prot · GP0958 · 2002-01-25 00:00:00 — Den bygglovsplikt somfinns ger därför bara kommunerna möjlighet att på-verka lokaliseringen och utbyggnaden av masterna.När det gäller regeringens handikappolitik arbetarregeringen för att handikapperspektivet ska genomsy-ra alla samhällssektorer, så att samhället blir tillgäng-ligt för alla. I handikappolitiken ingår också att för-bättra bemötandet. Bl.a. får statliga myndigheter iuppdrag att integrera handikapperspektivet i sin verk-samhet, vissa lagar och föreskrifter ändras i syfte attstärka tillgängligheten och offentligt anställd personalerbjuds kompetensutveckling i frågor om bemötande.Regeringen har också gett vissa myndigheter påcentral nivå, som har ansvar för en samhällssektor, ettsärskilt ansvar för att de handikappolitiska målen skauppnås. Bland dessa myndigheter finns t.ex. Bover-ket, och . Dessaåtgärder kommer även personer som är elöverkänsli-ga tillgodo.Att förbättra tillgängligheten i det egna hemmetmed insatser utifrån den enskildes situation är frågorsom får handläggas av ansvariga hos kommuner.Rättsläget visar dock att elsanering inte settssom en stödberättigande åtgärd vid tillämpningen avlagen om bostadsanpassningsbidrag.För att öka kunskapen behövs bl.a. mer forskning.Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap,FAS, har i samband med omorganisationen av deforskningsfinansierade myndigheterna tagit överansvaret för frågor som rör forskning om elöverkäns-lighet. Rådet är , vid sidan av universitet, hög-skolor och , den huvudsakligafinansiären av sådan forskning i . , , har i sitt regleringsbrev för år2002 fått i uppdrag att ta fram en nationell strategi förstrålskyddsforskningen.Anf. 15 ():Fru talman! Jag tackar för svaret, även om detegentligen inte innehåller svar på mina frågor. Jag undrar vad de elöverkänsliga i landetkänner när de läser en del välvilliga ord från LarsEngqvist och sedan inser att de egentligen inte inne-håller någonting som är till hjälp för dem. I verklig-heten hamnar de elöverkänsliga utanför andra handi-kappgrupper när det gäller samhällets ansvar.Vi kan börja med orsaken till elöverkänslighet,där ministern helt frankt ordagrant citerar den s.k.RALF-rapporten. Jag undrar om kän-ner till att den rapporten är starkt kritiserad av såvälRiksdagens revisorer som Handikappombudsmannenliksom av alla elöverkänsliga. Den tar inte upp rönfrån de viktigaste forskningsprojekten som visar påproblemen. Den tar inte hänsyn till de 438 brev somskickats till utredningen. Erfarenheterna i de brevenborde betyda någonting.Breven finns hos , kan jag upplysaom. Jag har upprepade gånger frågat henne när ochhur regeringen ska bereda rapporten och fått någonsorts ickesvar av henne. används rapportenav myndigheter. Jag kan bara konstatera att detta inteär till någon hjälp för de elöverkänsliga.Regeringen beslutade också . Ibeslut nr 27 säger man: Det finns inte anledning atttro att ny sammanställning leder fram till annan slut-sats. Alltså gör regeringen ingenting med anledningav denna rapport. Det finns alltså ingetintresse av att analysera den kritik som har riktats motrapporten.Det är så tydligt att eftersom den här frågan utma-nar stora ekonomiska intressen, låter regeringen deelöverkänsliga sitta emellan, och det är inte försvar-bart.I min interpellation tar jag upp FN:s standardreg-ler angående människor med funktionsnedsättningar.Där framhålls att medlemsländerna har det ytterstaansvaret för att kunskap om levnadsvillkor för männi-skor med funktionsnedsättningar samlas in och spridssamt att stöd ges till forskning på alla områden inklu-sive det som är till hinder i deras liv. Jag kan konsta-tera att regeringen inte tar det ansvaret.Det finns kunskaper och erfarenheter, men rege-ringen vill inte ta dem till sig. Varför inte någon gånglyssna på de elöverkänsliga själva? Elrum i Skellefteåhar arbetat med elsanering och desseffekter. De ville träffa socialministern men fick nej.Man lämnar över frågan till myndigheter ochforskningsråd utan att ha någon som