbning i skolorna, en accelererandedrogkultur och en ökad tolerans ochnonchalans även för narkotika.I kommunerna vet vi att institutionsplaceringarnaav barn och ungdomar ökar till följd av ökandedrogmissbruk, kriminalitet, psykiatriska bekymmeroch en problematisk familjesituation, inte minst isamband med skilsmässor. I många kommuner ärdubbelt så många beroende av socialbidrag som . Hur kommer det att bli för dessa social-bidragsberoende, och för många människor som leverpå den ekonomiska marginalen, om konjunkturernavänder nedåt och efter att vi har sett en ny kommunalskattehöjarvåg gå fram över landet ?Handikapporganisationerna berättar med stigandevrede om att det är allt tuffare och en ständig kampatt få det lagen anger inom till exempel LSS-områdetför funktionshindrade barn och ungdomar. En av demest besvärande köerna inom hälso- och sjukvårdenär kön till BUP, barn- och ungdomspsykiatrin.Familjeminister har angett att hon äroroad över de ökade klassklyftorna i ochlovar att följa utvecklingen noga. har socialmini-ster gått, förstår jag, men en ny ministerfinns på plats i form av , och frå-gan bör då ställas till honom: Är du något mer änoroad över utvecklingen, som harangett? Är du också färdig för nästa steg, nämligen attbörja göra lite mera verkstad av hur barn har det iSverige? Det räcker ju inte med att vara orolig. Vimåste också komma till ett helt annat görande runtomi kommunerna i Sverige.Verkstad som har betydelse för barn i riskmiljöbedrivs i familjerna, som alla vet. När föräldrarna interäcker till i olika sammanhang är det kommunernasom måste ta vid och komplettera. Det är enormttungt att ersätta föräldrarna, men man bör ändå sökakomplettera föräldrarna med de förluster som barnethar gjort.Det är hög tid att visa föräldrarna förtroendet attde är de bästa och viktigaste drog- och brottsförebyg-garna. Det vi fortfarande ser från vänstersidan isvensk politik är motsatsen, nu senast visad i sam-band med maxtaxan i barnomsorgen. Överheten vetbäst hur varje familj ska leva i och hur manska ta hand om sina barn. Föräldrar är människor sominte vet bäst själva. De behöver överhetens guidning- den s-märkta guidningen.Det offentliga via kommuner och landsting kanaldrig ersätta den resurs som föräldrarna utgör. Därtillär det så att maxtaxan försvårar för kommunerna attbistå de föräldrar som inte räcker till för sina barngenom att kommunerna har blivit tvungna att medfi-nansiera maxtaxan, och med den ekonomiska presssom kommunerna är utsatta för har det resulterat istörre barngrupper och färre personal per barn i barn-omsorgen. Fler barn per vuxen försvårar möjligheter-na till insatser för utsatta barn.För att nå fram till barn som har olika bekymmermed sorg, med förluster, med övergrepp och annat,fordras att någon vuxen har tillräcklig tid för attetablera en relation till barnet. Många kommunersliter hårt med att på olika sätt nå utsatta barn i olikariskzoner. Var finns förståelsen och stödet hos väns-tersidan för kommunernas arbete? Var finns program-stödet och stimulanspengarna för olika åtgärder? Närkommer det helhjärtade stödet för föräldrarnas avgö-rande och viktiga insats för barnen?Anf. 120 ():Fru talman! Även jag tänker tala om barn. Detfinns många barn i som har det bra.Många har en god hälsa och goda möjligheter till ettrikt liv, men det gäller ju som sagt inte alla barn.Det är ju som föregående talare sade: 345 000barn lever i fattigdom. Men vi ska också konstateraatt under föregående mandatperiod, mellan 1998 och2002, så vände vi trenden. Från det att antalet barnsom finns i hushåll i relativ fattigdom har ökat från90-talets början så bröts den trenden . Men det räcker inte, för fortfarandeär det ett förfärligt stort antal som lever under bistraförhållanden. Vi måste också konstatera att klyftornamellan olika