prot · GP09114 · 2002-05-28 00:00:00 — I ett av de svar somjag har fått tidigare av socialministern hämtade soci-alministern enligt protokollet uppgiften från att detta inte var till någon större nytta.Såvitt jag förstår är det ett helt felaktigt svar, och enav mina frågor till socialministern är: Anser social-ministern, eftersom inget står i svaret om bentäthets-mätare, att detta inte kan förbättra situationen?Vår uppfattning i ,som jag tillhör, är att en bentäthetsmätning borde skeomedelbart efter den första frakturen för att se omdenna var en olyckshändelse eller en följd av ben-skörhet. I så fall skulle man kunna sätta in motåtgär-der . går det ofta från den förstafrakturen tills att man konstaterar benskörhet. Det härfår inte bara mänskligt lidande till följd utan det ärockså stora delar av sjukvårdsresurserna som går tilldetta helt i onödan.Vi vet att kalcium och D-vitamin hjälper, menmin fråga här är framför allt: Kan socialministernmedverka till att vi på de flesta håll får bentäthets-mätare? Vi hade förresten, fru talman, en bentäthets-mätare i bara , tror jag. Viledamöter och anställda fick då möjlighet att kon-trollera vårt eget behov av motåtgärder. Det visar sigalltså att den här uppfattningen blir mer och meroffentlig, och det är vi tacksamma för. Men det gårför långsamt, socialministern. Det går alldeles förlångsamt.Det här är en sjukdom som drabbar alltfler, somjag sade, framför allt i . Vad vill socialminis-tern göra mer eftersom det här svaret tyder på att detskulle vara verkliga åtgärder på gång? Enligt minuppfattning stämmer inte detta eftersom vi år efter århar tagit upp den här frågan i . Det gjorde viredan på tid, hon som också har varitordförande, och . Det här är också,fru talman, min sista vår här i , men låt migtala om för socialministern och för övriga att den härfrågan kommer vi inte att släppa. Naturligtvis kom-mer den att fullföljas av flera ledamöter.Anf. 31 Socialminister ():Fru talman! Denna tredje interpellationsdebattmed är väl en bekräftelse på attdet faktiskt händer ganska mycket på området. Om vivore alldeles klara över förklaringarna till problemet,om det fanns en enig forskarvärld som kunde ge för-klaringar till framför allt att vi i har störreproblem än vår omvärld, vilket är ganska intressant,och det dessutom fanns alldeles klara anvisningar omhur sjukvården ska dels förebygga, dels behandlabenskörhet, då hade vi naturligtvis för mycket längesedan kunnat fatta sådana beslut.De här tre diskussionerna har visat att vad dethandlar om är att skapa större kunskap över helaområdet. Det har jag kunnat visa i dessa tre debatter,eller vi har tillsammans kunnat reda ut kunskapsläget.Jag tycker att man med stolthet kan konstatera att detsom har hänt sedan vi senast diskuterade är att nu givit ut anvisningar om behandlingoch förebyggande av benskörhet. Det är de som nutillämpas i svensk sjukvård. Dessa anvisningar kom iseptember förra året.Dessutom arbetar SBU med sin stora rapport, somsäkerligen kommer att ge svar på väldigt många av defrågor som vi brottas med; hur vi ska behandla ochvad exempelvis mätning av bentätheten betyder föratt förebygga benskörhet.SBU:s slutsatser pekar på att det inte torde ha nå-gon större betydelse att genomföra stora screeningarnär det gäller att verkligen komma åt problemet.Detta har vi diskuterat tidigare. Möjligtvis kan detspela en roll om man gör bentäthetsmätningar för densom har utsatts för fraktur. Det är SBU:s slutsatser.Det betyder alltså att det kan spela en roll i vissasammanhang och för vissa personer. Vi står inför detmärkvärdiga faktum att även om man kan konstateraatt någon faktiskt har problem med minskad bentäthetbetyder det inte nödvändigtvis att vederbörande där-med utsätts för större risk för en fraktur. Det är detsom är problemet. I alldeles bestämda sammanhangkan det spela en mycket stor roll, och då gäller detverkligen att sjukvården kan tillhandahålla bentät-hetsmätningar i just de situationerna.Det är alltså ett