helst åsikt ifrågan. Det absolut viktigaste forskningsprojektetfinns på enheten för experimentell dermatologi påKarolinska Institutet, forskning på hud. De flestaelöverkänsliga har symtom på huden. Projektet fårinte en enda krona, trots att sakkunnigutlåtandensamfällt säger att detta är en viktig forskning avmycket hög kvalitet och att den bör få pengar. Han hänvisar till FAS. Soci-alministern hänvisar till FAS. Men faktum kvarstår:Forskningen får inga pengar.Hur ska kunskapen kunna ökas när någon forsk-ning inte kan ske? Ska de elöverkänsliga själva samlain pengar för att uppfylla regeringens ansvar?Jag vill ha svar på den frågan: Hur ska man bärasig åt egentligen för att öka kunskaperna, när de somvill öka kunskaperna inte får några resurser överhuvud taget?Det är de viktigaste frågorna jag ställer i det härinlägget till socialministern. Jag menar att det är attgöra det lätt för sig att hänvisa till myndigheter ochtill kommuner samt till rättsläget. Rättsläget visar attelsanering inte setts som en stödberättigandeåtgärd, säger . Jag vet det, men vadtycker socialministern själv? Har tagitnågot som helst initiativ för att se vad som hänt medde elöverkänsliga som elsanerat sina hus? Har soci-alministern visat något som helst intresse för de män-niskor som tvingats lämna sina hem och uppsöka enelfri miljö?Jag fortsätter med fler frågor i nästa inlägg, menjag vill ha svar på de här frågorna.Anf. 16 Socialminister ():Fru talman! Möjligtvis finns det en liten skillnadmellan och mig, och det är attjag söker svar på frågorna, eftersom jag inte har någrasvar. har kanske svaren, och detskulle vara intressant om hon kunde belägga trovär-digheten i de svaren.Problemet, och det är det som skildras i mitt svaroch av hela forskarvärlden, är att vi ännu inte harnågon alldeles entydig förklaring till de problem somelöverkänsliga har. Det är inte alls så att det inte be-drivs någon forskning. I själva verket är det så attforskningen kring elöverkänslighet är relativt ny - detgäller inte bara i utan också internationellt.Det handlar om kanske på sin höjd två årtionden somforskning har bedrivits seriöst.Men den allra senaste forskningsrapporten pre-senterades . Det var redovisade sin avhandling som handlar om hy-perkänslighet för elektricitet, symtom, riskfaktoreroch terapeutisk intervention. Opponenten på hennesavhandling var från ,och är på . Hon ärläkare, specialist på miljömedicin, och hon sägerockså - det är det väsentliga budskapet - att vi intehar någon förklaring till besvären.Detta är ett av problemen. Vi är alldeles medvetnaom att besvären faktiskt existerar. Ett antal människorkan visa att de har mycket stora bekymmer. Veten-skapen kan inte riktigt konstatera hur förbindelsernamellan elektromagnetiska fält och besvären ser ut ochvilken form av elektromagnetiska fält det handlar om.Detta är ett besvärligt läge för oss som är politisktansvariga. Om det fanns entydiga svar skulle det intevara några bekymmer, men så länge det inte finnsmåste man faktiskt försöka bidra till forskningen ochge forskningen en chans, och det görs. Det är bara detatt vi måste forska med utgångspunkten att vi skaförsöka hitta svaren, inte för att få svaren bekräftade.Då kan jag konstatera att när att handikappombudsmannen kritiserat är ju inte det riktigt sant. Handikappom-budsmannens utlåtande och kommentar handlade juom kommentarerna till försöket att skapa en konsen-suskonferens. En konsensuskonferens kan ju faktisktvara viktig för att alla som har olika hållningar ocholika förklaringsmodeller ska komma överens om vadman faktiskt är överens om. Men försöket att genom-föra en konsensuskonferens för elöverkänslighetmisslyckades ju, framför allt därför att de elöver-känsliga själva uppfattade själva konferensens upp-lägg som provocerande och sedan inte deltog i konfe-rensen. Det finns ytterligare komplikationer.Vi måste med öppet sinne diskutera detta, sökasvaren på de komplicerade frågorna och inte före-spegla någon, varken allmänheten eller de elöver-känsliga