prop · GP03107 · 2002-03-13 00:00:00 — Kvarstår det anspråk som omfattas av säkerhetsåtgärden men som inte berörs av grupprättegången, måste domstolen vänta på att tidsfristen för talans väckande löper ut innan den kan häva åtgärden med stöd av 15 kap. 7 § RB. Inget kommer att hindra sökanden från att inleda en grupprättegång om de anspråk som inte omfattas av den andra rättegången, om bara de allmänna förutsättningarna för en sådan talan är uppfyllda. Målen kan sedan eventuellt förenas (kumuleras) och hand- läggas gemensamt. Regeringens förslag: Om en grupprättegång helt eller delvis skall avbrytas på grund av processhinder som uppkommit efter talans väckande eller på grund av återkallelse, skall rätten lämna parterna och gruppmedlemmarna tillfälle att yttra sig, om detta inte är uppenbart obehövligt. Rätten får i samband med detta ge gruppmedlemmarna möjlighet att inträda som parter och föra talan om sina rättsanspråk. Vidare föreslås att svarandens rätt till dom vid återkallelse av käromål endast skall gälla när återkallelse sker efter utgången av den tid inom vilken en gruppmedlem skall anmäla att han eller hon vill omfattas av grupptalan. Utredningens förslag överensstämmer väsentligen med regeringens. Remissinstanserna: anser inte att en gruppmedlem bör tillåtas att träda in som part för egen del. Hovrätten anser inte heller att en svarande skall ha rätt till dom enligt 13 kap. 5 § RB eftersom det kan komma att komplicera förfarandet. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Även och ifrågasätter om enskilda gruppmedlemmar skall tillåtas att träda in som parter i rättegången. Skälen för regeringens förslag: I detta avsnitt behandlas dels det förhållandet att det efter stämning inträffar en omständighet som medför att de för en grupprättegång nödvändiga processförutsättningarna är för handen, dels den situationen att käranden återkallar talan helt eller delvis. Vid brister i processförutsättningarna skall domstolen avvisa grupptalan. Återkallar käranden talan skall målet antingen skrivas av eller, på svarandens begäran, ändå prövas. Lagrådet har anfört att en påbörjad grupprättegång endast undantags- vis bör avbrytas genom att grupptalan avvisas om de i paragrafen angivna förutsättningarna inte längre föreligger. Att avbryta en pågående rättegång kan medföra stora olägenheter för en part eller för båda parterna och leder till att kostnader som nedlagts på målet blir onyttiga. Huvudregeln bör därför enligt Lagrådet vara att en grupprättegång som påbörjats skall fullföljas och att avvisning på ett senare stadium endast bör komma i fråga i speciella situationer då en fortsatt prövning av gruppmedlemmarnas krav inom ramen för en grupprättegång framstår som nära nog omöjlig. Regeringen instämmer i att ett avbrytande av en grupprättegång kan få olyckliga konsekvenser. Svaranden kan ha lagt ner mycket tid och arbete på att få anspråken avgjorda genom grupprättegången och uppnå den trygghet för framtiden som en rättskraftig dom mot hela gruppen erbjuder. Ett avbrytande av grupprättegången kan följas av ett antal nya rättegångar där det tidigare processmaterialet kanske bara delvis kan utnyttjas. Ekonomiska förluster uppstår vidare genom att domstols- väsendets resurser tas i anspråk för att handlägga samma tvisteförhållan- den ytterligare gånger. Att avbryta en grupprättegång kan också åsamka passiva gruppmedlemmar skada. Lagrådets förslag i den här delen måste dock ses mot bakgrund av att Lagrådet förordar en ordning där tings- rätten alltid skall fatta ett överklagbart beslut om att tillåta eller inte tillåta en grupptalan, se avsnitt 5.2.6. Som framgår av det avsnittet menar regeringen emellertid att det inte finns skäl att föreskriva en vidare skyldighet för rätten att meddela beslut om rättegångshinder än som gäller vid en sedvanlig process. Eftersom tingsrätten kommer att fatta ett formellt beslut om att processförutsättningarna är uppfyllda bara när det är påkallat, kommer det inte