komplicerat samband som SBUredovisar. Jag har förtroende för deras sätt att resone-ra och för deras kompetens på området, och jag litarpå att deras slutsatser är välgrundade.Anf. 32 ():Fru talman! I är situationen den att höft-frakturpatienter tillsammans konsumerar - om jag fåranvända det uttrycket - fler vårddagar än patientermed hjärtinfarkt, lungsjukdomar, reumatoid artrit,diabetes och några andra sjukdomar. Så många sjuk-timmar, eller vad vi nu väljer att mäta, tar frakturerna.Det visar hur oändligt väsentligt det är.Jag vill alltid först framhålla de humana syn-punkterna, nämligen det mänskliga lidandet och denomöjliga sociala situation som många av de här pati-enterna ofta drabbas av, men också naturligtvis destora resurser av våra samlade medel som går till denhär patientgruppen.Jag vet att socialministern också har hän-visat till bl.a. SBU när det gäller detta med motstån-det mot benmätare. Vi i tror inte riktigt på detta. Därför vill jag frågasocialministern: socialministern medverka till attstyrelsen för fårkomma upp till socialministern och framlägga sinasynpunkter? De flesta där är själva osteoporotiker.Jag har just kommit in i styrelsen, och jag är det inte.Jag står i det fallet kanske lite utanför de erfarna le-damöterna, men kanske kan jag bidra med annat.Socialministern har alldeles rätt i att det är kun-skap som behövs. Det behövs kunskap hos bl.a. yngremänniskor om hur man ska leva. Att sitta still framförTV:n och inte röra sig är en farlig faktor. Felaktigkost är en annan farlig faktor eller en medverkandefaktor. Det här är naturligtvis sådant som vi i riksfö-reningen vill vara observanta på. Men fortfarande ärjag orolig för att man i olika läger har så olika syn pådetta med bentäthetmätning. Eftersom man i riksföre-ningen av egen erfarenhet är så övertygad om attdetta hjälper kan jag inte förstå varför vi inte skullepröva det. Apparaturen är relativt billig i förhållandetill många andra metoder som man använder i sjuk-vården.I har vi den sämsta tillgängligheten tillbentäthetsmätare i hela . Det är bara vi och ettpar länder till som har så få bentäthetsmätare - pertusen invånare, eller hur vi nu väljer att räkna. Det ärhelt paradoxalt eftersom vetenskapliga studier harvisat att detta är viktigt för diagnostiseringen av orsa-ken till frakturer.Anf. 33 Socialminister ():Fru talman! Det är alldeles rätt som säger att jag när vi har talat om bentäthets-mätare har hänvisat till SBU:s slutsatser. Det är heltenkelt därför att SBU:s enda uppgift är att samman-ställa kunskapsläget, att gå igenom den internatio-nella forskningen och försöka dra entydiga slutsatser.Att SBU har dragit denna slutsats betyder inte attde säger nej till bentäthetsmätningar. Det är viktigt.Däremot säger de att stora screeningar sannolikt intebetyder särskilt mycket, och framför allt varnar de föratt man med bentäthetsmätningar föreställer sig kan förutspå frakturer. Det är klart att man intekan göra det i det enskilda fallet. Bara det faktum har en minskad bentäthet betyder inte nödvän-digtvis att man drabbas av frakturer. De menar att detär viktigt att man använder det i speciella fall och försöker utnyttja mätningarna effektivt. Nukommer detta att ingå i SBU:s stora rapport. Framförallt hänvisar de till de nya tekniker som har kommitfram och till den nya kunskapsom har kommit fram.I anslutning till att denna rapport blir färdig ochska behandlas och ska vara till råd och stöd för sjuk-vården är det väl rimligt att man också diskuterar medriksföreningen och hör dess synpunkter. Däremot ärinte SBU:s arbete i något enda projekt upplagt så vänder sig till olika intresseföreningar eller pati-entorganisationer. SBU:s uppdrag är att försöka gåigenom det aktuella forskningsläget. Men när derasslutsatser redovisas bör det naturligtvis föras en dia-log med riksföreningen för att se i vilken mån före-ningen har invändningar mot slutsatserna eller omman tycker att det finns forskningsresultat som inte ärredovisade. Så