själva, att vi sitter inne med svaren, därföratt det finns ingen som kan hävda detta. Ingen seriösvetenskapsman eller forskare säger att vi har svaren,och jag tror inte att har demheller.Anf. 17 ():Fru talman! Nej, jag har inte svaren, för det här äroerhört komplicerat, och där kan vi vara överens;naturligtvis är det så.Jag önskar ju också att man ska söka kunskaperförutsättningslöst, men vad jag ser är att de forskaresom ser på problemet, som undersöker de elöver-känsliga, som ser på deras symtom - t.ex. det här påhud som pågår på - de forskarnafår inte pengar. Det är den ena sidan som får pengar,de som anser att det här egentligen inte är något stortproblem.Socialministern tog upp frågan om var också hon som ledde arbetet med och satt med i Telias vetenskapli-ga råd, något som visar konflikten mellan stora eko-nomiska intressen och forskningen och de här pro-blemen. Oavsett hur det är och hur hennes arbete varså kommer ju misstanken om att man här sitter pådubbla stolar, och det är ingen som har brytt sig omdet.Det är inte så konstigt att de elöverkänsliga reage-rar så här starkt, kanske ibland överreagerar. Det ärklart att man gör det, när man ser att de som vill se påorsaken till problemet, de som lyssnar på en, de somvill titta på vad som händer när man elsanerar och vadsom händer med sjukdomssymtomen när man försö-ker göra någonting åt dem inte får gehör hos myndig-heter, kommuner - jo, kommunerna kanske lyssnar -och regering, och när myndigheter och regeringegentligen inte lyssnar på ens problem och tar ensproblem på allvar. Det var 438 brev fogade till dennarapport. Dem har man inte tagit hänsyn till.Jag var på en konferens som också anordnades avden utredning som tog fram . Där varvittnesbörd av mycket kompetenta människor somtalade om sina problem, och det är också det somfinns i de här breven. Det var på mycket hög nivå,men ingen har brytt sig om dem. Undra på att det bliröverreaktioner ibland! Jag tycker också att man skasöka sanningen förutsättningslöst, men då måste manlyssna på båda sidor, och det är det jag känner att maninte gör.Vad ska de elöverkänsliga göra? Man måste ju tahand om de här människorna. Vad tänker socialmi-nistern göra för att verkligen hjälpa de här männi-skorna? Elsanering och bostadsanpassningsbidrag:det har getts ibland, men regeringen måste ha någonsorts syn på det här. Det har behandlats i riksdagenför i bostadsutskottet. fick iuppdrag att titta på detta. Sedan har det skärpts till,och man säger att rättsläget är sådant. Man hänvisartill rättsläget - för att avgöra orsaken till en sjukdom.Det kan ju inte avgöras i domstol.Jag undrar också: Hur ska kunskapen kunna ökasnär den typ av forskning som sker på t.ex. inte får en enda krona - icke en kro-na? Det var sakkunniga som i ett utlåtande tyckte attdet här var en värdefull och viktig forskning: världsu-nik. Ändå får den inga pengar. Då vill jag ha svar påfrågan: Hur ska vi kunna öka kunskaperna om det ärpå det här sättet?Det handlar om människor som tvingas lämna si-na hem och uppsöka en elfri miljö som inte kan deltai samhället. Vi har galopperande kostnader för sjuk-skrivningar, långtidssjukskrivningar, förtidspensioner- ser socialministern något samband i detta? Jagtycker att det finns ett samband, och man bör förut-sättningslöst undersöka detta.Anf. 18 Socialminister ():Fru talman! Först vill jag ta upp detta med hur viska fatta beslut om forskningsresurser. har juMarianne ett stort engagemang i den härfrågan och har också ställt interpellationer till fleraolika statsråd. Det är begripligt, eftersom frågan fak-tiskt spänner över flera olika områden. Men fråganom forskningen har ju ställt tillden ansvarige forskningsministern, och i det svaretklargörs det alldeles grundläggande, nämligen att vihar den arbetsfördelningen att inte regering och riks-dag bestämmer vilka forskare som ska få forsknings-medel. Det är rätt viktigt. Vi anger allmän inriktningför forskning och vi beslutar här om forskningsmedel,men sedan måste vi överlåta till