prop · GP03107 · 2002-03-13 00:00:00 — Om en medlem har anmält att han eller hon vill fortsätta att processa angående sitt anspråk mot svaranden måste rätten bestämma hur den fortsatta handläggningen av domstolsprövningen skall gå till. Frågan regleras i paragrafens andra stycke. Vilka åtgärder domstolen bör vidta beror på i vilket skede grupprättegången befinner sig när den avbryts. Man kan dock inte utgå från att den individuella processen alltid kan ta vid där grupprättegången slutar. Medlemmens inträde som part kan kräva ytterligare förberedelsesammanträden, justeringar av grunderna för talan, kompletteringar av bevisuppgifter m.m. Frågan får avgöras med hänsyn till förhållandena i varje enskilt mål. Rätten kan efter avskiljandet besluta att målet skall handläggas som ett s.k. småmål. Frågan behandlas i avsnitt 5.5.1. Domstolens ställnings- tagande bör inte grundas enbart på det belopp som käranden yrkar. En tillämpning av småmålsreglerna är utesluten om det brister i förut- sättningarna enligt 1 kap. 3 d § RB. Men också om rekvisiten enligt para- grafen är uppfyllda kan det finnas skäl att handlägga målet i ordinär ordning. Så kan vara fallet om övergången till en individuell talan sker i ett sent skede av rättegången eller om det framgår att gruppmedlemmar- na och motparten avser att fortsätta att föra talan genom de ombud som har varit verksamma i grupprättegången. Om parterna har en samstäm- mig inställning till handläggningsform bör detta tillmätas stor betydelse. Enligt tredje stycket kan rätten flytta över ett avskilt mål till en annan behörig domstol, om detta är bäst med hänsyn till utredningen och övriga omständigheter. Avsikten är att ge domstolen möjlighet att särskilja och överflytta enstaka mål när en gemensam handläggning inte är påkallad. Motivet för bestämmelsen är processekonomiskt. Som exempel kan nämnas att man med stöd av paragrafen flyttar handläggningen till en domstol som ligger närmare parternas och vittnens hemort. Paragrafens första stycke innebär att samma förfarande som skall tillämpas när en grupprättegång helt eller delvis måste avbrytas på grund avvisning eller återkallelse gäller när ett överklagande för en grupp skall avvisas eller återkallas. Bestämmelsen avser alla situationer som kan leda till att ett överklagande skall avvisas, utom det fallet att avvisnings- beslutet grundas på att överklagandet har kommit in . I sådant fall finns det inget överklagat mål som kan bli föremål för fortsatt rättegång genom partsinträde från en medlem. Det kan förekomma även andra hin- der mot att ta upp överklagandet som inte går att undanröja. Den domstol dit överklagandet skett behöver då inte lämna medlemmarna tillfälle att yttra sig innan beslut fattas om att avvisa överklagandet. Detta följer direkt av 23 §. Hänvisningen till 24 § andra stycket avser den händelsen att en medlem anmäler partsinträde. Klagoinstansen skall då avskilja käromålet och besluta om den fortsatta handläggningen. Detta kan innefatta att käromålet skall handläggas som ett s.k. småmål. Däremot kan högre rätt inte överflytta ett mål i vidare utsträckning än som följer av allmänna processrättsliga regler. I andra stycket regleras den situationen att ett överklagande har förfallit på grund av att klaganden uteblivit från ett sammanträde för huvudförhandling. Klaganden kan i sådant fall enligt 50 kap. 22 § RB få målet återupptaget, om klaganden för sin utevaro hade laga förfall som han eller hon inte kunde anmäla . Dessa bestämmelser gäller också i en grupprättegång. Den nu aktuella paragrafen innebär den modifieringen att en gruppmedlem kan reparera klagandens försumlighet som lett till att ett överklagande för en grupp har förfallit. Däremot gäller rättegångs- balkens regel fullt ut för kärandens möjligheter att få ett mål återupp- taget. Medlemmens ansökan om att få målet återupptaget kan föras antingen för gruppens räkning eller enbart för egen del. Avser ansökan en grupp förutsätter målets återupptagande att medlemmen utses