prop · GQ035 · 2002-10-22 00:00:00 — Här sägs att det är den verkliga ersättningen som skall ingå i beskattningsunderlaget vilket betyder att beskattningsunderlaget måste inkludera, förutom rena penningbelopp, även värdet av vara eller tjänst som mottagits eller som kan komma att mottas av säljaren. Ytterligare stöd för detta synsätt får bl.a. anses följa av EG-målet C-380/99 Bertelsmann, 2001, s. I-05163, som avsåg en betalning i form av en vara som lämnades i utbyte mot en tjänst, se avsnitt 10.3 ovan. Se även kommentaren till 3 a §. I lagrådsremissen hade regeringen föreslagit att orden utom ränta i nuvarande 7 kap. 3 a § tredje stycket skulle behållas i den överflyttade texten i 7 kap. 2 § trots att orden saknar motsvarighet i artikel 11 A.2 a och b i det sjätte direktivet. Regeringen ansåg att ett slopande av dessa ord i texten kunde skapa osäkerhet i tillämpningen. Lagrådet delade inte denna uppfattning utan förordar i sitt yttrande att orden utgår. Lagrådet anser att det är angeläget att här använda ett uttryckssätt som närmare ansluter till direktivtexten, något som enligt Lagrådet säkerställer att praxis även i fortsättningen får genomslag. Regeringen ansluter sig till Lagrådets uppfattning och föreslår att orden utom ränta utgår. Det finns en utvecklad nationell praxis och EG-praxis på området enligt vilken viss ränta, exempelvis finansiell ränta som utgår på grund av en särskild överenskommelse mellan parterna om uppskjuten betalnings- tidpunkt, inte skall inräknas i beskattningsunderlaget, medan annan typ av ränta, exempelvis en ränta som erläggs vid hyresköp, kan anses utgöra en sådan bikostnad som avses i artikel 11 A.2 b och som därmed skall ingå i beskattningsunderlaget, under förutsättning att räntan inte är baserad på en skuld till uthyraren. I Handledning för mervärdesskatt 2002 (s. 303 f.) redogörs närmare för nationell praxis. Avseende EG-praxis och frågan om viss ränta skall inräknas i beskattningsunderlaget hänvisas bl.a. till domar i målen 222/81 (ränta bestämd av domstol) samt C-281/91 Muys en De (mellan parterna avtalad ränta vid förlängning av betalningstid). Undantaget för ränta i ML har tillämpats på ett sätt som måste anses stå i överensstämmelse med EG-praxis. I artikel 11 A.2 b sista ledet i det sjätte direktivet framgår att medlems- staterna får betrakta kostnader som täcks av separata avtal som bikost- nader. Regeringen anser inte att en särskilt reglering i ML för sådana fall är nödvändig. Frågan om ett eller flera tillhandahållanden föreligger får avgöras utifrån en huvudsaklighetsprövning. När en delprestation ingår som ett klart underordnat och nödvändigt kostnadselement i det huvud- sakliga tillhandahållandet skall prestationen inte brytas ut ur beskatt- ningsunderlaget för det huvudsakliga tillhandahållandet. Jfr EG- domstolens dom i målet C-349/96, (). Paragrafen har slopats och bestämmelsen har, med delvis ändrad lydelse, av systematiska skäl överförts till 3 § i två nya punkter, 3 och 4. På så vis reduceras antalet underparagrafer vilket gör regelverket i 7 kap. mera Ändringen i den föreslagna punkten 4 i 3 §, som motsvarar Prop. 2002/03:5 den nuvarande punkten 2 i 2 a §, har behandlats i motiven (avsnitt 9.3). I paragrafen införs två nya punkter, 3 och 4, som utgör nuvarande punkterna 1 och 2 i 7 kap. 2 a §. En ändring görs i punkten 2 a där ordet tillverkningskostnaden byts ut mot ordet självkostnadspriset. En motsvarande ändring görs i den föreslagna punkten 4. Ändringarna har behandlats i motiven (avsnitt 9.3). Bestämmelsens första stycke anpassas till lydelsen av artikel 11 A.1 a i det sjätte direktivet. Enligt denna bestämmelse skall ersättning som erhålls av köparen eller en tredje person inklusive sådana subventioner som är direkt kopplade till priset på leveransen utgöra en del av beskatt- Ändringen innebär såvitt avser beskattning av vissa bidrag att ett uttryckligt lagstöd numera finns för att bidragen skall kunna bli föremål för mervärdesskatt. Vissa