forskarvärlden attfatta beslut om vilka projekt som ska finansieras, ochdet tror jag är ganska viktigt. De här principerna skanaturligtvis också gälla forskning kring elöverkäns-lighet, och jag instämmer således i det allmänna svarsom gav till iden frågan.Sedan handlar det om den principiella frågan omvilket stöd samhället ska ge. Det är rätt viktigt då attpåpeka att faktiskt får stödav regeringen genom Allmänna arvsfonden för attkunna samla kunskapen, sprida kunskapen och spridasina egna erfarenheter.Ett projekt som heter ger bot, som ärinne på sitt andra år, får ungefär 1 ½ miljon kronor avAllmänna arvsfonden för att just kunna sprida kun-skap. Den ska framför allt sprida kunskap till perso-nal inom hälso- och sjukvården så att den ska veta hurman möter människor med problem som följd avelöverkänslighet.Det är viktigt att organisationen får det stödet ochatt man vet om att man får ett stöd från det allmänna.Det är inte alls så att man förvisas och inte har möj-lighet att etablera kontakt. Det stödet ges, och det ären viktig verksamhet.Nästa fråga är hur människorna, individerna, fårstöd. Här har samhället också ett ansvar att ge stödoch hjälp till människor att hitta en bostad och ett sättatt leva där de kan komma ifrån sina besvär. Det görsockså av kommunerna.Vad vi talar om är bostadsanpassningsbidragetsspeciella regler om hur man ska ta hänsyn till indivi-duella besvär, och där elöverkänslighet som sådaninte räcker som grund för det. Däremot är det mångasom är elöverkänsliga som har fått stöd för bostads-anpassning med hänvisning till den individuella situ-ationen.Samhället ger stöd. Det kan vara större och gene-rösare. Men det är en felaktig beskrivning att vi iSverige skulle hålla människor som har besvär medelöverkänslighet utanför. Dessa organisationer fårstöd. De kan behöva mer stöd . Forskning-en ges stöd. Men det beslutar forskarvärlden om. Deenskilda individerna ska ha stöd, framför allt genomkommunerna och kommunernas socialtjänst, för attkunna hitta ett sätt att klara sin tillvaro.Anf. 19 ():Fru talman! Jag vet precis hur det är med forsk-ningen. Det är problem ibland med hur pengar förde-las. Men regeringen kan ju ha en åsikt om vilka om-råden som det ska forskas om. Man kan problematise-ra det utifrån en annan aspekt. Det kan finnas ensådan önskan från regeringens sida. Sedan behöverman inte bedöma vilka projekt som utifrån den syn-punkten ska få pengar. Om man bara lämnar över dethänder det ingenting.Det är sorgligt och skandalöst att inte på kan få resurser attfortsätta sin världsunika forskning. Det tycker jagverkligen att det är. Det borde finnas något sätt atthantera den frågan på.Också jag vet att FEB får pengar till att samlakunskapen. Det är väl bra, och det är bra att densprids. Men lyssnar läkarna på den när det inte kom-mer signaler uppifrån att det är jätteviktigt? Det ärviktigt att man tar vara på de kunskaper som FEBsprider inom vården.Jag tror inte att läkarna lyssnar på FEB. Jag trorinte att de gör någonting. Det måste också samordnas.Det måste komma ett erkännande: Den kunskap presenterarför er ska ni ta på allvar, eftersom vi tycker att det ärviktiga kunskaper, och så ska patienterna behandlas.De signalerna finns inte. Därför struntar så klartsjukvården, läkare och myndigheter i detta. Mangömmer sig bakom: De ju har fått pengar, varsågod.Vi behöver inte göra något mera. Men så är inte läget.Man måste agera på ett annat sätt. Ministern talar ombemötandet. Det är viktigt med bra bemötande, mendet hjälper inte. Man måste också ha handling. Detgår inte att psykologisera åkommor som elöverkäns-lighet. Man måste också se på orsakerna.Anf. 20 Socialminister ():Fru talman! Jag delar inte hur man inom svensk sjukvård ser påproblemet med elöverkänslighet. Jag har själv medmånga människor i sjukvården och många läkarediskuterat frågeställningen. De tar problemet på all-var.Man har lärt sig i svensk sjukvård att utgå från deproblem som patienten inte bara beskriver utan ocksåkan dokumentera. Det är