till företrädare för gruppen i enlighet med reglerna om byte av kärande. Genom att förordnas till ny kärande eller att få målet återupptaget för egen del blir gruppmedlemmen klagande i målet. Enligt 50 kap. 22 § andra stycket gäller att en klagande som uteblir på nytt inte har rätt att få målet återupptaget. Bestämmelsen bör tillämpas så i en grupprättegång att medlemmen och den som fört talan för gruppen skall betraktas som en och samma klagandepart. Uteblir medlemmen kan alltså målet inte återupptas på nytt. Paragrafen reglerar kärandens behörighet att träffa förlikning för grupp- medlemmars räkning. Eftersom en frivillig överenskommelse om hur en tvist skall lösas inbegriper ett materiellrättsligt förfogande över med- lemmarnas rätt är det nödvändigt att uttryckligen reglera kärandens kompetens i detta hänseende. Bestämmelsen, som har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter, behandlas i avsnitt 5.5.2. Kärandens behörighet att ingå förlikning är enligt paragrafen begränsad till sådana frivilliga uppgörelser som träffas för en grupps räkning. Avsikten är inte att därigenom inskränka behörigheten till förlikningar som omfattar samtliga anspråk som grupptalan avser. Syftet är att avgränsa kärandens behörighet att ingå förlikning så, att upp- görelser för enskilda gruppmedlemmar faller utanför. När en förlikning som inte omfattar samtliga gruppmedlemmar skall anses ha träffats för en grupps räkning eller till förmån för endast vissa gruppmedlemmar torde i de flesta fall framgå klart av omständigheterna i målet. Det kan dock uppstå situationer där det kan anföras goda skäl för båda uppfatt- ningarna. Bestämmelsen skall emellertid inte förstås så, att frågan om en förlikning ingåtts för en grupps räkning eller inte skall göras utifrån rent kvantitativa bedömningsgrunder. Ordet grupp ger visserligen en anvis- ning om att förlikningen måste omfatta mer än ett fåtal medlemmar, men termen bör inte nödvändigtvis anses medföra att uppgörelsen omfattar flertalet gruppmedlemmar. Exempelvis kan det i en grupprättegång som rör 200 personer väl tänkas att parterna förliks beträffande 50 av med- lemmarnas anspråk. Det är inte möjligt att ge detaljerade anvisningar om hur domstolen i olika givna situationer bör resonera när den prövar om en förlikning skall stadfästas. Vissa generella anmärkningar har lämnats i avsnitt 5.5.2. Här skall endast tilläggas följande. Rätten bör när den tar ställning till en begäran om stadfästelse fästa särskild uppmärksamhet på förlikningsavtalets språkliga utformning. En förlikning bör inte innehålla otydligheter, vagheter eller mångtydigheter. Särskilt viktigt är att domstolen i förekommande fall iakttar att förlik- ningsvillkoren är formulerade på ett sådant sätt att en dom varigenom förlikningen stadfästs kan läggas till grund för verkställighet, om motparten sedermera vägrar att göra rätt för sig på frivillig väg. Rätten bör också särskilt vinnlägga sig om att kontrollera att förlik- ningsavtalet behandlar samtliga relevanta tvistefrågor. Dessutom bör rätten granska att förlikningen inte innefattar förhållanden som ligger vid sidan av den sak grupptalan avser, s.k. supplerande moment. Den behörighet som paragrafen ger käranden omfattar endast den sak om vilken grupptalan förs. Rättsförhållanden utanför det området kräver medlemmens egen medverkan för att en förlikning skall bli gällande för och mot honom eller henne. I bestämmelsen anges att rätten på begäran av parterna skall stadfästa en förlikning om den inte är diskriminerande mot vissa gruppmedlemmar eller på annat sätt uppenbart oskälig. En förlikning får alltså inte stad- fästas om en del av gruppmedlemmarna särbehandlas på ett omotiverat sätt. Hur långt domstolens prövning i övrigt bör gå är inte möjligt att generellt uttala sig om. Som en allmän riktlinje kan dock nämnas att rätten inte bör avgöra frågan utifrån en jämförelse mellan utfallet av förlikningen och en bedömning av hur den skulle ha dömt i målet. En förutsägelse om hur