barn i samhället har ökat.1990-talets besparingar drabbar i stor utsträckningbarnen och deras familjer. Sedan har konjunkturenförbättrats. Det har inneburit att standarden har för-bättrats för många men inte för alla.Barn som växer upp med arbetslösa eller ensam-stående föräldrar har inte fått del av standardförbätt-ringen. I stället visar det sig att skillnaderna har ökatmellan olika hushållstyper. Barn som levde i hushållmed ensamstående föräldrar 1999 har lägre in-komst än vad motsvarande grupp hade 1991. Under90-talet levde av barnen i familjermed inkomster under socialbidragsnormen under merän . Det här är siffror att ta ett ansvar för.Under föregående mandatperiod gjordes en deloch trenden bröts. Vi förstärkte bland annat social-tjänstlagen. Men om vi ska kunna fortsätta arbetet föratt nå de här barnen finns det ytterligare några sakersom ska göras. En del gäller just socialtjänstlagen.Det handlar bland annat om att se till att vi inte mins-kar socialbidragen när vi genomför generella barnbi-dragshöjningar. minskar nämligen föräldrarnasförsörjningsstöd när barnbidraget höjs. Det betyderatt redan utsatta barn inte får del av den ökade välfär-den på samma sätt som andra barn.Vi menar att det är viktigt att vi nu ändrar i soci-altjänstlagen så att barnbidragen undantas från social-bidragsnormen, så att kommande barnbidragshöj-ningar kommer alla till del, även de fattigaste hus-hållen.Vi menar också att familjer inte ska ha reduceratbidrag på grund av att ungdomar i familjen exempel-vis sommarjobbar. Vi vet att föräldrarnas försörj-ningsstöd reduceras när barn i hushåll som levermed socialbidrag får ett sommarjobb.Vi säger också att det är viktigt att FN:s barnkon-vention ska tillämpas vid alla beslut som socialtjäns-ten tar. har gjort en uppföljning avbiståndsbeslut. Den visar att man i av alla beslutinte har vägt in barnets bästa. Det är viktigt att mangör ändringar så att barnets bästa också genomsyrarsocialtjänstens arbete.Det handlar också om andra åtgärder. Det handlarom att höja bostadsbidrag och underhållsstöd. Det ärträffsäkra instrument om vi vill hjälpa de här hushål-len där så många barn framlever sin barndom i fattig-dom.Hittills har vi haft svårt att få gehör för våra för-slag. De borgerliga partierna talar om bidragsberoen-de när vi talar om vikten av att förstärka de här fa-miljernas ekonomi. Socialdemokraterna talar ofta ommarginaleffekter. Det här är vuxenvärldens diskus-sion.För att förhindra att de här barnen fortsätter attbetala priset för att en vuxenvärld diskuterar om dethandlar om bidragsberoende eller marginaleffekterkrävs i stället att vi samlar oss och genomför åtgärdernu. Glädjande nog är vi också överens med regering-en och om att rikta åtgärder mot de härbarnfamiljerna . I det så kallade121-punktsprogrammet har vi kommit överens omdet. Det kan handla om bostadsbidrag, underhållsstödoch kanske om fria läkemedel.Vad vi inte har fått gehör för är förändring-arna i socialtjänstlagen. Vad säger då vår nya ministerMorgan ? Är beredd attvidta åtgärder för att säkra att även barn som lever ihushåll med socialbidrag får del av framtida barnbi-dragshöjningar? Är beredd attvidta åtgärder så att barn som sommararbetar fårbehålla en del av sin inkomst? Är att vidta åtgärder så att barnens bästa vägs innär fattar beslut om bistånd? Det ärangelägna frågor, och jag hoppas att har möjlighet att lämna svar på dem.Anf. 121 Statsrådet ():Fru talman! Det är inte värdigt en välfärdsstat attden som fastnat i missbruk inte får vård. Det är intevärdigt en välfärdsstat att det finns barn som är räddaför att gå hem från skolan ,rädda för vad pappa ska utsätta dem eller derasmamma för . Det är inte värdigt en väl-färdsstat att människor tvingas somna på en parksof-fa.Väljarna gav oss folkvalda ett tydligt