prop · GP0388 · 2002-02-13 00:00:00 — I enlighet med lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål kan sådana åtgärder vidtas utan tvångsmedel eller annan tvångsåtgärd med stöd av 1 kap. 2 § andra stycket och tvångsmedel i form av t.ex. hus- rannsakan kan beviljas om förutsättningarna för detta är uppfyllda (se vidare nedan). Härtill kan syn förekomma som en form av bevis- upptagning (4 kap. 2 §). De åtgärder som omfattas av lagen om inter- nationell rättslig hjälp i brottmål torde i huvudsak uppfylla stadgans krav på rättslig hjälp i detta avseende. Eftersom stadgan uttryckligen nämner undersökning av gravar bör förutsättningarna för att utföra sådana åtgärder bedömas närmare. Rättsmedicinsk obduktion eller likbesiktning, dvs. undersökning, får ske med stöd av lagen (1995:832) om obduktion m.m. En sådan undersökning av en avliden får bl.a. ske om det kan vara av betydelse för utredningen av ett dödsfall som inträffat under sådana omständigheter att det inte skäligen kan bortses från möjligheten att dödsfallet har samband med ett brott (13 § 1) eller för att fastställa en avlidens identitet (15 §). Sedan gravsättning skett får kroppen tas om hand för sådan undersökning om det skäligen kan misstänkas att dödsfallet har samband med brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse och undersökningen kan antas vara av väsentlig betydelse för utredningen eller annars om synnerliga skäl föreligger (16 §). Beslut om rättsmedicinsk undersökning som avses i 13 § 1 får meddelas av polismyndighet, åklagare eller allmän domstol och om det är fråga om gravöppning enligt 16 § skall beslutet meddelas av allmän domstol (18 §). Undersökningen skall utföras av läkare och polisen får närvara (1920 §§). Ett beslut om rättsmedicinsk undersökning motsvarar inte vad som vanligen brukar betecknas som tvångsmedel eller tvångsåtgärder. finns det ett visst inslag av tvång eftersom en sådan under- sökning får genomföras även om åtgärden strider mot den avlidnes eller de närståendes inställning (17 §). Det är därför tveksamt om rättslig hjälp i form av rättsmedicinsk undersökning omfattas av bestämmelserna i 1 kap. 2 § andra stycket lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, som utesluter tvångsmedel eller annan tvångsåtgärd. Det är inte heller klart att detta ryms inom någon annan åtgärd som anges lagen. Rättslig hjälp med rättsmedicinsk undersökning bör därför regleras. 2001/02:88 Detta skulle kunna ske genom en särskild bestämmelse för domstolen. Det är emellertid en form av rättslig hjälp som också bör kunna lämnas till stater, inte minst i ljuset av att komplementaritetsprincipen lägger det primära ansvaret för lagföring på staterna. Bestämmelser om rättslig hjälp med rättsmedicinsk undersökning bör därför i stället införas i lagen om rättslig hjälp i brottmål. De blir därmed även tillämpliga i förhållande till såväl som de internationella brott- målstribunalerna. En ansökan om rättslig hjälp med rättsmedicinsk undersökning bör handläggas enligt bestämmelserna i lagen om obduktion m.m. och en rättsmedicinsk undersökning bör således kunna beslutas av polis- myndighet, av åklagare och, beträffande undersökning sedan gravsätt- ning skett enligt 16 § samma lag, av allmän domstol. Vidare är det i dessa fall rimligt att, om så begärs, tillåta domare i den utländska domstolen och företrädare för parterna i det utländska förfarandet att närvara vid undersökningen. Därmed är det möjligt att tillgodose önskemål från angående deltagande som följer av artikel 56 i Romstadgan. I övrigt bör de allmänna bestämmelserna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål gälla även i dessa fall. För domstolens och tri- bunalernas del finns dock vissa särbestämmelser i de särskilda lagarna om samarbete med dessa organ. Det gäller bl.a. mottagaren av en ansökan, krav på dubbel straffbarhet och avslagsgrunder (beträffande domstolen, se avsnitt 6.3.2, 6.3.3 och 6.3.6, och i fråga