rätten kommer att döma i målet kan i många fall bli så preliminär och osäker att den tjänar som ett dåligt jämförelseobjekt. En faktor som det kan vara motiverat att särskilt nämna är förlik- ningens innehåll i relation till den civilrättsliga regleringen. Domstolen kan ha anledning att sätta i fråga en förlikning som uppenbart innebär att gruppmedlemmarna efterger sina rättigheter enligt en materiell rättsregel. I synnerhet gäller det om tvisten rör rättsförhållanden som regleras av tvingande civilrättsliga bestämmelser. Att de gruppmedlemmar som berörs av en förlikning skall underrättas innan förlikningen stadfästs framgår av 49 §. Det har inte ansetts nödvändigt att i lagen uttryckligen framhålla att domstolen inte kan stadfästa en förlikning innan tiden för anmälan enligt 14 § löpt ut. är det ju oklart vilka personer som slutligen kommer att ingå i gruppen. Om uppskov med prövningen av en viss fråga Bestämmelsen har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Möjligheten för rätten att skjuta upp prövningen av en viss fråga behand- las i avsnitt 5.5.3. Domstypen har likheter med både deldom och mellan- dom enligt men innehåller moment som gör den lämplig i situationer då varken deldom eller sedvanlig mellandom kan användas. Utmärkande för domstypen är att domslutet villkoras av utfallet av en framtida prövning. Det markeras i lagtexten genom formuleringen att avgörandet av en viss fråga skjuts upp. Som ett exempel kan nämnas att ett domslut som ger rätt till prisavdrag villkoras av en prövning av om de berörda gruppmedlemmarna har reklamerat . Avgöranden som innebär att prövningen av en viss fråga skjuts upp skiljer sig därmed från en mellandom enligt 17 kap. 5 § RB och kan sägas utgöra en särskild form av mellandom. En sådan dom är en särskild mellandom bara för en del av gruppmed- lemmarna. För resten av gruppen är domen en vanlig, slutlig, dom. Användandet av särskild mellandom enligt denna lag förutsätter att detta är lämpligt med hänsyn till utredningen. Den restriktiva tillämpning som bestämmelsen bör få markeras dessutom genom att en sådan dom får meddelas bara om det kan ske utan betydande olägenhet för svaranden. Ändamålet med paragrafen är främst processekonomiskt. En uppdelning av avgörandet skall medverka till att förfarandet blir billigare, enklare och snabbare. Domstolen skall göra en jämförelse inte bara med alternativet att på en gång pröva samtliga tvistefrågor. Också möjligheten att meddela deldom eller mellandom enligt bör först övervägas innan rätten väljer att tillämpa denna paragraf. Den uppskjutna prövningen skall avse en viss fråga. Formuleringen har valts för att skilja paragrafens användningsområde från regeln om omröstningstema i 16 kap. 2 § andra stycket RB. Enligt den bestäm- melsen kan särskild omröstning ske beträffande omständigheter som är av omedelbar betydelse för utgången (s.k. rättsfakta). Ett domslut som villkoras kan visserligen antas som regel göras beroende av den framtida prövningen av ett rättsfaktum. kan det emellertid vara oklart om två eller flera sakförhållanden skall betraktas som ett rättsfaktum eller flera rättsfakta. Denna paragraf ger domstolen möjlighet att dela upp prövningen på de olika sakförhållandena. Att domslutet villkoras får till följd att parternas inbördes rättsför- hållande inte blir slutligt fastställt genom domen. Det kan inte accepteras att en doms rättsverkningar är oklara . Därför sägs i andra stycket att rätten skall bestämma inom vilken en gruppmedlem kan begära att domstolen tar upp och prövar den uppskjutna frågan. Tidslängden får bestämmas från fall till fall. Utgångs- punkten är att uppskovstiden bör göras så kort som möjligt. Tidsbestäm- ningen skall grundas på handläggningsmässiga överväganden. Käranden och berörda medlemmar skall ges den tid som krävs för att ta ställning till om de skall driva sina krav vidare. I det sammanhanget måste beaktas att medlemmarna som regel inte själva har fört talan i målet och att det kan vara nödvändigt