alltid att finnas en lämplig tidpunkt för en jämförelse av om de fortfarande föreligger eller inte. En annan sak är att tillämpningen av de särskilda processhindren givetvis påverkas av hur långt processen har fortskridit. Det gäller exempelvis processförutsättningen att grupptalan skall vara det bästa processalternativet. Ju längre gruppmedlemmarnas anspråk har handlagts inom ramen för en grupprättegång, desto sämre framstår det typiskt sett att övergå till någon alternativ processform. Enligt regeringens bedöm- ning är det svårt att föreställa sig annat än att en ändamålsenlig tillämp- ning av processförutsättningarna medför att det endast undantagsvis kommer att bli aktuellt att avvisa en påbörjad och tillåten grupprättegång. Det sagda innebär dock inte att en påbörjad grupprättegång till varje pris bör fullföljas. Om t.ex. käranden under processens gång visar sig vara klart olämplig av någon anledning och det inte finns någon annan med talerätt som är villig att överta talan ligger det inte i någons intresse att talan inte kan avvisas. För att söka undvika de negativa konsekvenser som kan bli resultatet av att en grupptalan trots allt inte kan fortgå bör domstolen inte kunna skriva av eller avvisa en grupptalan utan att gruppmedlemmarna har getts tillfälle att yttra sig. En gruppmedlem kommer i en sådan situation i regel att kunna överta hela grupptalan, och således träda i kärandens ställe, se avsnitt 5.6.3. Om det inte framställs någon begäran om att överta grupp- talan bör medlemmen kunna processa vidare bara om sitt eget anspråk. Det bör alltså finnas en möjlighet att ombilda en grupprättegång till ett antal vanliga processer. Detsamma bör gälla även om det endast är ett eller flera av de käromål som grupptalan omfattar som kan handläggas i grupprättegången. En ombildning helt eller delvis av en grupprättegång till ett antal vanliga individuella rättegångar kräver överväganden i flera processuella frågor, angående bl.a. forum och rättegångskostnader. En grupprättegång får inledas vid en domstol som enligt en särskild förordning är behörig att ta upp en grupptalan. Regleringen innebär ett avsteg från forumbestämmelserna i och kan medföra att grupprättegången handläggs vid en domstol som hade saknat behörighet att ta upp samtliga medlemmars individuella talan mot en gemensam motpart. Av 10 kap. 15 § RB får emellertid anses följa att den domstol som tagit upp grupptalan är behörig att fortsätta handlägga gruppmed- lemmarnas anspråk i en ordinär rättegång. Enligt detta lagrum är en ändring i förhållanden som betingat domstolens behörighet utan verkan, om ändringen har inträtt efter det att svaranden delgetts stämning. Det bör emellertid inte bortses från att handläggningsmässiga överväganden kan resultera i bedömningen att vissa käromål lämpligen bör handläggas vid en annan domstol än den där grupprättegången ägt rum. I ett sådant fall bör domstolen ha möjlighet att flytta hand- läggningen till den andra domstolen. Villkoren för en sådan åtgärd bör bestämmas med utgångspunkt från de förutsättningar som gäller för sammanföring av mål enligt 14 kap. 7 a § RB. En särskild fråga är vilka handläggningsregler som skall tillämpas i de enskilda mål, som uppstår genom att grupprättegången avbryts. I många fall kommer de individuella anspråken att understiga hälften av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. För mål där yrkandet understiger det beloppet gäller speciella bestämmelser i om bl.a. rättens sammansättning och möjligheten att få ersättning för rättegångskostnader. Enligt stadgad praxis kan ett käromål inte byta handläggningsform från ordinär rättegång till s.k. småmål, vilket framför allt sammanhänger med rättegångskostnadsregleringen. När en grupprättegång övergår till en vanlig process är emellertid förut- sättningarna annorlunda eftersom en sådan ombildning i sig kräver att ansvaret för rättegångskostnaderna fördelas mellan den som fört grupp- talan och de som parter tillträdande