om tribunalerna, se nuvarande 9 a § tribunallagen). Stadgans krav på rättslig hjälp i form av husrannsakan och beslag tillgodoses genom de bestämmelser som finns i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (4 kap. 1424 §§). Egendom får enligt lagen tas i beslag och överlämnas till den begärande staten om den skäligen kan antas ha betydelse för utredning om gärningen, vara frånhänd någon genom brott eller vara förverkad på grund av brott (4 kap. 19 §). I det sistnämnda fallet krävs även att egendomen hade kunnat förverkas enligt svensk lag i en rättegång här i landet och att det finns särskilda skäl att överlämna egendomen till den begärande staten. Frågan om vilken beslutsordning som bör gälla beträffande beslag på domstolens begäran behandlas i avsnitt 6.3.5. Skydd av brottsoffer och vittnen Enligt stadgan skall de anslutna stater tillhandahålla skydd av brottsoffer och vittnen i enlighet med nationella förfaranderegler (punkt j). Vissa åtgärder som omfattas av lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål såsom telefonförhör och förhör vid videokonferens har betydelse för att uppfylla kravet på biträde med skydd av brottsoffer och vittnen. Även andra skyddsåtgärder som kan medges i bör dock kunna lämnas på begäran av . behandlas vidare i avsnitt 6.5. Identifiering, uppsökande, kvarhållande och beslag av egendom och brottsverktyg för ett senare förverkande Stadgan förpliktar de anslutna staterna att biträda med åtgärder för att identifiera, spåra, kvarhålla och beslagta utbyte av brott, egendom och tillgångar samt brottshjälpmedel i syfte att de senare skall förverkas (punkt k). Åtgärderna skall ske med beaktande av tredje mans rätt. bör noteras att stadgan innehåller materiella bestämmelser om förver- kande på grund av brott (artikel 77:2 b). medger inte förverkande av brottshjälpmedel och Internationella brott- målsdomstolens framställningar till en stat att vidta åtgärder beträffande sådana hjälpmedel kan därmed främst förväntas vara i bevissyfte. Även om det begrepp som används är förvillande, utgår stadgan från att förverkande (forfeiture) även skall kunna ske i avsikt att återbörda egendom som frånhänts brottsoffer genom brottet eller för att kompen- sera sådan egendom. Detta framgår av artikel 57:3 e om förundersök- ningskammarens behörighet att söka säkerhetsåtgärder i enlighet med artikel 93:1 k för ett senare förverkande, särskilt i brottsoffrens slutliga intresse (se även artikel 75:4). Av reglerna om gottgörelse till brottsoffer följer att enskilda personer kan vara mottagare av bl.a. restitution av egendom (artikel 75:12) och därmed bör säkerhetsåtgärder beträffande egendomen kunna ske i ett enskilt brottsoffers intresse. egendom kan även tillföras den förvaltningsfond för brottsoffer som föreskrivs i artikel 79. Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål ger utrymme för att bistå domstolen med åtgärder av det slag som avses. inte avser själva brottsutredningen eller brottmålsrättegången vid domstolen omfattas av lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (1 kap. 5 §). Det gäller bl.a. rättslig hjälp som lämnas i ärenden som handläggs gemensamt med ett brottmål. Därmed kan bistånd med olika åtgärder lämnas även om de avser det civilrättsliga förfarande för gott- görelse till brottsoffer som föreskrivs i stadgan och inte det straffrättsliga Stadgans krav på åtgärder för att spåra och identifiera nu aktuell egendom bör i många fall kunna tillgodoses genom sådan rättslig hjälp som avses i 1 kap. 2 § andra stycket lagen om internationell rättslig hjälp I andra fall kan husrannsakan ske på begäran av domstolen, se Vidare kan beslag och överlämnande av egendom till domstolen Det bör uppmärksammas att 4 kap. 19 § även medger beslag av egendom som skäligen kan antas vara frånhänd någon genom brott eller vara förverkad på grund av brott i en utländsk rättegång om ett sådant förverkande också kunnat ske i och det finns