för dem att rådgöra med käranden, ombudet eller Prop. 2001/02:107 någon annan sakkunnig innan de bestämmer sig för att gå vidare med Å andra sidan bör tiden inte bestämmas med hänsyn till att parterna skall ges möjlighet att föra förlikningsförhandlingar och dylikt. Uppskov i handläggningen av sådana skäl har rätten anledning att ta ställning till först när det står klart att det skall ske en fortsatt prövning av anspråken. Tiden bör normalt kunna bestämmas inom intervallet från domens dag. Begär en gruppmedlem att en uppskjuten fråga skall prövas har domstolen att besluta om den fortsatta handläggningen. mellandom motiveras av att det krävs en fortsatt prövning av individuella Rättens beslut om den fortsatta handläggningen skall därför ske enligt 24 § andra och tredje styckena om avskiljande av käromål. 37 § finns en särskild kostnadsregel för avskilda käromål. Rättsföljden av att käranden eller en gruppmedlem underlåter att komma in med en begäran om prövning till domstolen är att käromålet ogillas, om inte svaranden har medgett talan eller det annars är uppenbart att käromålet är grundat. Regleringen överensstämmer med den som gäller för tredskodom mot en kärande. I här aktuella fall blir det dock inte frågan om en dom på grund av tredska utan en ordinär dom. får i samband med handläggningen av en uppskjuten fråga inte på nytt pröva frågor som har blivit slutligt avgjorda genom den första domen. Detta följer av allmänna processrättsliga grundsatser och behöver inte uttryckligen anges i lagtexten. Vilka uppgifter en dom skall innehålla framgår av 17 kap. 7 § RB. det gäller en dom som utfärdas i förenklad form ges anvisningar om innehållet i 22 § förordning (1996:271) om mål och ärenden i allmän Vidare får meddela föreskrifter om underrätts- och hovrättsdomars utformning. I denna paragraf sägs att en dom som utfärdas i en grupprättegång skall, utöver vad som gäller i övrigt, ange de gruppmedlemmar som Detta sammanhänger med att gruppmedlemmarna i bl.a. rättskrafts-, fullföljds- och verkställighetshänseende är att jämställa med parter i målet. För att undvika att det uppstår tillämpningssvårigheter i dessa frågor är det viktigt att domen tydligt anger den grupp som domstolens prövning avser. Frågan om rättskraft behandlas i avsnitt 5.5.4. Att ett avgörande har rättskraft innebär att den sak som varit föremål för prövning inte skall prövas på nytt. Regeln torde inte innebära någon avvikelse från rätte- Domens rättskraftsverkan är emellertid av sådan funda- mental betydelse för grupprättegången som processuellt institut att den i klargörande syfte bör uttryckas i lagen. rättskraft har formulerats i enlighet med Lagrådets förslag. Att en grupp- Prop. 2001/02:107 medlem skall likställas med part vid tillämpning av regler om bl.a. pågående rättegång (lis pendens) regleras i 15 §. Särskilda regler om rättegångskostnader m.m. Rätt till ersättning och ansvar för kostnader kostnadsregler skall gälla även i en grupprättegång. När en person enligt 21 § andra stycket har förordnats att föra gruppens talan som klagandens motpart i högre rätt intar emellertid den personen närmast en ställning som i kostnadshänseende kan liknas vid en konkurs- förvaltare, en boutredningsman eller liknande. Det är då inte rimligt att talan skall vara förenad med en egen kostnadsrisk. Detta är här löst på så sätt att den som förordnats till ny kärande har rätt till ersättning av allmänna medel för rättegångskostnader. I enlighet med Lagrådets förslag har bestämmelsen i första stycket utformats i anslutning till 18 kap. 8 § RB. Enligt andra stycket får rätten besluta om förskott på ersättningen med skäligt belopp, om det är rimligt med hänsyn till omfattningen av de kostnader eller det arbete som uppdraget har medfört, den tid som rätte- gången kan beräknas pågå samt övriga förhållanden. Det är alltså fråga om samma bedömningsgrunder som används vid förskott till konkursför- valtare, se 14 kap. 12 § konkurslagen (1987:672). Bestämmelsen i andra stycket