gruppmedlemmarna. I det samman- hanget bör man skilja mellan kostnader som uppstått i grupprättegången och kostnader som hänför sig till den efterföljande individuella talan. För kostnader som uppstått i grupprättegången skall käranden och grupp- medlemmen svara solidariskt, till den del kostnaderna belöper på medlemmens anspråk, och för kostnader som uppstått därefter skall ansvaret ligga enbart på den enskilda gruppmedlemmen. Med en sådan reglering av rättegångskostnadernas fördelning kommer en övergång av ett måls handläggning från en ordinär rättegång till ett s.k. småmål inte i sig att medföra särskilda komplikationer i kostnadshänseende. Det finns i detta sammanhang anledning att ta upp en särskild fråga angående svarandens rätt till dom när käranden återkallar talan. Svaranden har enligt en sådan rätt så fort svaromål avgetts. kan käranden fritt återkalla talan. Normalt kan förväntas att domstolen avvaktar med att utfärda stämning till dess att det står klart hur många gruppmedlemmar som anmäler att de vill omfattas av grupptalan. Emellertid kan det förekomma situationer där stämning utfärdas . En prövning av en gruppmedlems anspråk är då beroende av att han eller hon inkommer med en anmälan till domstolen. Underlåter gruppmedlemmen att göra anmälan blir verkan av detta densamma som om medlemmen återkallat talan, utan att svaranden har rätt till dom. I linje med detta bör det göras undantag från svarandens rätt till dom vid en återkallelse som sker inom den tid för anmälan som domstolen bestämmer i varje grupprättegång. En sådan regel tillgodoser också önskemålet att käranden i rättegångens inledande skede skall kunna justera gruppens bestämning för att på bästa sätt tillgodose de särskilda processförutsättningarna som kommer att gälla för en sådan rättegång. Det finns dock inte skäl att därutöver göra något undantag från svarandens skydd mot negativa verkningar av en återkallelse. Frågan om rätten att träda in som part (intervention) behandlas i avsnitt 5.6.6. Regeringens förslag: Käranden skall kunna ingå förlikning för en grupps räkning. För att förlikningen skall gälla krävs att domstolen stad- fäster den genom dom. Förlikningen skall på begäran av parterna stad- fästas, om den inte är diskriminerande mot vissa gruppmedlemmar eller på annat sätt uppenbart oskälig. Utredningens och promemorians förslag: Käranden skall kunna ingå förlikning för en grupps räkning. För att förlikningen skall gälla krävs att domstolen stadfäster den genom dom. Remissinstanserna: , och har anfört att det inte bör läggas på domstolen att i samband med stadfästelse av en förlikning göra någon grundligare prövning av förlikningens materiella innehåll. Även pekar på risken att domstolens prövning kan komma i konflikt med kravet på opartiskhet. Enligt Hovrätten över och bör domstolen visa återhållsamhet när det gäller att självmant verka för förlikning i en grupprättegång. Hovrätten menar vidare att den föreslagna ordningen beträffande stadfästelse av förlikning otvivelaktigt har skäl för sig, men att den ställer stora krav på domstolens förmåga att opartiskt bedöma förlikningens värde för de två sidorna i rättegången. Skälen för regeringens förslag: Det finns skäl att inledningsvis något beröra frågan om i vilken utsträckning domstolen skall verka för att parterna träffar en uppgörelse i godo. Enligt 42 kap. 6 § RB är ett av syftena med förberedelsen att klarlägga om det finns förutsättningar för förlikning. I 42 kap. 17 § RB utvecklas detta på så sätt att rätten i ett dispositivt mål skall verka för att parterna förliks, om det är lämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter. I propo- sitionen Ett reformerat tingsrättsförfarande (prop. 1986/87:89 s. 110 115) utvecklar dåvarande departementschefen sin syn på rättens förlik- ningsverksamhet. Uttalandena har fortfarande bärkraft och kan tjäna som ledning för rättens agerande också i en grupprättegång. I nämnda förarbeten görs uttalanden om att rätten med