bidrag har på grund av att regeln inte har funnits i ML tidigare kunnat undgå beskattning trots att bidraget får anses ha varit direkt kopplat till priset vid omsättning av varor och I lagrådsremissen föreslogs att bestämmelsen skulle förtydligas så att det framgår klart att även bidrag som utgör priset på ett tillhandahållande skall anses utgöra ersättning eftersom vissa betalningar kan kallas för bidrag men i själva verket utgör de en betalning för ett tillhandahållande åt den som utger bidraget. Lagrådet ansåg i sitt yttrande att ett sådant förtydligande inte kunde anses nödvändigt eller lämpligt och att det därför borde utgå. Regeringen har följt Lagrådets förslag men vill framhålla följande. Det finns en principiell skillnad mellan de fall när ett bidrag utgör själva priset på en leverans av en vara eller tillhandahållande av en tjänst och de fall då bidraget kan kopplas till priset på en leverans eller ett tillhandahållande på ett sådant sätt att det kan anses utgöra ersättningen för varan eller tjänsten. Det sista ledet i artikel 11 A.1 a om bidrag reglerar det sistnämnda fallet och avser situationer där tre parter är inblandade: den som beviljar bidraget, den som kommer i åtnjutande av bidraget samt köparen av de varor eller tjänster som levereras av bidragsmottagaren (jfr p. 10 i domen i EG- målet C-184/00 ASBL Office des produits wallons). själva priset skall det ingå i beskattningsunderlaget enligt det första ledet När bidraget kan anses direkt kopplat till priset på en leverans skall det ingå i beskattningsunderlaget enligt det andra ledet i Ändringarna har behandlats i motiven (avsnitt 10.4). Avseende vad som skall ingå i begreppet ersättning har i enlighet med artikel 11 A.1 a i sjätte direktivet uttryckts att allt som säljaren erhåller från köparen för den levererade varan eller tillhandahållna tjänsten skall anses som ersättning. I ersättningen ingår även värdet av bytesvara eller bytestjänst. Se även kommentaren under 7 kap. 2 §. Ändringen i bestämmelsens andra stycke är en konsekvens av att begreppet tillverkningskostnaden byts ut mot självkostnadspriset i 7 kap. 3 § punkterna 2 a och 4. Tredje stycket slopas och bestämmelsen har med vissa redaktionella ändringar flyttats till 7 kap. 2 § om vad som skall ingå i beskattningsunderlaget. Ändringen görs av för anpassa ML ytterligare till EG-rättens systematik. Se även kommentaren till 7 kap. Prop. 2002/03:5 2 §. I första stycket anges i vilka situationer beskattningsunderlaget inte skall inkludera prisnedsättningar. Bestämmelsen motsvarar reglerna i artikel 11 A.3 a och b samt artikel 11 C.1 i sjätte direktivet. Enligt dessa bestämmelser får beskattningsunderlaget inte inkludera prisnedsättningar som är beroende av att betalning sker (artikel 11 A.3 a), prisnedsättningar och rabatter som ges till kunden och kontoförs för tillhandahållandet (artikel 11 A.3 b) eller prisnedsättningar som lämnas i efterhand (artikel 11 C.1). I det nya andra stycket har tagits in en bestämmelse som innebär att i beskattningsunderlaget kan ingå beloppet av prisnedsättning som lämnas i efterhand, om den skattskyldige avtalat med kunden om att så skall vara fallet. Ändringarna har behandlats i motiven (avsnitt 11). En justering görs i bestämmelsens andra stycke som reglerar beskatt- ningsunderlaget vid import. Bestämmelsen motsvarar artikel 11 B.3 b i det sjätte direktivet. Lagrådet har i sitt yttrande framhållit att beskriv- ningen av bikostnader i artikel 11 A.2 b (se författningskommentaren till 7 kap. 2 §) återkommer i nämnda artikel. Lagrådet föreslår därför att samma uttryckssätt används i förevarande paragraf eftersom lydelsen då kommer att stå i överensstämmelse med den föreslagna ändringen i 7 kap. 2 §. Regeringen har följt Lagrådets förslag och bestämmelsen föreslås ändrad i enlighet härmed. Någon ändring i materiellt hänseende är inte avsedd. De nuvarande reglerna i 7 kap. 9 och 10 §§ slås samman i en bestäm- melse, 9 §, som således kommer att behandla