det ska jag gärna bidra till.Anf. 34 ():Fru talman! Jag uppfattar att socialministern ärvillig att ta emot styrelsen och diskutera, och det ärjag oerhört glad för. Jag vet att de som har drabbatsockså kommer att uppfatta detta väldigt positivt.Det är riktigt att de olika instanserna inte har sagtnej, men vad de genom sin tveksamhet har åstad-kommit är att de har gjort socialministern tveksam.Men det låter vi vara passé, för nu tar socialministernemot företrädare för riksföreningen, och det är jagsom sagt mycket glad för.Genom bl.a. de metoder som socialministernnämnde - bättre motion, bättre kost, kalcium, D-vitamin och mycket annat - kan man nämligen före-bygga om man upptäcker minskad bentäthet. Men,som jag tror att jag nämnde förut, ligger det tyvärrofta emellan första konstaterandet av ben-skörhet och det att man börjar tillgripa de förbättran-de åtgärderna. Det betyder att man hardrabbats av fler frakturer, med de olyckliga konsek-venser som det har för människan och för samhället.Faktiskt har EU och regeringarna i de 15 ländernauttryckligen fastställt att förebyggande av osteoporosär ett viktigt mål inom hälso- och sjukvården och bör starta upplysningskampanjer. Det står vi,hoppas jag, gemensamt bakom.Som sagt, jag hoppas få delta i mötet med social-ministern.Överläggningen var härmed avslutad.7 § Svar på interpellation 2001/02:486 om ut-redning om cancerplanAnf. 35 Socialminister ():Fru talman! har frågat migom regeringen avser att besluta om en utredning omcancerplan.Regeringen fattade beslut om att inrättaett projekt om en översyn av den högspecialiseradevården. En av de frågeställningar som ska behandlasinom ramarna för projektet är huruvida planer förvissa diagnos- och sjukdomsgrupper kan vara ett braredskap för att utveckla och förbättra vården.Den frågeställning som projektet ska behandla ärsålunda av mer principiell karaktär än en utredningom en cancerplan. Att utarbeta nationella planer förvissa diagnoser skulle innebära ett principiellt avstegfrån den nu gällande ansvarsfördelningen inomsvensk hälso- och sjukvård. Sjukvårdshuvudmännen,i huvudsak landstingen, har ett decentraliseratansvar för att organisera hela vården och för att se tillatt befolkningen erbjuds en hälso- och sjukvård avgod kvalitet.Frågan om vi inom svensk hälso- och sjukvårdska arbeta med denna typ av särskilda planer, exem-pelvis för cancervården, reser därmed en rad principi-ella frågor som det är viktigt att få belysta. Vilkakonsekvenser skulle införandet av ett sådant nyttstyrinstrument få för det svenska hälso- och sjuk-vårdssystemet? Hur skulle sjukvårdshuvudmännensförutsättningar att prioritera och ta ansvar för helhe-ten påverkas? Vilka konsekvenser skulle införandetav planer få för behovet av resurser? Är det lämpligtatt gå fram med en plan på ett område eller bör manjobba med planer för flera områden ? Inomvilka områden är det i så fall lämpligt att gå fram medplaner - cancer, fetma, hjärt- och kärlsjukdomar,diabetes?Cancerfonden och cancerläkarna har anfört starkaargument för att en nationell plan skulle vara ett vik-tigt instrument för att förbättra just cancervården.Företrädare för vissa andra sjukdomsgrupper ochandra medicinska specialiteter förespråkar liknandeplaner inom sina områden.Jag har lyssnat på dessa argument och tagit tillmig många av dem. Men sammantaget finns det inte tillräckligt underlag för att fatta ett beslut om enutredning om cancerplan eller plan på något annatområde.Det är mot denna bakgrund som man ska se rege-ringens beslut att närmare utreda behovet och effek-terna av särskilda planer och huruvida det är en styr-modell som vi ska införa i svensk hälso- och sjuk-vård.Anf. 36 ():Fru talman! Det är första gången som vi debatte-rar detta. Jag blev väldigt glad när jag fick höra attförst statsministern och sedan socialministern gick utoch sade att vi behöver en cancerplan. Jag har i fleraår motionerat om en sådan och ständigt fått nej.T.o.m. efter att statsministern och socialministernhade