prot · GP0988 · 2002-04-02 00:00:00 — , de , respektive har frågat mig om jag kommer att ta initiativ fördjupad studie av våld och sexuella trakasseriermot funktionshindrade flickor och kvinnor och för attöka kunskapen och kompetensen hos polis, kvinno-jourer m.fl. om dessa kvinnors särskilda utsatthet.Vidare har de frågat vilka åtgärder jag avser att vidtaför att kunskapen om våldsbrott mot funktionshindra-de kvinnor ska öka hos hälso- och sjukvårdspersonal,för att kompetensen hos personalen vad gäller om-händertagande av funktionshindrade kvinnor somutsatts för våld ska öka samt för att samverkan mellanhälso- och sjukvården, sociala myndigheter och fri-villigorganisationer såsom kvinnojourer ska öka.Vidare har de frågat om jag är beredd att satsa påstatistik och forskning inom detta problemområde,om jag är beredd att arbeta för mer utbildning förpersonal och en bredare allmän kunskap samt göra eninsats för att öka förståelsen och kunskapen inompolis och rättsväsende om funktionshindrade kvinnorssärskilda utsatthet och beroendeställning. Slutligenhar de frågat vad staten kan göra för att förbättrafunktionshindrade kvinnors situation.Vi kan tillsammans konstatera att problemområdetsom samtliga interpellanter tar upp är mycket kom-plext. En av svårigheterna med frågan om våld ochsexuella övergrepp mot kvinnor och flickor medfunktionshinder är att det är ett dolt problem, vilketsamtliga frågeställare också påpekar. Vi kan ocksåvara överens om att det behövs både forskning ochstatistik som ett led i ökad kunskap. Regeringen hardärför medvetet valt ut detta område som ett av någrasärskilt prioriterade arbetsområden i det omfattandeåtgärdsprogram för att bekämpa våldet mot kvinnorsom sattes i gång genom den s.k. kvinnofridsrefor-men 1998. De centrala utgångspunkterna i reformenär en förbättrad lagstiftning, förebyggande insatseroch ett bättre bemötande av utsatta kvinnor. Fleramyndigheter fick gemensamma uppdrag som gällert.o.m. De ska öka ansträngningarna för attförebygga våld mot kvinnor samt utforma åtgärds-program för det egna arbetet med dessa frågor. Detbetonas starkt att samverkan mellan myndigheter ochorganisationer är viktigt.Kommunerna har ett stort ansvar när det gällerstödet till kvinnor som utsatts för våld. Det gällerbåde förebyggande insatser och skydd till utsattakvinnor. Jag utgår ifrån att de särskilt uppmärksam-mar situationen för kvinnor med funktionshinder,som ju är särskilt sårbara.Inom landstingens hälso- och sjukvård har arbets-givarna och vårdgivarna ansvaret för att dess personalhar den kompetens som krävs för att kunna ge ett brabemötande och god vård till alla människor. Ökadkompetens hos personalen som kommer i kontaktmed kvinnor och flickor med funktionshinder somutsatts för våld kan bl.a. åstadkommas genom fort-bildningsinsatser.Regeringen fortsätter att arbeta för kvinnofrid ochmot kvinnovåld. Kunskapen om våld mot kvinnor ärgenerellt sett otillfredsställande. Om kvinnan ärfunktionshindrad innebär det ytterligare komplikatio-ner som kan kräva särskild kunskap. Detta beskrivsväl i rapporten man slår mot det som gör ont -våld mot kvinnor med funktionshinder, utgiven avNationellt råd för kvinnofrid, som regeringen tillsatt.Rapporten bidrar på ett värdefullt sätt till kunskap omåtgärder som behöver vidtas. Där ställs också fråganom det är önskvärt att klassificera människor eftereventuellt funktionshinder i statistiken.Bemötandeutredningen - Utredningen om bemö-tande av personer med funktionshinder - tar i delbe-tänkandet Kvinnor, män och funktionshinder, SOU1998:138, bl.a. upp att polisen och rättsväsendet be-höver skaffa sig mer kunskap om frågan. Utredarensäger vidare att det borde vara självklart att exempel-vis kvinnojourerna är fysiskt tillgängliga, att dövtol-kar anlitas, att skriftlig information ges i tillgängligform etc.Det är bl.a. bemötandeutredningens förslag somligger till grund för den nationella handlingsplanenför handikappolitiken Från patient till medborgare,1999/2000:79. I den satsar