vissa förbehåll även bör kunna väga in utomrättsliga faktorer i förlikningsdiskussioner. Det kan vara svårt att uppskatta betydelsen av sådana faktorer för gruppmedlemmarna. Rätten bör därför i en grupprättegång vara mer återhållsam med att väga in faktorer av denna art i en förliknings- diskussion än som är fallet i en ordinär rättegång. En grupprättegång rör normalt tämligen stora ekonomiska värden. Varje gruppmedlems anspråk kan däremot vara litet. Enligt regeringen bör man ta fasta på det senare när man bedömer hur aktiv rätten skall vara i sin strävan att undersöka förutsättningarna för förlikning. I överensstämmelse med vad som uttalas i ovan nämnda förarbeten finns det därför förutsättningar att acceptera en längre gående förliknings- verksamhet från domstolens sida i mål som rör små individuella anspråk än i mål som gäller stora belopp för varje gruppmedlem eller där de förväntade kostnaderna är måttliga. När det gäller vilka möjligheter käranden bör ha att träffa en förlikning för gruppmedlemmarnas räkning och hur en sådan förlikning skall hanteras av domstolen bör man skilja mellan förlikningar som avser enstaka medlemmars rätt och uppgörelser som omfattar en grupp medlemmar. Kärandens rätt att föra talan för annans räkning innebär endast en processuell behörighet att vidta dispositioner som är bindande för tredje man (gruppmedlemmarna). Någon civilrättslig dispositionsrätt över gruppmedlemmarnas anspråk har käranden inte. Följaktligen kan käranden inte på grund av sin rätt att föra grupptalan träffa en förlikning som binder medlemmarna. En förlikning blir därför möjlig att uppnå i en grupprättegång bara om varje medlem själv medverkar i uppgörelsen. Detta är otillfredsställande. Att förutsätta varje medlems medverkan för att nå en förlikning är att fjärma sig från den grundsyn som ligger bakom grupprättegångens funktion och berättigande. Särskilt om talan rör en stor grupp är risken uppenbar att utsikten att nå en allmän förlikning blir utopisk, trots att en uppgörelse i godo kan framstå som högst väl- motiverad. Det finns alltså starka skäl att tillåta käranden att träffa förlikning för gruppmedlemmarnas räkning. Kärandens kompetens att ingå förlikning för gruppens räkning bör inte begränsas till uppgörelser som omfattar samtliga gruppmedlemmar. Också en i omfattning begränsad förlikning mellan käranden och svaranden bör binda berörda gruppmedlemmar. Däremot saknas bärkraftiga motiv att utöka kärandens behörighet att företräda gruppmedlemmarna till att gälla överenskommelser som är be- gränsade till enstaka medlemmar. Sådana förlikningar kan nås lika väl genom direkta kontakter mellan den berörda medlemmen och gruppens motpart. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att käranden skall ha behörig- het att med bindande verkan för gruppens medlemmar träffa förlikning angående gruppens anspråk. Behörigheten förutsätter att käranden ansetts lämplig att föra grupptalan. Det skall alltså inte vara möjligt för käranden att ingå en förprocessuell förlikning för gruppens räkning. För att värna gruppmedlemmarnas intressen bör förlikningen vidare ges rättsverkan i förhållande till medlemmarna endast om rätten stad- fäster den. Därigenom tillhandahålls ett kontrollinstrument som mini- merar risken för att en uppgörelse kommer att stå i strid med medlem- marnas intresse av en rättvis rättegång. Regeringen vill i detta samman- hang påpeka att i samtliga de utländska lagar om class actions som grupptalanutredningen studerat närmare har värnandet om de passiva gruppmedlemmarnas intresse ansetts väga så tungt att en förlikning är bindande för dem bara om den godkänns av domstol. Mot den här bakgrunden föreslogs i lagrådsremissen en bestämmelse enligt vilken en förlikning som käranden ingår skall gälla endast om den ingås för en grupps räkning och om rätten stadfäster den genom en dom. Lagrådet har anfört att det är klart otillfredsställande att det i lagrådsremissens förslag till lagtext inte