särskilda skäl för att överlämna egendomen. Ett svenskt förverkande kan bl.a. avse utbyte av brott och hjälpmedel vid brott (36 kap. 1 och 2 §§ ). som avses i 4 kap. 19 § krävs det inte att domstolen har beslutat om förverkande för att den beslagtagna egendomen skall kunna överlämnas. När det gäller kvarhållande (ordagrant översatt frysning) av egen- dom och brottsverktyg uppstår vissa problem som också har uppmärk- sammats i anslutning till lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (se prop. 1999/2000:61 s. 122 f.). De består framförallt i det att kvarstadsbelagd egendom enligt nuvarande regler aldrig kan överlämnas till en främmande stat och att det saknas regler om frysning av tillgångar för att tillgodose extremt snabba åtgärder. Den generella hänvisningen i 2 kap. 1 § till åtgärder som kan vidtas i en svensk förundersökning eller rättegång enligt rättegångs- balken eller annan lag eller författning, innebär att t.ex. rättegångs- balkens regler om förvarstagande av egendom i avvaktan på kvarstad (26 kap. 3 §) och kvarhållande av försändelser som får tas i beslag (27 kap. 9 §) blir tillämpliga. Det allmänna skyndsamhetskravet i 2 kap. 10 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål bör också beaktas, se vidare avsnitt 6.3.4. Kvarstad kan avse så mycket av en skäligen brottsmisstänkt persons egendom att det kan antas täcka bl.a. böter, värdet av förverkad egen- dom, skadestånd eller annan ersättning till målsägande (26 kap. 1 § Den kvarstadsbelagda egendomen kan visserligen inte överlämnas till men den kan säkras i till dess domstolen har beslutat om förverkande eller gottgörelse i en dom. Domen kan därefter verkställas i enligt de särskilda regler som föreslås gälla för domstolen, se vidare avsnitten 6.8.2 och Det bör i detta sammanhang noteras att det krav på verkställbarhet som ställs i 4 kap. 23 § för att beslag och kvarstad skall få ske för att säkerställa verkställighet av ett utländskt förverkandebeslut kommer att hänvisa till de särskilda reglerna som gäller för domstolen och inte till den internationella verkställighetslagen. Det innebär bl.a. att kravet på dubbel straffbarhet enligt 5 § internationella verkställighetslagen inte är tillämpligt, vilket överensstämmer med det resonemang som förs i avsnitt 6.3.2 (se även prop. 1999/2000:61 s. 201). Stadgans regler i artikel 93:1 k ställer inte några krav på att åtgärderna skall ske eller att kvarstadsbelagd egendom skall överlämnas till domstolen. Överlämnandet skall, enligt stadgan, ske först sedan domstolen har beslutat om förverkande eller gottgörelse till brottsoffer (artikel 109 och artikel 75:5, som hänvisar till den först- nämnda artikeln). Med hänsyn till vad som sagts om föreskrifterna i stadgan och de åtgärder som kan vidtas i , måste bestämmelserna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål om beslag, husrann- sakan och kvarstad m.m., anses vara fullt tillräckliga för att uppfylla de krav som stadgan ställer. Åtgärder av andra slag Stadgan innehåller även en generell bestämmelse om rättslig hjälp i form av varje annan åtgärd för att främja utredning och åtal av brott som omfattas av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion och som inte är förbjuden enligt lag i den anmodade staten (punkt l). alla åtgärder som omfattas av lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål också gäller i förhållande till domstolen öppnas möjligheter att ge rättslig hjälp som inte uttryckligen anges i stadgan. hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning, hemlig kameraövervak- ning, kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Andra åtgärder som inte räknas upp i stadgan är de möjligheter som Prop. 2001/02:88 lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål ger i fråga om biträde med telefon- och videoförhör (4 kap. 8, 11 och 12 §§), förhör med andra än misstänkta (4 kap. 1 §), tillfälligt överförande för förhör m.m. av frihetsberövade