gått ut med uttalanden om att det behövdes encancerplan fick jag nej från socialutskottets majoritet.Det gjorde mig väldigt förvånad.Detta är ingen politisk fråga. Detta är, precis somnär det gäller osteoporos, i högsta grad en hälsofråga.Samtliga länder är på väg att planera en sådancancerplan. Vad är det viktigaste? Ja, det är naturligt-vis preventionen. Och preventionen gäller ju, precissom socialministern sade, diabetes, hjärt- och lung-sjukdomar m.m. Om man åtminstone kunde kommaså långt att man tittade på preventionen och på ut-bildningen. Cancersjukdomar drabbar ju långt fram itiden, kanske 10, 15 eller om man inte har vid-tagit några åtgärder. Jag tror att vi i vårt samhälle äreniga om att rökningen är den farligaste faktorn. Härbehövs i högsta grad insatser för att stoppa den.Jag blev således mycket förvånad över att jag ficknej på mitt förslag om en cancerplan. Både i ,och har man redan påbörjat detta.Och dessutom håller man på att utarbeta det i fleraandra länder på initiativ av WHO, InternationellaCancerunionen och medstöd av EU.De cancerpreventiva insatserna, den aktuella can-cerbehandlingen, den nuvarande organisationen och,vilket kanske är allra viktigast, läget inom cancer-forskningen är de områden som speglar olika delarsom skulle ingå i en cancerplan.När vi diskuterade detta i utskottet förra veckanpåstods det att detta är fyra delar som inte går ihopoch att de inte kan behandlas . Jag blevväldigt förvånad, eftersom detta är fyra ben som helafrågan står på, och de måste gå ihop med forskning,behandling, organisation och cancerprevention.Jag skulle vilja fråga varför man lämnade den,som jag tyckte, fina inställningen till en cancerplansom statsministern och socialministern hade för tvåeller tre veckor sedan.Anf. 37 Socialminister ():Fru talman! Jag är inte alldeles bekant med hurdiskussionen har förts i utskottet med anledning avElisabeth motion. Men jag vill ändå un-derstryka att det delvis handlar om två olika ställ-ningstaganden. Vad jag har talat om är att vi nu måstegå igenom frågan om behovet av en cancerplan. Vadskulle det betyda, om vi nu inte bara talar om en can-cerplan utan också om planer för andra diagnoser? Vihar inte arbetat på det sättet i svensk sjukvård bero-ende på det decentraliserade ansvar som vi har ochberoende på att vi ser huvudmannaskapet som enhelhet som måste kunna balansera eller kombineraolika ansvarsområden inom sjukvården. Denna typ avplaner för olika diagnoser har vi inte arbetat med.Alltså behöver vi utreda frågan. Behövs detta för attvi ska behålla ambitionen att ha den bästa cancervår-den? Behövs det för att klara preventionen? Behövsdet för att klara uppgifterna? Jag håller med om attdet naturligtvis hänger samman. Behövs det för attgarantera att vi har en utvecklad forskning på områ-det? Vad betyder det för svensk sjukvård? Vilkeneffekt får det när det gäller prioriteringar gentemotandra områden? Hur ska vi hålla samman ett sjuk-vårdssystem som verkligen fungerar som en helhet?Frågan om vi ska arbeta med en sådan cancerplanär delvis en annan än att vi fattar beslut om att ome-delbart påbörja arbetet med cancerplanen. Och det ärmöjligtvis där som det är lite förvirrande, därför attjag utgår ifrån att motionen faktiskt handlar om skulle påbörja ett arbete, medan jag säger att vimåste gå igenom frågeställningarna om vad det skullebetyda och gå igenom alla argument för och emot attarbeta på det sättet.Nu har vi startat detta arbete, och jag utgår från attden arbetsgrupp som jobbar med det kommer att hajust denna frågan som en av de prioriterade, så först betar av detta. Om vi bestämmer oss för attarbeta på det sättet måste vi nämligen mycket snabbtkomma i gång med arbetet med en sådan plan.Men för att komplicera frågeställningen ska jagnämna ett annat område där argumenten också ärmycket starka. Det gäller fetmavården. Där finns detett mycket starkt skäl för att arbeta med en nationellplan helt enkelt därför att vi där kan konstatera