regeringen bl.a. på attutveckla personalens kompetens när det gäller bas-kunskaper om personer med funktionshinder somsöker stöd eller insatser vid berörda statliga ochkommunala myndigheter. , Sisus, har bl.a. i uppgift att ta framoch driva ett nationellt handlingsprogram för kompe-tensutveckling.Just nu uppmärksammas det behov av skydd in-klusive skydd mot diskriminering som funktionshind-rade personer har. En parlamentarisk kommitté, dir.2002:11, ska se över diskrimineringslagstiftningarna.I detta sammanhang vill jag också nämna att ,som utlysts av EU som ett europeiskt handikappår,kommer fokus att vara på situationen för personermed funktionshinder ur ett människorättsperspektiv.Jag kommer också noga följa arbetet som görsinom ramen för kvinnofridsreformen men också ef-fekterna av det arbete med bemötande- och tillgäng-lighetsfrågorna som följer av den nationella hand-lingsplanen inom handikappområdet.Regeringen ser mycket allvarligt på den dubblautsatthet som funktionshindrade kvinnor har. Jag ärberedd att aktivt verka för att kunskapen och skyddetförbättras. Jag avser därför att samråda med handi-kapp- och kvinnofridsorganisationer samt berördamyndigheter kring hur arbetet bör drivas vidare.Anf. 42 ():Fru talman! Tack, socialministern, för svaret. So-cialministern undrar kanske varför han får så mångainterpellationer om i princip samma ämne, men detberor på att vi i har något som heter Riks-dagens handikappforum, där en från varje parti ingår.Vi försöker sprida så mycket kunskaper som möjligtnär det gäller funktionshindrade. Vi kände på deninternationella att vi ville uppmärk-samma frågan om misshandel av funktionshindradekvinnor.Misshandel och våld i stort väcker ju väldigt star-ka känslor, och misshandel av barn och kvinnorväcker ännu starkare känslor. Misshandel av funk-tionshindrade kvinnor tror jag ibland väcker så myck-et känslor att man inte kan hitta ord för att beskrivavad det innebär. Man vill egentligen bara blunda.Man vill bara inte se. Det kanske är det som är en delav problemet; att det här är dolt. Det är vi överensom.Den dubbla utsatthet som misshandlade funk-tionshindrade kvinnor befinner sig i är svår att ta tillsig. vet vi att den som misshandlar mångagånger är en närstående, en anhörig eller en i perso-nalen som den funktionshindrade kvinnan är heltberoende av.Man är alltså väldigt utsatt. Att våga ta sig ur dethär är inte lätt. Men när man väl gör det, kanske upp-söker sjukvården, går till polisen för att göra en an-mälan eller uppsöker en kvinnojour, är det väldigtviktigt att de som finns på de här ställena har kunskapoch kompetens att hjälpa den funktionshindradekvinna som utsatts för misshandel. Har de inte det blirdet ännu värre när man väl har tagit steget att försökafå hjälp.Sedan finns det situationer där man tycker attsjukvården borde upptäcka det här även om kvinnansjälv kanske inte anger att det är skälet till att honkommer. Där behövs det ju också kunskaper.Jag tar i min interpellation upp vad man kan göraför att personal inom sjukvården ska få bättre kom-petens och bättre kunskaper om det här. Då svararsocialministern att det är som har ansvaretoch att det är fortbildning som gäller. Men lite granntycker jag att socialministern smiter ifrån sitt ansvar.Det är inte bara fortbildning det gäller. Det hör man,och det gäller inte bara misshandel av funktionshind-rade kvinnor utan också misshandel i stort. Dethandlar om grundutbildningen för de här grupperna,för läkare och sjuksköterskor.Grundutbildningen måste bli bättre för att dessagrupper, läkare och sjuksköterskor, ska se de härproblemen. Då kan man också lägga in en del när detgäller funktionshindrade, som är ett lite mer komplextproblem. Jag skulle vilja att socialministern tar till sigdet och kanske utvecklar det lite mer. Man kan somsagt inte bara lägga allt på . De ska skötasin fortbildning, men grunden är som sagt grundut-bildningen för den här gruppen, och där har regering-en ett ansvar.I slutet i sitt svar säger socialministern att