som inte samtyckt till åtgärden (4 kap. 29 §), kropps- visitation och kroppsbesiktning (4 kap. 18 §) samt de åtgärder som kan lämnas enligt bestämmelsen i 1 kap. 2 § andra stycket. I likhet med vad som gäller i förhållande till de internationella brott- målstribunalerna (se 17 § i tribunallagen) bör det även för domstolen införas en allmän bestämmelse som gör det möjligt att tillämpa även andra författningar som rör rättslig hjälp till en utländsk stat eller myndighet i brottmål, till vilka lagen inte uttryckligen hänvisar. Därmed uppfylls bl.a. behovet av att bistå domstolen med delgivning, se tidigare i detta avsnitt. Regeringens förslag: Krav på dubbel straffbarhet skall inte ställas beträffande åtgärder som omfattas av lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan Skälen för regeringens förslag: Enligt 2 kap. 1 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål skall rättslig hjälp lämnas på de villkor och under de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning enligt eller annan lag eller författning. Härtill kommer några åtgärder som inte är aktuella i ett nationellt brottmålsförfarande och som därför särskilt regleras i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Lagen innehåller vidare en generell hänvisning till att samma förfarande skall tillämpas som när en motsvarande åtgärd vidtas i en svensk förundersökning eller rättegång, dock med vissa undantag (2 kap. 10 §). Den allmänna filosofin är därmed att skall kunna bistå andra stater med olika rättsliga åtgärder under samma villkor och förut- sättningar som gäller för en sådan åtgärd i en svensk förundersökning eller rättegång. Sådana villkor och förutsättningar är t.ex. begränsningar i fråga om beslag av vissa handlingar som innehas av en advokat, läkare eller vissa andra yrkeskategorier som är undantagna från vittnesplikt i (se 27 kap. 2 och 3 §§ ). och andra författningar innehåller också villkor och förutsättningar som måste vara uppfyllda för att olika åtgärder skall få vidtas och för olika former av tvångsmedel gäller allmänt en proportionalitetsprincip (se 26 kap. 1 § andra stycket, 27 kap. 1 § tredje stycket och 28 kap. 3 a § samma balk). De svenska materiella bestämmelserna om tvångsmedel i brottmål vilka i princip skall tillämpas också vid rättslig hjälp till en annan stat enligt 2 kap. 1 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål bygger på förutsättningen att det skall vara fråga om brott enligt svensk lag. Ofta kvalificeras detta krav genom föreskrifter att det måste vara fråga om ett brott som kan leda till ett fängelsestraff. Det gäller t.ex. för husrannsakan enligt 28 kap. 1 § samt för kroppsvisitation och kropps- besiktning enligt 28 kap. 11 och 12 §§ samma balk. I andra fall höjs kravet ytterligare genom villkor om ett visst minimi- straff för brottet t.ex. fängelse eller däröver. Det gäller bl.a. för beslag av vissa skriftliga meddelanden som innehas av den misstänkte eller någon honom närstående (fängelse, 27 kap. 2 § rätte- gångsbalken) eller av brev, telegram eller annan försändelse som finns hos ett post- eller telebefordringsföretag (fängelse, 27 kap. 3 § samma balk). Krav på misstanke om brott som har ett visst minimistraff föreskrivet ställs även beträffande åtgärder såsom hemlig teleavlyssning (27 kap. 18 § ), hemlig teleövervakning (27 kap. 19 § ), husrannsakan i transportmedel (28 kap. 2 a § rätte- gångsbalken) och hemlig kameraövervakning (2 § lagen [1995:1506] om hemlig kameraövervakning). Genom att upprätthålla sådana villkor också när åtgärden skall vidtas på begäran av en annan stat innebär det ett krav på s.k. dubbel straff- barhet. De gärningar som anses utgöra brott skiftar naturligtvis mellan olika länder och krav på dubbel straffbarhet minskar utrymmet för det internationella straffrättsliga samarbetet. Enligt 2 kap. 2 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål görs det undantag från kravet på dubbel straffbarhet när