beskattningsunderlaget vid återimport efter passiv förädling bestående i bearbetning och tillverkning. Den nya bestämmelsen ges på förslag av en delvis annan lagteknisk utformning genom att den inte anger vissa tullrättsliga krav som skall vara uppfyllda, utan endast hänvisar till att tullförfarandet passiv förädling skall användas. De förutsättningar som gäller för det tullförfarandet framgår av tullagstiftningen. Första stycket motsvarar nuvarande 7 kap. 9 §. svarar nuvarande 7 kap. 10 §. Jämfört med vad som f.n. gäller enligt 7 kap. 9 § 1 ML vid återimport av gemenskapsvaror som bearbetats i tredje land skall inte krävas att det är den som är skattskyldig för återimporten som måste ha förvärvat eller tidigare importerat varan för att minskning av beskattningsunderlaget skall kunna ske. Det innebär att den som tar emot annans vara för att ombesörja bearbetning av denna kan låta utföra bearbetningen i tredje land och därefter återimportera varan med följd att sådan justeringen av beskattningsunderlaget kan ske som i princip innebär att enbart det förädlingsvärde som tillförts varan vid bearbetningen i tredje land blir föremål för beskattning. beskattningsunderlaget för mervärdesskatt som tidigare tagits ut i Prop. 2002/03:5 eller i ett annat för de temporärt exporterade varorna i det första stycket åstadkoms det sagda samt följande. Beskattningsunderlaget skall minskas inte bara med beskattningsunderlaget för skatt som hänför sig till förvärvet eller en tidigare import av varan. Underlaget skall även kunna minskas med skatt som hänför sig till bearbetning inom EU före det att varan den temporärt exporteras till tredje land för ytterligare bearbetning. Vad nu sagts gäller även för egentillverkade varor. Vid återimport av gemenskapsvara efter bearbetning i tredje land samt vid återimport av vara som tillverkats i tredje land av material som är gemenskapsvara skall för minskning av beskattningsunderlaget beaktas inte endast beskattningsunderlaget för mervärdesskatt som tagits ut i , utan även underlaget för mervärdesskatt som tagits ut i ett annat . Ett exempel på när det kan bli aktuellt att ta hänsyn till mervärdesskatt som tagits ut i ett annat är följande. En näringsidkare vars verksamhet inte medför någon avdragsrätt eller rätt till återbetalning enligt 10 kap. 913 §§ förvärvar en annan vara än ett nytt transportmedel eller en punktskattepliktig vara. transporteras till förvärvaren i från ett annat . Det sammanlagda värdet av närings- idkarens skattepliktiga förvärv av andra varor än nya transportmedel eller punktskattepliktiga varor under det löpande eller det föregående kalenderåret överstiger inte . I sådant fall föreligger inte ett gemenskapsinternt förvärv. Om det antas att förutsättningarna i övrigt är sådana att varan inte anses omsatt inom landet tas inte mervärdesskatt ut i , utan i det andra EG-landet. Den nya bestämmelsen innebär följaktligen att om näringsidkaren förvärvat en vara under dessa omständigheter, och varan sedan t.ex. bearbetas i tredje land och återimporteras, skall avdrag för mervärdesskatt som tidigare tagits ut kunna ske. har föreslagit att ordet återimport utmönstras och ersätts med import. Eftersom artikel 11 B.5 i sjätte direktivet talar om varor som återinförs (jfr den engelska versionen av direktivet, re-imported) bör ordet återimport behållas i lagtexten. Beträffande innebörden av begreppen gemenskapsvaror, temporärt exporterade varor och tullförfarandet passiv förädling hänvisas i tredje stycket till rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen. För begreppet gemenskapsvaror, se artikel 4.7 i tullkodex. Temporärt exporterade varor och tullförfarandet passiv förädling behandlas i artikel 145 i tullkodex. Begreppet gemenskapsvaror förekommer också i 7 kap. 11 § ML. Det har samma innebörd i 11 § som i 9 §. Ändringen har behandlats i motiven (avsnitt 12). Paragrafen har utformats med beaktande av Lagrådets förslag. Paragrafen har slopats och bestämmelsen har, med