alltför många människorsom kan visa att de inte klarar vissa miljöer. Då måstebehandlingen börja där även om det sedan är kompli-cerat att diskutera hur orsakssambanden ser ut.Det är där forskningen ännu har gått bet. Hur serdet ut? Vi ser ju symtomen. gäller det att hjälpamänniskor med den utgångspunkten. Det är den håll-ning som i varje fall de flesta som jag har talat medhar. Sedan kan jag mycket väl tänka mig att det integäller alla i svensk sjukvård. Då är det viktigt attkunskapen ökar.Det är också viktigt att det är de elöverkänsligasegen organisation som får vara med och utforma detmaterial som ska spridas i svensk sjukvård. Det ärvad pengarna har gått till.Vi är säkert överens på en punkt, och jag. Det är att vi står väldigt långt från ettrimligt sätt att hantera problemet med överkänslighet.Jag menar att det beror på det är osäkerhetom forskning. Det beror också på en okunskap omhur man ska möta människor med dessa problem ochen brist på dialog.På alla de tre områdena tar vi några steg framåt iutvecklingen. Vi inbjuder dem som upplever elöver-känslighet till en dialog. Deras organisationer är medi arbetet. Vi satsar på forskning även om vi gör det pådet sätt som jag tidigare talat om. Svensk sjukvård ärberedd att diskutera vad man kan göra. Det görs ock-så stora insatser för att klara elsaneringen och erbjudabättre miljöer för dem som är elöverkänsliga.Överläggningen var härmed avslutad.6 § Svar på interpellation 2001/02:154 om per-sonal i äldreomsorgenAnf. 21 Socialminister ():Fru talman! har frågat mig vad jag av-ser att göra för att tillgodose behovet av tillräckligtantal och adekvat utbildad personal inom äldreom-sorgen.Tillgång till personal i tillräcklig omfattning ochmed rätt kompetens är en avgörande förutsättning förkommuners och landstings möjligheter att i enlighetmed gällande lagstiftning tillhandahålla vård ochomsorg om äldre av god kvalitet. Det är därför posi-tivt att kommuner och landsting harökat sin nyrekrytering. Enligt beräk-ningar var ökningen av antalet årsarbetskrafter inomvården och omsorgen om äldre och funktionshindradenästan 30 000 mellan . Det beräknasdock finnas ett fortsatt stort och växande rekryte-ringsbehov , bl.a. till följd av storapensionsavgångar. De svårigheter som finns attrekrytera och behålla personal med adekvat kompe-tens är därför oroande.Regeringen har under de senasteåren tagit initiativ till att frågor om personalförsörj-ning och kompetensutveckling inom vård och omsorgutreds i särskild ordning. Dels har den s.k. vårdkom-missionen som tillsattes genomfört en grund-lig belysning av situationen i hela vård- och omsorgs-sektorn, dels har en arbetsgrupp inom Socialdeparte-mentet med företrädare för bl.a. arbetsmarknadensparter samt de båda kommunförbunden genomfört ensärskild belysning av situationen inom vården ochomsorgen om äldre.Båda dessa kartläggningar har identifierat ett antalkvalitetsbrister som i olika utsträckning kan kopplastill frågor om personalförsörjning och kompetensut-veckling. Det handlar till viss del om sådana förhål-landen som pekar på i sin interpellation. Såhar t.ex. många kommuner alltjämt svårigheter attrekrytera personal med rätt kompetens. Vidare kankonstateras att unga människors intresse för att arbetainom vårdsektorn i allmänhet och äldreomsorgen isynnerhet är svagt. Det kan också handlaom andra saker som t.ex. brister i möjligheterna tillinternutbildning och handledning på arbetsplatsenoch brister i personalpolitiken i stort som bl.a. kanresultera i dåliga arbetsvillkor för anställda, oavsettkompetens och kunnande.De högskoleutbildningar som är aktuella för deyrkesgrupper som finns inom äldreomsorg och äldre-vård är bl.a. sjuksköterskeutbildningen, läkarutbild-ningen och den sociala omsorgsutbildningen. Jag villhär nämna att har beslutat om utökningarbeträffande antalet platser på såväl läkar- som sjuk-sköterskeutbildningarna.Antalet deltidsarbetslösa inom äldreomsorgen ärfortfarande högt trots de insatser som genomförts föratt få en minskning till