han ak-tivt ska medverka för att kunskapen och skyddetförbättras. Han ska samråda med handikapp- ochkvinnofridsorganisationer samt berörda myndigheteromkring hur arbetet bör drivas vidare. Men jag harändå en fråga till socialministern. Socialministern harväl kanske själv någon uppfattning, någon egen idéom hur man ska göra det här? Det är bra att lyssna påandra. Det ska man göra. Det ska till en samverkanom det ska hända något. Men jag skulle vilja hörasocialministerns egna idéer om detta och vilket tids-perspektiv han har. Det här har ju ändå regeringenhållit på med och uppmärksammat, precis som mi-nistern skriver i svaret, . Jag vet att maninte gör sådant här över , men man kännerändå att det skulle behöva hända ännu mer än det gör.Vilket tidsperspektiv har socialministern på de härfrågorna?Anf. 43 ():Fru talman! Också jag vill tacka ministern för sva-ret. Som sagts är vi alla väldigt bekymradeöver det här, för våld mot kvinnor med funktionshin-der är en fråga som alltför sällan debatteras och allt-för sällan diskuteras. Ministern säger att det här är ettprioriterat område inom kvinnofridsreformen. Dettycker jag är alldeles utmärkt, och det är väl en avanledningarna bakom den utmärkta boken mot det som gör ont, som Nationella rådet förkvinnofrid har tagit fram. Det är en av anledningarnatill att man har tagit fram den boken. Det är alldelesutmärkt.Tyvärr är det så när vi talar med polisen eller dis-kuterar våld mot kvinnor att det väldigt sällan just ärvåld mot kvinnor med funktionshinder som diskute-ras. Ta bara en sådan fråga som tillgängligheten!Både bemötande och tillgänglighet är oerhört viktigadelar. En kvinna som är fysiskt funktionshindrade hart.ex. oerhört svårt att komma till kvinnojouren efter-som den oftast inte är tillgänglig. Det är bara ett så-dant här praktiskt problem.Som vi vet finns det en stor okunskap och omed-vetenhet när det gäller den här frågan. Det är klart attom man inte kan tro att den som t.ex. vårdar sin kvin-na så ömt utåt också kan misshandla henne så finnsinte detta i föreställningsvärlden. Många tänker sä-kert: Inte kan maken till denna kvinna, som ser ut attvårda henne så ömt, också misshandla henne. Hur skahon bli trodd när det ser så bra ut? Och om hon dess-utom är förståndshandikappad och har svårt att för-klara - vem är det då som tror henne? Det man inteser tror man ju inte heller förekommer. Vi måstemedvetandegöra många, både myndigheter och per-sonal, om den här frågan.En annan del är ju att arbetslösheten är betydligtstörre bland funktionshindrade än bland andra grup-per, och särskilt då bland kvinnor med funktionshin-der. Vi vet också att arbetet skapar en identitet, ettoberoende och en självständighet. Förutom beroendetav hjälp på grund av funktionshindret - från samhäl-let eller från anhörig - är alltså kvinnan dessutom oftaekonomiskt beroende av den anhörige, vilket intedirekt underlättar situationen. Jag vill säga att maninte bara är dubbelt utsatt utan dubbeltutsatt.Ju mer omfattande det funktionshinder är somkvinnan har desto mer beroende är hon och desto merutsatt blir hon. Hur ska t.ex. en kvinna med kommu-nikationshandikapp, som är helt beroende av anhörigaeller personal, kunna berätta att hon utsatts för våldoch övergrepp när hon måste berätta det genom densom har utsatt henne för våld?En central faktor för att förebygga övergrepp somman kommer fram till i den här boken tycks vara attförhindra en situation där kvinnan är utlämnad tillendast en kontakt med omvärlden. Det betyder i för-längningen att familjemedlemmar i och för sig kanfungera mycket bra som personliga assistenter, menkvinnan bör inte uteslutande ha kontakt med en per-son. Det behövs med andra ord större nätverk runtkvinnor som är totalt beroende av sin vårdare, anting-en familjemedlem eller assistent - alltså flera kon-takter.Jag vill fråga ministern om det här finns någon-ting som vi skulle kunna göra för att medvetandegörakommuner, landsting och andra om att det behövs flerkontakter än en i det här