delvis ändrad lydelse, överförts till 7 kap. 9 §. Ändringen har behandlats i motiven (avsnitt 12) och i författningskommentaren till 7 kap. 9 §. I bestämmelsen förtydligas texten så att det framgår att om bidraget utgör ersättning enligt 7 kap. 3 a § ML skall någon avdragsbegränsning inte göras med stöd av förevarande regel. Om denna begränsning inte skulle finnas i bestämmelsen skulle vid mottagande av vissa slags bidrag en dubbelbeskattning kunna ske dels genom att bidraget kan ingå i ersättningen enligt 7 kap. 3 a § och dels genom att avdragsrätten för ingående skatt kan begränsas genom beräkningen av avdragsgill andel av ingående skatt utifrån hur stor andel den skattepliktiga omsättningen utgör av den totala omsättningen inklusive erhållna bidrag. motiven (avsnitt 10.4). Lagrådet ansåg i sitt yttrande att bestämmelsen är svårläst bl.a. genom användningen av dubbla negationer. Lagrådet förordade därför en ändrad Regeringen anser dock att det i lagrådsremissen valda uttryckssättet är tydligare och att det därför bör bibehållas. Punkten 3 i bestämmelsen ändras. Obearbetat eller i huvudsak obearbetat material av ädelmetaller skall inte omfattas av definitionen av begagnade Varor, särskilt smycken, som framställts av ädla metaller skall dock omfattas av definitionen. Med obearbetat eller i huvudsak obear- betat material bör förstås ädelmetaller som inte bearbetats eller bearbetats i så ringa omfattning att de inte är attraktiva på marknaden för andra egenskaper än dem som tillskrivs obearbetade ädla metaller. Ändringen har behandlats i motiven (avsnitt 13) Ändringen är föranledd av att den tidigare bestämmelsen i punkten 4 i 5 kap. 11 § föreslås upphävd. Bestämmelsen som var införd i punkt 5 har flyttats till punkt 4. I paragrafens första stycke har införts en ny punkt 2. har numrerats om till 3. Den nya bestämmelsen i punkt 2 har kommen- terats i avsnitt 14.2. Ändringen i punkt 3 är endast redaktionell. även föreslagna bestämmelsen i 10 kap. 11 § tredje stycket 2. i tredje stycket syftar till att klargöra att det trots att förutsättningarna för återbetalningsrätt i första och andra styckena är uppfyllda, inte föreligger rätt till återbetalning om den ingående skatten omfattas av avdrags- begränsningar i svensk lag. Innan nuvarande andra stycket tillkom var bestämmelsen införd som en tredje punkt i första stycket. fanns redan då den regel som föreskriver att rätten till återbetalning gjordes beroende av att verksamheten skulle ha medfört skattskyldighet eller återbetalning om den hade bedrivits här i landet. I första stycket 3 föreskrevs dessutom att den ingående skatten i så fall skulle ha varit avdragsgill eller skulle ha medfört rätt till återbetalning enligt 13 §. andra stycket tillades flyttades bestämmelsen i första stycket 3 till tredje stycket och gjordes tillämplig även på regleringen i andra stycket. Av det Prop. 2002/03:5 skälet fick bestämmelsen sin nuvarande lydelse, dvs. omsättningen skulle medfört skattskyldighet fördes in direkt i bestäm- melsen. Av författningskommentaren framgår dock att den skulle mot- svara bestämmelsen i första stycket 3 (se prop. 1994/95:57 s. 192). Den sistnämnda bestämmelsen har sitt ursprung i lagen (1968:430) om mervärdeskatt. Av förarbetena till denna lag framgår att det som avsågs med avdragsgill ingående skatt var den typ av avdragsbegränsningar som återfinns i 8 kap. 9, 10, 15 och 16 §§. Genom den föreslagna lydelsen av paragrafen blir hänvisningen till 13 § överflödig. Ändringarna i tredje stycket är således inte avsedda att medföra någon materiell ändring. I avsnitt 14.2 finns närmare beskrivet om innebörden av bestämmelserna i första och tredje stycket. Ändringen i andra stycket är en konsekvens av ändringen i tredje stycket och är endast redaktionell. Eftersom rekvisitet om omsättningen medfört skattskyldighet tas bort i tredje stycket måste detta rekvisit föras in i andra stycket. Ordalydelsen har därvid anpassats till första stycket 2 och 3. Bestämmelsen