det gäller vissa åtgärder som omfattas av lagen. Det uttrycks genom att rättslig hjälp med sådana åtgärder får lämnas även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott enligt svensk lag. Kravet bibehålls dock för husrannsakan och beslag (med vissa undantag, se 4 kap. 20 §), kvarstad, hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning, hemlig kameraövervakning samt för kroppsvisitation, kroppsbesiktning och annan åtgärd enligt 28 kap. . När det gäller samarbetet med de internationella brottmålstribunalerna gäller inte något krav på dubbel straffbarhet och ingen förändring gjordes i detta avseende med anledning av lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (se prop. 1999/2000:61 s. 174). Det kan noteras att detta avsteg från lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål inte är så omfattande eftersom kravet på dubbel straffbarhet beträffande husrannsakan, beslag och överlämnande av beslagtagen egendom inte är absolut. När en sådan åtgärd begärs av EU-stater, eller får den nämligen vidtas även för gärningar som inte motsvarar brott enligt svensk lag (4 kap. 20 § första stycket). En förutsättning för att det skall få ske är att gärningen kan bestraffas med fängelse i den begärande staten. Överförd på tribunalerna och på domstolen när det gäller stadgans huvudbrott (se artikel 77) skulle en sådan principiell förutsättning alltid vara uppfylld. Romstadgan ger inte något utrymme för ett krav på dubbel straffbarhet och de brott som domstolen skall utreda och lagföra är till sin natur sådana att ett krav av det slaget inte är motiverat. Bland remissinstan- serna, som alla har godtagit detta avsteg, har vid särskilt framhållit de speciella omständigheter som råder beträffande de aktuella brotten, men också anfört att detta inte bör användas som argument för en uppluckring av principen i allmänhet. Frågan har varit föremål för ingående överväganden i samband med införandet av lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (prop. 2001/02:88 1999/2000:61). I likhet med vad som gäller för tribunalerna bör kravet på dubbel straffbarhet enligt 2 kap. 2 § lagen om internationell rättslig hjälp i brott- mål undantas också i förhållande till . Regeringens förslag: Framställningar från Internationella brottmåls- domstolen skall ges in till . skall acceptera ansökningar och bifogade handlingar från domstolen på svenska eller engelska. Bestämmelserna i 2 kap. lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål angående ansökans innehåll (7 §) och språk (8 §), som överensstämmer med stadgans föreskrifter, tillämpas i förhållande till domstolen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan erinran. Riksåklagaren gör emellertid den bedömningen att det oftare än vad som har antagits i promemorian kommer att krävas översättning till svenska av ansökningar som görs på engelska. Skälen för regeringens förslag Avsändare och mottagare av en ansökan I 2 § lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt (tribunallagen) finns en föreskrift om vem som får göra en framställning för tribunalens räkning. Med hänsyn till att den nya lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål skall tillämpas står det klart att såväl tribunalens åklagare som dess dömande kammare får begära bistånd enligt lagen och föreskriften är därför inte längre nödvändig (jfr prop. 1993/94:142 s. 34 f.). Därmed behövs det inte heller någon särskild föreskrift i förhållande till . En sådan föreskrift skulle dessutom kunna vara något missvisande eftersom kommunika- tionerna till och från domstolen med all sannolikhet kommer att gå via dess registrator. Föreskrifter om detta har föreslagits i bevis- och förfarandereglerna. är centralmyndighet för ärenden om internationell rättslig hjälp i brottmål och utlämning. Det gäller även i förhållande till de internationella tribunalerna (se 2 § tribunallagen) och i samband med tillträdet till Romstadgan har förklarat