sammanhanget.Anf. 44 ():Fru talman! Jag tackar naturligtvis också social-ministern för svaret. Vi vet ju från olika rapporter attkvinnor med funktionshinder är utsatta för olika for-mer av övergrepp, det kan vara allt från misshandeltill psykiska övergrepp, från människor som de ärberoende av. Kvinnor i den här utsatta situationen kanockså misshandlas, kan man säga, på det sättet gömmer undan en viktig medicin för dem. Detfinns många olika sätt att misshandla kvinnor medfunktionshinder på som man inte kan använda motkvinnor utan funktionshinder. Ju mer omfattandefunktionshinder en kvinna har desto mer sårbar är honnaturligtvis, och hennes beroende av andra människorökar.I den statistik som finns på området, data från po-lis, sjukvård och socialtjänst, framkommer det inteom en kvinna är funktionshindrad eller inte. Det försinte heller någon sådan statistik hos kvinnojourereller brottsofferjourer. Det skulle kanske vara avvärde om man misstänker att funktionshinder ökarutsattheten för övergrepp om en sådan statistik kundeföras. Sanningen är ju att vi egentligen inte riktigt vethur vanligt det här våldet är och om det är vanligarebland de kvinnor som är funktionshindrade eller inte.Man kan naturligtvis också ställa sig frågan omdet är önskvärt att klassificera människor efter even-tuella funktionshinder. Det är också den fråga somställs i den rapport som har nämnts här, När man slårmot det som gör ont. Jag ställer mig också den frågan.I dag görs i många kommuner och landsting enenkel, anonym registrering av olyckor med skiftandesvårighetsgrad. Man registrerar omständigheternakring olycksfallen. En liknande registrering skulleockså kunna göras när det gäller våld mot kvinnor. Påett sådant sätt skulle den enskilda kvinnans integritetkunna skyddas och vi skulle kunna få en bild av hurvanligt förekommande övergreppen är och kanskeockså av hur våldet ser ut. Jag skulle också kunnatänka mig att sådan registrering skulle kunna ge ökadoch insikt och kunskap för personalen, kanske främstför den sjukvårdspersonal som hanterar registrering-en.Självklart ska ett beslut i frågan om registreringföregås av diskussioner, inte minst med handikapp-förbunden, om hur det ska gå till och om vad som skaregistreras. Viktigt i sammanhanget är dock att regi-streringen är anonym och att uppgifterna inte finnsmed i journaler eller liknande handlingar, så att dekan spåras till en enskild person.Jag hoppas att socialministern tänker över fråganom en eventuell registrering. Det kan ju också havärde för den forskning som behöver bedrivas i denhär frågan. Det här är en insats som regeringen skullekunna göra som en del i arbetet med att förhindra ochbekämpa våld mot kvinnor.Socialministerns svar är ett svar på fyra interpel-lationer som behandlar samma område: våld motfunktionshindrade kvinnor. Jag tycker att vi har fåttbesked från ministern om att han delar vår uppfatt-ning att detta är en angelägen fråga som måste angri-pas på många olika sätt och om att han är beredd attta itu med detta. Jag är speciellt nöjd med det somsades i slutet av svaret, nämligen att socialministernär beredd att verka för att kunskapen och skyddet förde här kvinnorna förbättras och att han avser att sam-råda med handikapp- och kvinnofridsorganisationersamt berörda myndigheter om hur arbetet ska drivasvidare. Jag hoppas förstås att även de frågor som vinu har tagit upp i våra interpellationer kommer att blien del av det arbetet.Anf. 45 Socialminister ():Fru talman! de ställdefrågan om inte jag som socialminister hade en egenuppfattning om vad som bör göras. Jo, det har jag,och det har också regeringen. Dessbättre sker detganska mycket på det här området. Låt mig nämnanågra saker som vi inte bör glömma bort. Vi kan gåtillbaka till de frågor som togs upp i interpellationer-na.När det gäller kompetens- och kunskapshöjandeinsatser vill jag nämna att ganskasnart kommer att upprätta en webbportal, som manplanerar tillsammans med 14 andra myndigheter. Därär det meningen att man ska kunna få