i paragrafens andra stycke i dess nuvarande lydelse avses motsvara artikel 17.3 c i sjätte direktivet. I artikel 17.3 c föreskrivs att rätt till avdrag eller återbetalning av ingående skatt skall ges i den mån varorna eller tjänsterna används för transaktioner som är undantagna från skatt i enlighet med artiklarna 13 B.a och 13 B.d 15, om kunden är eta- blerad utanför gemenskapen eller om dessa transaktioner är direkt kopplade till varor som skall exporteras till ett land utanför gemen- De transaktioner som omfattas av sistnämnda artiklar är bank- och finansieringstjänster, försäkringstjänster och handel med valuta, dvs. omsättningar som är undantagna från beskattning. sin motsvarighet i 3 kap. 9 § utom tredje stycket 2, 10 § och 23 § ML. Bestämmelsen i 10 kap. 11 § andra stycket och dess motsvarighet i artikel 17.3 c medger således avdragsrätt för varor och tjänster som är hänförliga till två typer av tillhandahållanden, dels vissa undantagna omsättningar till någon utanför EG, dels då dessa undantagna omsättningar har direkt samband med varor som transporteras ut ur EG. Till den del bestämmelsen avser omsättningar till någon utanför EG kan den antas ha ett alltför inskränkt tillämpningsområde i jämförelse med Enligt direktivet föreligger inget krav på att den som förvärvar tjänsten skall bedriva verksamhet utanför EG för att återbetalning skall kunna ske. Direktivet utesluter inte att även en privatpersons adress kan omfattas av begreppet etablerad. omfattas rätten till återbetalning för den ingående skatt som hänför sig till själva bank-, finansierings-, eller försäkringstjänsten eller handeln med sedlar och mynt även av regleringen i 10 kap. 12 § ML angående export. För att återbetalningsrätt enligt den bestämmelsen skall föreligga krävs inte att kunden bedriver verksamhet utanför EG. Till den del bestämmelsen i 10 kap. 11 § andra stycket avser tillhandahållande av tjänster till kunder utanför EG omfattas de således även av 10 kap. 12 § och det krävs ingen särskild reglering av återbetalningsrätten i 10 kap. 11 § andra stycket. Regleringen har därför utgått ur 10 kap. 11 § andra Det som härefter kvarstår i andra stycket är bestämmelsen i andra ledet i artikel 17.3 c dvs. de fall då omsättningen har direkt samband med varor som skall exporteras till ett land utanför gemenskapen. Skälet till ändringarna i andra stycket och som en följd härav ändringarna i första stycket är således endast att ta bort dubbel- regleringen avseende tillhandahållande av de aktuella tjänsterna till kunder utanför EG. Den första ändringen i tredje stycket syftar till att klargöra att en före- tagare har rätt att i få återbetalning av ingående skatt för varor och tjänster som denne förvärvat i , men som företagaren skall använda för sin omsättning i ett annat . Se vidare beskrivningen av gällande rätt i avsnitt 14.1 och prop. 1995/96:58 s. 53. Regeln mot- svarar artikel 17.3 a i sjätte direktivet och kan tillämpas på förvärv som görs av både svenska och utländska näringsidkare. En utländsk före- tagare har emellertid rätt till återbetalning av den ingående skatten även enligt 10 kap. 1 § första stycket. I sistnämnda fall skall denne ansöka om att få skatten återbetald hos genom det särskilda skatte- kontoret i . För rätt till återbetalning enligt 10 kap. 11 § tredje stycket krävs dock att företagaren lämnar en deklaration till skatte- myndigheten, se 19 kap. 12 § ML. Om företagaren uppfyller de villkor som uppställs för återbetalning enligt 10 kap. 1 §, men exempelvis inte inkommer med sin ansökan i rätt tid skall han inte kunna utnyttja möjligheten till återbetalning enligt 11 § tredje stycket. Av detta skäl har tillagts i tredje stycket 3 att en ytterligare förutsättning för återbetalning enligt 11 § är att rätten till återbetalning inte skall utövas genom en ansökan med stöd av 10 kap. 1 eller 2 §. Ändringen av bestämmelsen i tredje stycket 1 har kommenterats under avsnitt 14.2. Ändringen i tredje stycket 2 är endast