finns någon antydan om de kriterier som rätten skall tillämpa vid sin bedömning av om en förlikning skall stadfästas eller ej. Eftersom det här är fråga om en avvikelse från bestämmelsen i 17 kap. 6 § , enligt vilken en förlikning i ett dispositivt tvistemål alltid skall kunna stadfästas på begäran, bör det enligt Lagrådet framgå av lagtexten på vilka grunder rätten i en grupprättegång skall kunna vägra att acceptera en frivillig uppgörelse mellan parterna. Lagrådet har vidare anfört följande: Lagrådet anser att det inte bör vara domstolens uppgift att pröva om förlikningen till sitt innehåll är förmånlig eller mindre förmånlig för den ena eller andra parten eller för gruppmedlemmarna. Detta skulle förutsätta en bedömning av sakförhållandena i tvisten, en bedömning som knappast låter sig göra av någon som inte deltagit i förhand- lingarna och som inte är väl informerad om de överväganden som legat bakom parternas beslut att ingå förlikningen. För en domstol är det dessutom främmande att göra en bedömning i sak av en tvist innan förfarandet slutförts i enlighet med de rättegångsregler som gäller för behandling av tvisten. Däremot kan det, eftersom förlikningen blir bindande för grupp- medlemmar som inte är parter i målet, finnas anledning för domstolen att pröva om gruppmedlemmarna behandlats på ett likvärdigt sätt eller om det i förlikningen ingår element som är diskriminerande eller eljest uppenbart oskäliga mot vissa gruppmedlemmar. Regeringen instämmer i värdet av att i lagtext ange kriterier för stadfästelse av en förlikning. Det framstår som lämpligt att prövningen skall ta sikte på om gruppmedlemmarna behandlas på ett likvärdigt sätt i förlikningen och att den inte är uppenbart oskälig mot dem. Vi återkom- mer till den närmare utformningen av bestämmelsen i författningskom- mentaren. När det gäller den prövning som domstolen skall göra innan den stad- fäster förlikningen har det från remisshåll gjorts invändningar mot vad utredningen uttalat i frågan. Särskilt gäller detta domstolens materiella prövning av förlikningens innehåll. Utredningen anför i det samman- hanget bl.a. att domstolens kontroll skall innefatta att käranden inte utan saklig grund har eftergett medlemmarnas rätt och att det då kan vägas in i vilken utsträckning käranden respektive svaranden haft fog för sina ståndpunkter. Gruppmedlemmarnas intresse av en rättvis rättegång kräver att dom- stolens prövning av om en förlikning skall stadfästas inte kan vara enbart formell. Å andra sidan får inte prövningen drivas så långt att domstolens opartiskhet riskeras. På samma sätt som när det gäller domstolens mate- riella processledning får den närmare omfattningen av domstolens pröv- ning överlämnas att bestämmas i det praktiska rättslivet. Mer allmänt kan emellertid sägas att rätten noggrant bör pröva att förlikningsavtalet är klart och tydligt formulerat. Det får inte råda någon oklarhet om vad parterna åsyftat med uppgörelsen och enskilda avtals- villkor. Domstolen bör även kontrollera att samtliga tvistefrågor regleras genom överenskommelsen. Även förhållanden som ligger vid sidan av den sak grupptalan gäller (s.k. supplerande moment) bör uppmärksam- mas. Kärandens behörighet att träffa förlikning omfattar ju endast de rättsförhållanden som grupptalan avser. Det är däremot inte lämpligt att domstolens ställningstagande till begäran om stadfästelse skall grundas på en bedömning av hur domstolen kan förväntas döma i målet. Gruppmedlemmarnas intresse i detta hän- seende får anses tillgodosett genom ett krav på domstolen att reagera om förlikningen är uppenbart oskälig t.ex. genom att den i sak uppenbart strider mot den materiella rätten. Att domstolen har att göra en sådan preliminär eller summarisk bedömning av rättsläget på ett begränsat Prop. 2001/02:107 underlag förekommer också i flera andra sammanhang. Här kan slutligen nämnas att en stadfästelse skall föregås av en obliga- torisk underrättelse till medlemmarna om uppgörelsens