informationsom rör flickor och kvinnor i utsatta situationer. Por-talen ska enligt uppgift innehålla länkar till annatmaterial som man kan söka sig fram till via Internet.Det kan exempelvis handla om forskningsresultat,resultat av lokala projekt eller projektutvärderingar.Man säger också att materialet troligen kommeratt kategoriseras så att det blir möjligt att söka mate-rial som särskilt handlar om utsatta kvinnor medfunktionshinder. Detta medför andra problem än demsom rör registrering. Här ska man kategorisera mate-rialet så att det blir möjligt att se vilka kunskaper manhar och vad som faktiskt sker.När det gäller statistik och forskning har fått i uppdrag att i årredovisa ett forskningsprogram som rör just brottsof-fer. Enligt uppdraget ska man ägna särskild uppmärk-samhet åt sårbara grupper - man nämner fysiskt ochpsykiskt handikappades och äldres utsatthet för brott.Den 1 juli kommer att redo-visa sitt forskningsprogram. Meningen är att pro-grammet ska pågå under fem år.Brottsförebyggande rådet har också i uppgift att setill att vi får en bättre kriminalstatistik. De arbetar nuför att förbättra inte bara statistiken utan också detbakomliggande systemet för kodning av brott. Detska således gå att läsa ut såväl gärningsmannens somoffrets kön, ålder och nationalitet, liksom offretsrelation till förövaren.Sedan kommer den frågeställning som jag tyckeratt man ska ta upp i diskussion med handikapporgani-sationer och kvinnofridsorganisationer, nämligen:Hur ska vi registrera? Det är inte enkelt att svara påden frågan, men jag tycker inte att man ska stanna vidett sådant konstaterande, utan vi bör diskutera dettatillsammans med berörda organisationer.Jag vill också peka på den förändring av social-tjänstens arbete som har beslutat om. Detvar en uppmanande formulering som ställ-de sig bakom . Man skriver förstatt bör verka för att den som utsatts förbrott och dennes anhöriga får stöd och hjälp. Men sedan kommer det: "Socialnämndenbör härvid särskilt beakta att kvinnor som är eller harvarit utsatta för våld eller andra övergrepp i hemmetkan vara i behov av stöd och hjälp för att förändra sinsituation." Så har angivit vad som är soci-altjänstens uppgift. Förhoppningsvis sker en prövningav arbete runtom i kommunerna.Fortfarande är det mycket som saknas. Inte minstkan man konstatera att det finns för få kvinnojoureroch att samarbetet mellan kommuner och kvinnojou-rer är dåligt. Vi kan konstatera att det finns mångakommuner som inte ger något stöd till kvinnojourer,vilket är ett allvarligt problem. Vi kan också konstate-ra att kommunerna samverkar dåligt med varandraeller med berörda myndigheter. Det finns väldigtmycket att göra trots att en hel del har gjorts.Jag kommer att inbjuda berörda organisationeroch berörda myndigheter till en diskussion om hur vikan gå vidare och vilka nya uppgifter vi bör kunna tapå oss, både när det gäller myndigheter och berördakommuner. Det kan också gälla på vilket sätt sam-hället kan ge stöd till frivilligorganisationerna. Då skavi också diskutera den fråga som upp och som finns med i rapporten, nämligen hurvi ställer oss till registrering.Anf. 46 ():Fru talman! Det var intressant att höra om Social-styrelsens nya portal med olika länkar. Vad jag för-står kommer den att vara tillgänglig för alla sombehöver den, inte bara för sjukvårdspersonal utansocialtjänstpersonal, kvinnojourer osv. De kan alltsåfå fram kunskaper och erfarenheter och kompetensut-veckla sig själva.Men min fråga om grundutbildning för läkare ochsjuksköterskor kvarstår ändå. Socialministern skjuteröver det på landstingen, och jag håller inte med omatt det endast är de som har ansvaret. Det finns ettansvar för grundutbildning för de här personalgrup-perna och naturligtvis även för andra grupper somkan komma i fråga: polis, socialtjänstpersonal m.m.De måste få de här kunskaperna. Det tycker jag ärgrunden. Man måste se det. Om man inte ser det kanman inte hjälpa till när väl en kvinna tar det här ste-get. Man ska kunna se det även om kvinnan