att skall anvisas som mottagare av ansökningar från (se även prop. 2000/01:122 s. 99). Bestämmelserna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål medger även att formell direktkommunikation skall kunna ske mellan myndigheter i vissa stater EU-staterna, och och svenska Prop. 2001/02:88 åklagare och domstolar (2 kap. 6 § andra stycket). avses dock inte gälla för framställningar från de internationella brott- målstribunalerna, vilka i stället alltid skall riktas till (se prop. 1999/2000:61). Med hänsyn till de speciella samarbetsregler som gäller enligt Romstadgan särskilt beträffande utrymmet för avslag på en ansökan bör detsamma gälla i förhållande till domstolen. Även redovisningen av ärendet till domstolen bör gå via (se 2 kap. 17 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål). Motsvarande frågeställning uppkommer för det fall ansöker om rättslig hjälp från domstolen i enlighet med artikel 93:10 (se vidare i avsnitt 6.6). Enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål får svenska åklagare och domstolar ansöka om rättslig hjälp i vissa fall utan att gå via centralmyndigheten. Med hänsyn till de särskilda villkor och begränsningar som gäller för rättslig hjälp från domstolen till en stat samt för att skapa en konsekvent reglering bör sådana ansökningar till domsto- len alltid lämnas via , vilket också följer av 3 kap. 2 § första stycket lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Med hänsyn till att bestämmelserna om direktkommunikation i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål alltså inte är tillämpliga för domstolen är det inte nödvändigt med en särreglering. Ansökningens form och innehåll När det gäller innehållet i en ansökan om rättslig hjälp finns det fakulta- tiva bestämmelser i 2 kap. 4 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Dessa överensstämmer väl med motsvarande föreskrifter i Romstadgan (artikel 96:2 ac). Detsamma gäller även lagens krav att ansökan skall vara skriftlig och får översändas per telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet, på annat sätt (2 kap. 4 § fjärde stycket, jfr. artikel 96:1). Beträffande vissa åtgärder telefonförhör (4 kap. 8 §), förhör genom videokonferens (4 kap. 11 §), beslag och kvarstad (4 kap. 14 §) och tillfälligt överförande av frihetsberövade för förhör m.m. (4 kap. 29 §) ställs vissa krav på ansökans innehåll (2 kap. 4 § andra stycket). Sådana särskilda krav får ställas upp enligt stadgan (artikel 96:2 e och 3). Det kan dock noteras att domstolen kan ha svårigheter att t.ex. beträffande beslag ange när åtal skall väckas eller dom meddelas i fall som vidtas på utredningsstadiet innan den misstänkte faktiskt har berövats friheten (se artikel 57:3 e). Eftersom den svenska regeln om sådana uppgifter är fakultativ behöver den dock inte ändras i förhållande till domstolen. Regler om underrättelser till och samråd med den som gjort ansökan finns också i lagen (2 kap. 8 och 9 §§). Dessa frågor tas upp i avsnitt 6.3.6 och 6.7.5. En ansökan om rättslig hjälp och bifogade handlingar skall normalt vara skrivna på svenska, danska eller norska, men även andra språk kan godtas av den instans som skall handlägga ärendet (2 kap. 5 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål). Stadgan ger staterna rätt att välja Prop. 2001/02:88 mellan något av domstolens arbetsspråk franska eller engelska eller ett officiellt språk i landet (artikel 87:2). Valet av språk skall anges i samband med att staten ansluter sig till stadgan men kan senare ändras. I samband med tillträde till stadgan har en förklaring avgivits att ansökningar från domstolen på svenska eller engelska kommer att godtas (se även prop. 2000/01:122 s. 99). Detta motiveras med att det för svensk del i allmänhet inte torde vara nödvändigt att kräva översättningar till svenska från engelska och att ett krav på svenska översättningar naturligtvis medför extra kostnader och fördröjning för domstolen.