redaktionell, se avsnitt 14.2 och bestämmelsens motsvarighet i 10 kap. 1 § första stycket 3. Beträffande ändringarna i det första stycket, se kommentaren till 10 kap. 1 § tredje stycket och motiven (avsnitt 14.2). I enlighet med vad Lagrådet förordat flyttas det nuvarande andra stycket till en egen paragraf, en ny 10 kap. 15 §. I enlighet med vad Lagrådet förordat flyttas det nuvarande andra stycket i 10 kap. 13 § till en egen paragraf. Ändringen har behandlats i motiven (avsnitt 11). Andra stycket bör utgå. De bestämmelser i taxeringslagen (1990:324) till vilka det nuvarande andra stycket hänvisar har tidigare upphävts (genom SFS 1997:494) och ersatts av motsvarande bestämmelser i 2 kap. 5 § första stycket skattebetalningslagen (1997:483), som gäller också för beslut om mervärdesskatt. Ändringen är en följd av ändringen i 12 kap. 1 §. Skälen till detta framgår av motiven (avsnitt 15). 21.2 Förslaget till lag om ändring i skattebetalningslagen (1997:483) Den nya paragrafen kommenteras i avsnitt 16.3. I ett nytt tredje stycke införs en möjlighet för nystartade företag att få uppskov med betalning av preliminär skatt . Uppskov avses enligt punkt 1 inte omfatta skattskyldiga som övertagit en redan pågående verksamhet. Att den som redan tidigare bedriver näringsverksamhet inte kan få uppskov enligt denna paragraf framgår av punkt 2. En ytterligare förutsättning för uppskov är enligt punkt 3 att särskilda skäl inte talar emot uppskov. Om en ansökan om uppskov ingår som ett led i ett förfarande för att försöka undkomma skatt föreligger det naturligtvis särskilda skäl mot att ge uppskov. Andra exempel på fall där särskilda skäl att vägra uppskov ofta torde föreligga är de fall där ansökan om F-skattsedel avslås på grund av att hinder föreligger för utfärdande av sådan skattsedel enligt 4 kap. 11 § skattebetalningslagen (1997:483, SBL) eller när en ansökan om F-skattsedel inte har lämnats, men heller inte hade kunnat beviljas. Det kan dock inte uteslutas att det finns fall där uppskov kan vara motiverat trots att sådant hinder före- ligger. Även i fall där den skattskyldige inte lämnar en preliminär själv- deklaration förrän långt efter den tidpunkt som verksamheten startats kan särskilda skäl ofta anses föreligga mot att ge uppskov. Särskilda skäl torde i vart fall föreligga om den självtagna krediten redan uppgått till de som den nu föreslagna uppskovsmöjligheten avser. Den skattskyldige har ju i dessa fall redan själv tagit sig en icke avsedd kredit med den preliminära skatten. Det är skattemyndigheten som har bevis- bördan för att särskilda skäl föreligger mot att ge uppskov. Uppskovsreglerna är tillämpliga även i de fall skattemyndigheten beslutar att den skattskyldige skall betala F-skatt eller särskild A-skatt endast under vissa kalendermånader i enlighet med reglerna i paragrafens andra stycke. Det innebär att även i sådana fall får den skattskyldige börja betala den preliminära skatten för verksamhetens första år än vad som annars skulle ha varit fallet. I de fall den preliminära skatten debiteras efter inkomstårets utgång, kommer på grund av reglerna om betalning av sådan skatt i 16 kap. 5 § tredje stycket SBL hela beloppet att betalas , men än vad som varit fallet om uppskov inte hade beviljats. Preliminärskattesystemet bygger på principen att preliminär skatt skall Prop. 2002/03:5 betalas under det år inkomsterna förvärvas. I de fall den preliminära skatten debiteras först efter inkomståret, har den skattskyldige vanligen inte lämnat en korrekt preliminär självdeklaration . Däri- genom har han skaffat sig en icke avsedd skattekredit. I sådana fall torde vanligen särskilda skäl tala emot ett uppskov. Ett beslut om uppskov med betalning av preliminär skatt är ett beslut om debitering av preliminär skatt och överklagas till allmän förvaltnings- domstol i enlighet med reglerna i 22 kap. 1 § SBL. Länsrättens beslut får prövas av kammarrätten endast om den har meddelat prövningstillstånd (22 kap. 11 § SBL).