självkanske inte tillstår att det finns misshandel med ibilden. Personalen måste ha kunskapen att se detta.Den frågan vill jag fortfarande ha ett svar på, för jagtycker den är väldigt väsentlig.Jag tycker också att det är väsentligt att se att dethandlar om individer, precis som när det gäller miss-handlade kvinnor utan funktionshinder. Funktions-hindrade kvinnor är också individer. Man kan inteklumpa ihop dem i ett kollektiv bara för att de har ettfunktionshinder. Dessutom finns det många olikafunktionshinder, alltifrån att sitta i rullstol till att haen psykisk åkomma. Man får inte klumpa ihop dem,utan det handlar om individer . Det tyckerjag är viktigt att påpeka i det här sammanhanget.Det låter som om vi är ganska överens om att dethär finns mycket mer att göra. Det gäller nu att få uppögonen hos dem som är inblandade och träffar kvin-nor som är utsatta för våld. Vi som politiker har na-turligtvis ett stort ansvar överallt där vi är för att in-formera och för att försöka sprida kunskaper, lika välsom socialministern har det.Socialministern får nu en chans igen att svara påfrågan om detta med grundutbildningen. Det är re-geringens ansvar. Har man som personal, läkare ellersjuksköterska, med sig detta i ryggmärgen på någotsätt kommer man mycket lättare att kunna ta till sigfortbildning och webbportal. Harman inte detta i sin grundutbildning är det ju svårare.Då börjar man från scratch på ett helt annat sätt. Detär den biten jag efterlyser väldigt mycket.Vi hoppas nu att samråden med berörda handi-kapporganisationer, brottsofferjourer och kvinnojou-rer ska leda till något konkret. Man kanske kan tafram olika program med punkter som talar om vadman ska göra när man kommer i kontakt med funk-tionshindrade kvinnor som har utsatts för våld Så görman ju på andra områden. Man har t.ex. program motmobbning där man går igenom olika punkter. Det ärkanske inte säkert att man ska göra på det sättet, mendet är ett exempel på hur man skulle kunna göra.(forts. )AjourneringKammaren beslutade på förslag av tal-mannen att ajournera förhandlingarna till kl. 18.00.Återupptagna förhandlingarFörhandlingarna återupptogs kl. 18.00.(forts. §10) Svar på interpellationerna2001/02:303, 304, 305 och 306 om våld mot funk-tionshindrade kvinnorAnf. 47 ():Herr talman! Jag vill börja med att tala om sjuk-vården och särskilt boende och alla andra situationerdär det råder ett beroendeförhållande mellan vårdareoch patient. Där händer det tyvärr att personal inomvården utnyttjar beroendeförhållandet och inledersexuella relationer eller på annat sätt utnyttjar pati-enter sexuellt. Övergrepp kan också begås av medpa-tienter. Särskilt kvinnor med psykiska funktionshin-der känner sig enligt Forum Kvinnor och Handikapputsatta. Och övergrepp kan också begås i sambandmed färdtjänståkning, skolskjutsning, ledsagarupp-drag eller tjänsteman i tjänsten. Detta handlar alltsåom offentligt anställda.Jag vill berätta att vi inom SISUS, där jag själv ärordförande, har fått regeringens uppdrag att ta framen handlingsplan för kompetenshöjning av bemötan-de av människor med funktionshinder i offentligsektor. Vi anser att detta också är en bemötandefråga.Därför tar vi nu upp frågan om våld mot kvinnor medfunktionshinder. Vi söker bl.a. projekt som ska kunnage ökad kunskap och som vi sedan kan sprida viaSISUS datanät för en kompetenshöjning och upp-märksamhet inom kommuner och landsting. Detta ärnaturligtvis ett sätt att uppmärksamma och tydliggöradetta problem. Men det behöver naturligtvis ske påmånga fler sätt. Här har kommunen, Landstingsför-bundet och inte minst ett stort ansvar.Därför gläder det mig mycket att ministern sägeratt nu tänker starta en form av portaldär man kan ge information och ha utbyte av infor-mation. Det kan vara en del i en kunskapsutvecklingoch kompetensutveckling. Men jag önskar att minis-tern i det samråd som ska ske mellan organisatio-ner, föreningar och ansvariga myndigheter också tarupp kompetensutveckling. Jag tror att detta är alldelesnödvändigt.