attsjukvårdshuvudmännen arbetar på helt olika sätt ochatt det finns väldigt få kliniker som kan behandlasjuklig övervikt. Vi vet inte riktigt hur sjukvården skatackla detta problem som kommer att bli ett gigantisktproblem inte bara för svensk sjukvård utan för sjuk-vården i de flesta utvecklade länder. Där finns detstarka skäl, precis som på cancerområdet, att funderapå samspelet mellan huvudmännens ansvar enligthälso- och sjukvårdslagen och det nationella ansvaretatt se till så att vi har en hög kvalitet. Så det handlaralltså inte bara om cancer. Det handlar om flera andradiagnoser och flera andra utmaningar på folkhälsansområde.Vad vi nu har bestämt oss för är att gå igenomdetta, att kunna redovisa argumenten för och emotoch att snabbt kunna ta ställning till om vi ska arbetamed den typen av planer. Och om vi tycker att argu-menten för är övervägande ska vi se till att arbetetkommer i gång.Anf. 38 ():Fru talman! Jag kan med tillfredsställelse konsta-tera att vi har kommit en bit närmare varandra i dennadiskussion.Svensk cancerforskning står ju väldigt högt. Dettror jag att vi alla är eniga om. Därtill skulle jag viljanämna en sak som jag inte tror att socialministern ärokunnig om men som kanske andra är, nämligen attCancerfonden, mot cancer, står för75 % av all svensk cancerforskning. Och det är en brabit. Där har man tyvärr fått lite sämre arbetsmöjlig-heter genom utbildningsministerns åtgärd att kost-nadsbelägga Cancerfonden på ett sätt som jag hardiskuterat med honom och som jag tycker är väldigtolyckligt. Även utbildningsminister en gång tillbaka ett sådant förslag, likaså PerUnckel. Men tyvärr vill inte den nuvarande utbild-ningsministern dra tillbaka detta.Behövs denna plan? Ja, min uppfattning ochmånga andras uppfattning är att den behövs. Mensjälvklart är cancersjukdomarna många. En del sägeratt det kanske finns 100 olika arter av cancersjukdo-mar. Så visst behöver man en övergripande planering.Och här är det fråga om de fyra benen som vi nämn-de. Och jag hoppas att ni tittar på detta. Jagtror att socialministern förstår hur gärna Cancerfon-dens forskare och experter ställer upp som rådgivareoch informatörer för att komma fram på den här vä-gen.Cancersjukdomarna kommer ju att öka i antaltrots de medicinska landvinningarna. Det beror bl.a.på att vi blir så mycket äldre - sjukdomarna hinnerutvecklas hos oss. När genomsnittsåldern var 40, 50eller dog människor av helt andra sjukdomar,som man kan behärska. Därför växer cancernfram och står för en så stor del av mänskligt lidande.Desto viktigare är det att vi också griper oss ancancersjukdomarna över hela fältet och ser till att vifår en planering av sjukvården, som börjar med pre-vention och utbildning av dem som ska sköta den härverksamheten, på forskningsområdet, ute på kliniker-na, i åldringsvården osv.Jag hoppas att det här ska komma till stånd. Ävenom jag, fru talman, som jag sade förut, inte kan ta uppdet här i kammaren vill jag bara tala om för socialmi-nistern att jag inte avser att vara tyst hel-ler. Det finns andra forum där man kan få framförasina åsikter, eftersom det gudskelov är en demokrativi lever i.Anf. 39 Socialminister ():Fru talman! Någon kanske undrar - jag vet inteom gör det - hur det kan kommasig att vi trots att vi är medvetna om att vi har ettsjukvårdssystem med ett decentraliserat ansvar, medstor frihet för huvudmännen, ställer frågan om beho-vet av den här typen av nationella planer. Det hängersamman med att vi vill diskutera frågan omden högspecialiserade sjukvårdens, forskningens ochuniversitetssjukhusens ställning i det svenska sjuk-vårdssystemet.Jag tror att vi står inför en mycket svår avvägning,nämligen att å ena sidan behålla ett decentraliseratansvar, ett decentraliserat huvudmannaskap för sjuk-vården, och å andra sidan inse att om vi ska klara dekrav som medborgarna kommer att ställa på sjukvår-den behöver vi mer av samverkan ochmer av samspel mellan sjukvårdshuvudmännen ochframför allt också mer av ett nationellt