har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen har, med ett par språkliga justeringar, utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I en grupprättegång gäller bestämmelserna om rättegångskostnader i 18 kap. RB. Enligt huvudregeln i 18 kap. 1 § RB skall den förlorande parten utge full ersättning för den vinnande partens rättegångskostnader. Det kan emellertid inte komma i fråga att låta denna princip gälla när rätten har utsett någon som saknar talerätt att som kärande företräda en grupp som uppträder som klagandens motpart i högre rätt. I stället skall enligt första stycket den som fört talan för gruppen som kärande i underrätten svara för rättegångskostnaderna i det överklagade målet. Det är fråga om ett primärt betalningsansvar. Högre rätt skall alltså ålägga den tidigare käranden att ersätta klagandens rättegångskostnader, om överklagandet vinner framgång. Den som har fört talan för gruppen kan dessutom enligt sista meningen i första stycket åläggas att betala ersättning till staten för vad som har utgått av allmänna medel enligt 30 §. Ett undantag från det nu sagda gäller om den som har utsetts att föra grupptalan vållat kostnader genom sådan vårdslöshet eller försummelse som avses i 18 kap. 6 § RB. Den tidigare käranden skall naturligtvis beredas tillfälle att yttra sig i kostnadsfrågorna (jfr Fitger, , del 1, s. 18:63). Enligt 18 kap. 10 § RB kan den som inträder i rättegången som ny kärande tvingas att betala motpartens kostnader också i en lägre rätt än den där successionen har skett. För grupprättegångar görs i andra stycket undantag från denna princip när det gäller kostnadsansvar efter ett byte av den part som för grupptalan i andra fall än som avses i första stycket. En ny parts kostnadsansvar är i dessa fall begränsat till rättegångs- kostnader som har uppkommit i samma instans som bytet skett. Den som åtar sig att föra talan för en grupp i högre rätt riskerar alltså inte att behöva utge ersättning till motparten för dennes kostnader i underin- stansen, om gruppen förlorar målet i den högre rätten. Enligt paragrafen, som har förtydligats i enlighet med Lagrådets förslag, har staten rätt till ersättning från en part eller någon annan för kostnader enligt 30 § på samma sätt som om kostnaderna uppkommit för den som har utsetts att föra gruppens talan. Det innebär att om gruppen vinner målet skall rätten förplikta motparten att betala ersättning till staten för vad som har utgått av allmänna medel för arvode och kostnader. På samma sätt kan rätten förplikta en passiv gruppmedlem som har orsakat rättegångskostnader på grund av t.ex. sådan försummelse som avses i 18 kap. 6 § RB att betala ersättning till staten. Rätten skall självmant besluta om sådan ersättningsskyldighet som avses i paragrafen. Kostnadsansvaret för en gruppmedlem Grupptalan skall ge möjlighet för gruppmedlemmarna att få sina anspråk prövade utan egen kostnadsrisk. En av grundprinciperna för grupp- rättegången som processform är därför att gruppmedlemmar inte har något eget rättegångskostnadsansvar. Denna huvudregel kommer till uttryck i den nu aktuella paragrafen. I de två följande paragraferna föreskrivs om vissa undantag från huvudregeln. En grupptalan som bifalls medför normalt att käranden får täckning för de kostnader han eller hon haft för att ta till vara gruppens intressen i rättegången. Bifalls talan endast delvis kan rätten jämka eller kvitta rätte- gångskostnaderna. I båda fallen är syftet att finna en rimlig balans mellan ersättningsskyldigheten och målets utgång i sak. Också jämkning och kvittning kan därför sägas innebära att parterna får ersättning för de delar av målet där utgången har blivit till deras fördel. Att en part döms att betala ersättning är emellertid ingen garanti för att den vinnande parten verkligen erhåller kompensation. Den förlorande parten saknar kanske förmåga att infria sin skyldighet att utge rättegångs- kostnader, medan det finns försäkringsersättning att fördela mellan anspråkshavarna. Detta