uppdrag.Väljarna sade: Vi är trötta på egoism och växandeklassklyftor. Vi avvisar systemskifte och privatise-ringar. Vi vill ha en välfärdsstat byggd på skattefi-nansiering och demokratisk styrning där välfärdenfördelas efter behov och inte efter betalningsförmåga.Så var vårt uppdrag.Väljarna sade: Återupprätta välfärdsstaten, menkanske inte i detalj på alla sätt som man har haft tidi-gare. Vi vill ha en modern välfärdsstat som likvälklarar av att leva upp till de stolta värdeord som denska byggas på: trygghet, solidaritet, rättvisa, jämlik-het.Detta synsätt och uppdrag har satt spår i regering-en. Regeringsombildningen innebar att Socialdepar-tementet stärktes. Det var en tydlig signal om att viavser att sätta välfärdspolitiken i centrum, välfärds-politiken i bred mening. Det handlar naturligtvis omde stora verksamheterna: sjukvården, äldreomsorgen,barnomsorgen och skolan. Det handlar naturligtvisom våra försäkringar, pensioner och bidrag men ock-så om socialpolitiken i snävare mening, nämligen denpolitik som syftar till att hjälpa de människor som hardet allra svårast i samhället: de som fastnat i miss-bruk, hemlöshet, barn och ungdomar som far illa.Väljarna sade: Välfärden för alla måste gå föreskattesänkningar för ett fåtal. Det gäller också denegentliga socialpolitiken - den som söker hjälpa barnsom far illa, ungdomar som håller på att hamna ikriminalitet, missbrukare som tvingas jaga pengardag efter dag, ofta via brott, tiggeri eller prostitutionför att finansiera sitt missbruk, människor som tving-as sova på parksoffor och i trappuppgångar.Socialtjänsten är central i det avseendet. Vi hartalat mycket om vård, skola och omsorg under valrö-relsen, och det har varit rätt. Men kanske har vi oftaglömt att välfärdsstaten ska återupprättas för alla. Omden ska återupprättas för alla måste också social-tjänsten lyftas fram.Vi har bakom oss ett 90-tal då kommunerna fickallt mindre resurser som de sociala proble-men ökade. På många håll skars nedsamtidigt som ärendena samlades på hög. Socialsek-reterarna fick alltfler trasiga och utsatta människor atthjälpa - med ekonomiskt bistånd, med missbrukar-vård, med boende, med arbete och utbildning. Detparadoxala var att det sällan finns någon samhälls-ekonomi i sådana nedskärningar. När de anställdainom pressas till sitt yttersta hinner detill slut bara med det allra nödvändigaste, nämligenatt ge människor tak över huvudet för natten och matför dagen. Då hinner man inte gå till roten med detsom är själva problemet - arbete, utbildning, fastbostad, vård för sitt missbruk. Till det finns inte tidoch pengar. Det leder i sin förlängning till att social-bidragstagandet snarare ökar än minskar.Regeringen har satt upp ett mål om att socialbi-dragsberoendet ska halveras i förhållandetill 1999. Vi är på god väg med det. Antalet socialbi-dragstagare omräknat till helårsekvivalenter, som detheter på byråkratspråk, har minskat med påbara . Det hänger förstås ihop med att syssel-sättningen har ökat men också med att bidrag ochförsäkringar förstärkts, till exempel i form av höjtbarnbidrag.Den generella välfärdspolitiken är förstås viktig.Den är grunden för socialdemokratins samhällsmo-dell. Men den måste kompletteras med riktade insat-ser för dem som har det allra svårast. Min poäng är attom vi ska lyckas uppnå målet om ett halverat social-bidragsberoende måste vi våga satsa på socialtjänstenframöver. Då måste vi ge alla de människor somarbetar i runtom i landets kommunermöjlighet att hjälpa människor med deras problemfrån grunden i stället för att bara betala ut socialbi-drag.Ibland ser man dessa samband mycket konkret. Isöndags läste jag i om Anderssom går på amfetamin och måste dra in omdagen för att finansiera sitt missbruk. Förra fredagenbröt han sig in i 15 bilar för att stjäla bilstereoappa-rater.