innebörd. Däri- genom får varje medlem möjlighet att ta ställning till om han eller hon skall omfattas av förlikningen eller inte. Den som inte anser förlikningen godtagbar kan inträda som part i rättegången och få sitt anspråk sak- prövat av domstolen. Regeringens förslag: Domstolen skall i en dom kunna skjuta upp prövningen av en viss fråga som har betydelse endast för vissa gruppmedlemmars rätt, om det är lämpligt med hänsyn till utredningen och kan ske utan betydande olägenhet för svaranden. Underlåter en gruppmedlem att begära att den uppskjutna frågan prövas skall käromålet ogillas, om inte svaranden medgett yrkandet eller det är uppenbart att käromålet är grundat. Utredningens förslag överensstämmer i sak väsentligen med rege- ringens. Remissinstanserna: Utredningens förslag har i allt väsentligt godtagits. har dock erinrat om att det finns en risk för rättsförlust för den som inte nås av domstolens underrättelse. har ifrågasatt om särskild mellandom löser de problem den är avsedd att göra och menar att processekonomiska skäl talar emot regleringen. ifrågasatte om det är lämpligt att införa en särskild form av dom utanför och för förhållandevis få mål. Promemorians förslag överensstämmer väsentligen med regeringens. Remissinstanserna: förordar att gruppmedlemmens talan i den aktuella situationen avskrivs. anser att bestämmelsen om uppskov med prövning av viss fråga kan medför stora olägenheter för svaranden och ifrågasätter därför om det finns fog för att ge käranden sådana möjligheter. instämmer numera i att möjligheten till särskild mellandom behövs. Skälen för regeringens förslag: Enligt kan en domstol begränsa ett avgörande från att avse hela saken. Detta kan ske genom deldom eller mellandom. En deldom kan avse antingen ett av flera käromål som har förenats i en rättegång eller den del av ett käromål som har medgetts. Genom deldomen avgörs käromålet eller den medgivna delen av målet slutligt. En mellandom får avse antingen en talan som prövningen av en annan talan beror av, ett rättsfaktum eller en fråga som främst angår rättstillämpningen. Mellandomen innebär således att domstolen avgör en tvistig fråga som har betydelse för den slutliga prövningen och skiljer sig från deldomen på så sätt att mellandomen förutsätter en fortsatt prövning av käromålet. Såväl deldom som mellan- dom kan antas vara ett verkningsfullt instrument för att effektivisera och förenkla handläggningen i en grupprättegång. Som närmare diskuteras i avsnitt 5.6.2 erbjuder ett väl utvecklat system för en effektiv och rationell hantering av indivi- duella omständigheter inom ramen för en grupprättegång. Därtill kom- mer viss kompletterande reglering i lagen om grupprättegång. Sålunda kan individuella tvistefrågor aktualisera att det förordnas en särskild person att föra talan beträffande en viss fråga eller del av saken. Dessa regler kommer emellertid inte alltid att erbjuda domstolen ett lämpligt handläggningsalternativ. Så kan t.ex. fallet vara om svaranden gör en invändning som riktar sig mot flera medlemmars anspråk och som är av sådan karaktär att den från utredningssynpunkt kräver medlemmar- nas medverkan i processen. Exempel på invändningar av denna art är bristande reklamation, medvållande, saknad av orsakssamband mellan handlande och skada och att ett avtalsbrott inte är så väsentligt för med- lemmen att det finns grund för hävning. Varken alternativet med med- lemsintervention, upprättandet av en undergrupp eller någon annan tidigare behandlad åtgärd torde då nämnvärt komma att underlätta hand- läggningen. Detta förhållande kan allvarligt försämra grupprättegångens möjlig- heter att erbjuda ett processuellt alternativ när andra rättegångsformer är för omständliga, dyrbara och ineffektiva. Bristen på lämpliga handlägg- ningsregler ger en illojal svarande tillfälle att genom illa underbyggda invändningar omöjliggöra en grupptalan, som kanske är den enda realistiska möjligheten att få till stånd en domstolsprövning.