stånd. För både arbetsgivareoch arbetstagare samt för den äldre och dennes när-stående medför den höga andelen deltids-, tim- ochvisstidsanställd personal inom äldreomsorgen pro-blem. Svårigheten att få heltidstjänst kan t.ex. vara enorsak till den i vissa fall höga personalomsättningen.Bristen på kontinuitet när det gäller personal kanbidra till svårigheter för huvudman och arbetsgivarenatt garantera den enskilde en omsorg och vård av högkvalitet.Mot denna bakgrund är det önskvärt att personalinom äldreomsorg och äldrevård kan erbjudasheltidstjänster, något som också skulle kunna ge ettvärdefullt personaltillskott. Regeringen anförde ivårproposition att årli-gen bör avsättas för attstimulera till minskad deltidsarbetslöshet bl.a. inomvården och omsorgen.Regeringen har i en proposition till fö-reslagit att det ska bildas ett familjemedicinskt institutmed uppgift att stärka primärvården i landsting ochkommuner. Till institutets uppgifter ska bl.a. höra attutveckla och initiera fortbildning för primärvårdenspersonal och att belysa faktorer som har betydelse föratt trygga personalförsörjningen till primärvården iframtiden.Huvuddelen av de områden som har identifieratssom angelägna när det gäller personalförsörjning,utbildning och kompetensutveckling inom vården ochomsorgen om äldre är ett ansvar antingen för huvud-männen eller för arbetsmarknadens parter. Jag anserdock att staten har ett övergripande ansvar för attförsöka bidra till att skapa en samsyn mellan parternaom de åtgärder som behöver vidtas för att komma tillrätta med problemen. Det är också min bedömning attberörda parter aktivt arbetar för att förbättrasituationen.Anf. 22 ():Fru talman! Jag tackar socialministern för svaretpå min interpellation. Vi kan se flera stora utmaning-ar framför oss när det gällerframför allt äldres vård och omsorg. De demografiskakurvorna är tydliga, och det är ganska lätt att se ennärmast dramatisk behovsökning framför sig. En heldel hävdar att resurserna inte kommer att räcka, ochutan att måla upp skräckframtidsbilder så tror jagändå att man måste ta de signaler som ges på stortallvar.En förutsättning för att klara utmaningarna är attsamhället rustar sig för det som kommer. Ettområde som är av avgörande betydelse för vårdensoch omsorgens kvalitet är just personalförsörjningen.Det är vi nog alla överens om - både framtidsforska-re, professionens företrädare och vi med politisktansvar.Svenska Kommunförbundet säger i sin slutrapportom vår framtid att personalförsörjningsfrågornamåste ges högsta prioritet. har Kommunförbundetberäknat ett rekryteringsbehov fram av225 000 personer. Om man ser på den traditionellarekryteringsbasen, nämligen ungdomar som funderarpå sitt yrkesval, så inser man att målet inte kan nås påden vägen. Vi måste locka människor att byta frånandra sektorer senare i livet. Vi måste locka övermänniskor från andra yrkesuppgifter till vården ochomsorgen. Frågan är hur vi kan göra det.I båda fallen - både när det gäller att rekryteraungdomar och lite äldre - handlar det om att hanterade, ofta negativa, attityder som finns till vårdyrket.När Landstingsförbundet undersökte ung-domars intresse för olika sektorer visade det sig attvården låg på åttonde plats av 18 studieområden.Dessutom var placeringen lägre än 1999.Om man dessutom inser att det inte är äldrevårdensom står i första rummet bland de vårdintresseradeungdomarna så blir läget minst sagt bekymmersamt.Man kan peka på flera välkända orsaker. Det gällerlöneläget, arbetstiderna och könsfördelningen menockså arbetets innehåll, kompetenskrav och möjlig-heterna att utvecklas på området.Fru talman! När jag satt och förberedde denna de-batt såg jag på vårdhemmet i , som ju har upprört ossalla. Jag kom att tänka på ett uttryck som vi ofta an-vänder i de här sammanhangen - jag har också gjortdet . Vi säger så här: Det behövs flerhänder i vården. Det är förvisso sant, men långt ifrånhela sanningen. Vården av våra äldre får aldrig blibara ett lyftyrke, där endast handkraften räknas.