engagemangpå den internationella arenan. Det gäller inte minstforskningen på cancerområdet.Det handlar också om den högspecialiserade vår-den. Jag skulle tro att vi kan räkna med attEuropa kommer att bestå av ett stort antal europeiskasjukhus som samverkar, där forskarlagen och läkarla-gen samverkar med varandra för behandling av vissasjukdomar. De har en arbetsfördelning så att någotsjukhus specialiserar sig på vissa diagnoser i någondel av , men andra specialiserar sig på annat.Då kan man inte förlita sig på att ett så strikt decent-raliserat sjukvårdssystem som vi har ska klara alladessa utmaningar.Det är egentligen inte så märkvärdigt att vi då sä-ger att vi ska diskutera på vilket sätt man ska kunnasamverka mellan sjukvårdshuvudmännen sinsemellanoch mellan sjukvårdshuvudmännen och den natio-nella nivån för att få en bra högspecialiserad vård iframtiden och få ett utrymme för forskningen, ochsamtidigt diskutera om vi inte ska arbeta mer syste-matiskt med särskilda planer för vissa diagnoser.Jag menar att vad vi aktualiserar är ett delvis nyttsätt att arbeta inom sjukvården. Det är viktigt att vifår svar på de här frågorna och att vi kan påbörja dethär arbetet.Jag har när jag har lyssnat på alla dem som har ar-gumenterat för att upprätta en cancerplan förstått attvi i större utsträckning behöver just dennaform av nationell samverkan och nationell samsynom vi ska lyckas. Vi kan inte bara säga, som jag hargjort här i , att det inte är rege-ringens ansvar och inte ansvar utan ärlandstingens ansvar. Men när det gäller väsentligadelar av framtidens sjukvård måste vi hitta sättet attockså ta ett nationellt ansvar. Det är därför den härfrågan är viktig.Jag är helt övertygad om att att delta i debatten. Jag ser verkligen frammot detta även om det inte är just i denna talarstol.Anf. 40 ():Fru talman! Tack för det, socialministern!Låt mig använda mina till tvåsaker. Det är väldigt bra att få höra detta om en natio-nell samsyn. Det gäller just att vi använder våra re-surser på rätt sätt. Det är vårt gemensamma ansvar.Där skulle jag vilja gå tillbaka till en av minagamla käpphästar, som jag har talat med tidigaresocialministrar om. Jag försökte en gång som viceordförande i få använda Anslagstavlani TV för att tala om för framför allt unga människorhur man ska undvika att få cancer. Det här kan an-vändas på många områden. Det fick vi inte, för detvar bara institutioner som fick använda Anslagstav-lan. Cancerfonden räknades inte dit. Det var mycketbeklagligt.Jag har ställt frågan: Kan jag inte fåsocialministerns eller löfte atttitta på om inte Anslagstavlan skulle kunna göra någ-ra små korta, kanske humoristiska, inslag om varförman inte bör röka, varför man bör röra på sig ochvarför man bör göra eller inte göra någonting för attskapa sig ett bättre liv, för att undvika att drabbas avsjukdomar som man kanske annars drabbas av, ochockså för att kunna hjälpa sina barn, sina anhörigaoch sina vänner att undvika dessa svåra hälsotillstånd,som vi alla gemensamt vill försöka medverka till?Kan jag få en tanke om attAnslagstavlan skulle kunna gå ut även med sådanahär saker? De är väldigt duktiga på att tala om när viska betala våra restskatter, eller ännu mera när vi skabetala vår licens till TV - det ser vi stup i kvarten. Låtoss också få se hur man ska undvika att få dessa för-färliga cancersjukdomar.Anf. 41 Socialminister ():Fru talman! Jag ska gärna föra med mig dennaidé. Jag vet inte alls vilka regler som gäller för vilkasom ska få komma med den här typen av informationi . Men nog finns det många bud-skap på folkhälsans område, inte minst när det gälleratt förebygga den här typen av allvarliga folksjukdo-mar, som kan vara lika viktiga som mycket av deninformation som ges . Jag ska gärna undersökavad det är som gör att vissa är med och inte andra.Tack så mycket för diskussionen!Överläggningen var härmed avslutad.8 § Svar på interpellation 2001/02:427 om barni fattiga familjerAnf. 42 Socialminister ():Fru talman!