skulle i en grupptalansituation kunna leda till att den som har processat framgångsrikt för en grupp drabbas ekonomiskt som gruppmedlemmarna får sina ekonomiska krav helt eller delvis tillgodosedda utan att hänsyn tas till kostnaderna. Ett sådant resultat framstår varken som rimligt eller rättvist. Av dessa skäl sägs i bestämmelsen att en kärande som inte erhåller av domstolen tillerkänd ersättning för rättegångskostnader av svaranden har rätt att i stället få ersättning för dessa ur de inprocessade medlen. Enligt lagrådsremissens förslag hette det att rätten, på yrkande av käranden, får besluta att kostnaderna skall fördelas mellan samtliga gruppmedlemmar. Lagrådet har uttryckt förståelse för tanken bakom paragrafen, men funnit en bestämmelse av det föreslagna slaget svår att tillämpa i praktiken. Lagrådet har vidare anfört följande: När grupprättegången avslutas, är det ännu inte känt om käranden kommer att vinna målet och inte heller om svaranden i förekommande fall kommer att kunna betala rättegångskostnaderna. Detta gör det omöjligt att i domen ålägga gruppmedlemmarna en ovillkorlig betalningsskyldighet. Det skulle däremot vara möjligt att tillåta käranden att framställa ett mot gruppmedlemmarna riktat yrkande om ersättning från dem för det fall att dels svaranden förpliktas utge ersättning för kostnader, dels svaranden saknar möjlighet att betala denna ersättning. Detta skulle emellertid leda till att det inom ramen för processen mot svaranden kom att föras en subsidiär process mellan käranden och de övriga gruppmedlemmarna, och även denna subsidiära talan skulle behöva handläggas i ett kontradiktoriskt förfarande. Rättegången skulle alltså bli förfarandemässigt mera komplicerad, och om resultatet blev att det i domen intogs ett villkorat beslut i överensstämmelse med kärandens villkorade yrkande, skulle det i ett senare verkställighetsförfarande ändå kunna framställas nya invändningar, t.ex. med avseende på frågan om kravet på svarandens betalningsoförmåga var uppfyllt. Enligt Lagrådets mening är det svårt att i denna paragraf gå längre än till att fastslå den rättsregel som skall gälla. Om denna rättsregel fastslås, anför Lagrådet vidare, får emellertid käranden i vart fall en grund för att reglera frågan i avtal med de övriga gruppmedlemmarna eller för att vid behov vidta rättsliga åtgärder mot dem. Paragrafen har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Det slås alltså fast att rättegångskostnaderna kan fördelas mellan gruppmed- lemmarna när svaranden inte kan betala dessa. Detta gäller oavsett om svaranden skulle ha betalat till käranden eller till staten när käranden har fått ersättning av allmänna medel. När käranden och ombudet har träffat ett riskavtal (se 3839 §§) kan käranden inte erhålla ersättning från svaranden för den förhöjning av om- budsarvodet som skall utgå enligt riskavtalet (41 §). Den extra arvodes- kostnaden kan då enligt andra meningen i stället fördelas mellan gruppmedlemmarna enligt principerna i paragrafen. Bestämmelsen hindrar inte att ett yrkande om rätt till ersättning för kärandens kostnader vid ett riskavtal framställs redan i grupprättegången. Den utesluter inte heller att det träffas en förlikning som innebär att käranden ersätts för ombudskostnader av inprocessade medel. Att en förlikning som käranden ingått för en grupps räkning måste stadfästas av rätten för att gälla mot gruppmedlemmarna framgår av 26 §. Av sista meningen följer att om kostnaden överstiger vad som har kommit gruppen till godo genom rättegången får käranden bära den förlusten ensam. Varje gruppmedlem är vidare inte skyldig att bidra till täckningen av kostnaderna med mer än vad som motsvarar den del av kostnaden som belöper på medlemmen och med mer än vad han eller hon erhållit genom processen. Har grupptalan vunnit fullt bifall och före- ligger det inga särkostnader, kan kostnaden fördelas mellan medlem- marna med hänsyn till vars och ens andel i själva saken, i enlighet med grunderna för 18 kap. 11 § RB.