prop · GP0388 · 2002-02-13 00:00:00 — Stadgan ålägger de anslutna staterna att under vissa förutsättningar bistå med s.k. provisoriskt anhållande för att säkerställa en senare framställning om överlämnande av personen till domstolen (särskilt artikel 92). Vidare kan domstolen, som ett alternativ till ett frihetsberövande, kalla den misstänkte att infinna sig vid dom- stolen (artikel 58:7). En sådan kallelse kan förenas med villkor om andra frihetsinskränkningar men det får bara ske om sådana villkor är tillåtna i den stat där de skall verkställas. De anslutna staterna är alltså inte skyldiga att medge sådana frihetsinskränkningar. I 6 § tribunallagen finns bestämmelser som möjliggör provisoriskt anhållande, reseförbud och anmälningsskyldighet beträffande den som kan komma att utlämnas till en tribunal. Lagrådet har i denna del anfört samma synpunkter som i fråga om frihetsberövanden i samband med en ansökan om överlämnande, se ovan, och föreslagit en ny utformning av bestämmelserna. Samma principer skall naturligtvis gälla för frihetsberövandet oavsett om detta sker provisoriskt eller i ett ärende om överlämnande. Med hänvisning till den bedömning som regeringen har gjort ovan bör, enligt regeringens mening, utgångspunkten vara de regler som finns i 6 § tribunallagen, men med de tillägg som redovisats ovan. Det innebär att det även i dessa fall bör föreskrivas en presumtion för anhållande på domstolens begäran och att också här den utredning som domstolen lämnar till stöd för att den som avses med ansökan har begått det uppgivna brottet normalt skall anses vara tillräcklig för användningen av tvångsmedel. Motsvarande förändringar bör göras i förhållande till de internationella brottmålstribunalerna. Bestämmelserna i 6 § tribunallagen bygger på 23 § utlämningslagen och är, till skillnad från Lagrådets utkast till text, tillämpliga också för andra syften än att säkerställa en senare utlämning. De är utformade så att de också kan omfatta en person som kallas på det sätt som avses i artikel 58:7. Ett beslut om kallelse förutsätter att det i och för sig finns grund för häktning men att en kallelse anses vara tillräcklig för att personen skall infinna sig vid domstolen. Om åtgärden misslyckas kan ett häktningsbeslut och en begäran om överlämnande följa. Enligt rege- ringens mening bör lämna domstolen och tribunalerna samma möjligheter till bistånd som en annan stat kan få. Användning av andra tvångsmedel Bestämmelserna i 5 § tribunallagen omfattar, liksom motsvarande regler i utlämningslagstiftningen, även användning av andra tvångsmedel än häktning i ett ärende om utlämning. Svensk åklagare kan alltså använda olika tvångsmedel inom ramen för ett utlämningsärende. lagen men inte i tribunallagen finns också möjligheter att besluta om beslag i samband med provisoriska personella tvångsmedel (se 23 § första stycket utlämningslagen). För att tvångsmedel skall få användas i utlämningsärendet krävs att de förutsättningar som i allmänhet gäller i brottmål enligt svensk rätt är uppfyllda. I lagrådsremissen föreslogs att den ordning som gäller enligt tribunal- lagen skall gälla också i förhållande till Internationella brottmåls- Remissen innehöll också, efter mönster av 21 § utlämnings- lagen, en särskild regel om att egendom som tagits i beslag enligt dessa regler får lämnas över till domstolen efter beslut av regeringen. Såsom Lagrådet har anfört i sitt yttrande ställer Romstadgan inte krav på andra former av tvångsmedel än sådana som kan behövas för att uppfylla skyldigheten att överlämna den eftersökte till domstolen. Regeringen delar Lagrådets uppfattning att, om domstolen vill ha hjälp med andra tvångsmedel än frihetsberövande åtgärder så får detta ske med stöd av bestämmelserna om rättslig hjälp. Detta gäller redan i förhållande Bestämmelsen i 5 § tribunallagen om att tvångsmedel får användas i ett utlämningsärende kan således inte utnyttjas för att verkställa en tribunals ansökan om beslag. Bestämmelsen i 5 § tribunallagen kan däremot användas av Riks- åklagaren inom ramen för den utredning han skall göra enligt 4 § Det handlar således om att svensk åklagare använder tvångsmedel på eget initiativ. Denna möjlighet bör Riksåklagaren enligt regeringens mening ha också i ett ärende om överlämnande till Interna- Detta ställningstagande är en naturlig följd av regeringens ställningstagande i avsnitt 6.4.4, att utlämningslagens och tribunallagens regler om att Riksåklagaren skall verkställa nödvändig utredning i ärendet om överlämnande innan yttrande avges till regeringen, skall gälla också i förhållande till Internationella brottmåls- En annan situation då det kan bli aktuellt för svensk åklagare att på eget initiativ besluta om beslag i ett utlämningsärende är om graverande bevisning, ett förfalskat pass eller liknande påträffas i samband med att den eftersökte personen grips. Regeringen anser att även denna möjlighet bör stå till buds i ett ärende om överlämnande till Internationella Enligt regeringens mening bör utrymmet för tvångsmedelsanvändning i förhållande till domstolen således inte vara mindre än vad som gäller i förhållande till en annan stat. Det är också en utgångspunkt som kommit tydligt till uttryck i Romstadgan (se särskilt artikel 93:1 l) och den ordning som redan gäller för tribunalernas del. Regeringen ser inga skäl till att inte också utlämningslagens regler om beslag i samband med provisoriskt anhållande skall kunna användas i förhållande till tribunalerna och . förslag innehåller därför bestämmelser även om detta. Om domstolen eller en tribunal vill att egendom som tagits i beslag Prop. 2001/02:88 skall överlämnas till domstolen eller tribunalen bör däremot en annan ordning än den som föreslogs i lagrådsremissen väljas. Såsom Lagrådet har förordat bör i sådana fall reglerna om rättslig hjälp tillämpas. Det innebär att, om domstolen eller tribunalen får kännedom om att ett beslag gjorts och begär att den beslagtagna egendomen skall överlämnas till den, åklagaren får begära rättens prövning av beslaget och frågan om egendomen skall överlämnas enligt 4 kap. 16 § andra stycket, 21 och 22 §§ lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål (jfr avsnitt 6.3.5). Denna lösning avviker från den ordning som gäller i vanliga utlämningsärenden enligt 21 § utlämningslagen. Sistnämnda bestämmelse tillkom i samband med tillträde till utlämningskonvention och när regler saknades i svensk rätt om överlämnande av beslagtagen egendom till en annan stat och det bör övervägas om den bör utmönstras ur utlämningslagen. Regeringens förslag: Reglerna om vad en ansökan skall innehålla och hur den kan översändas skall vara desamma som enligt lagen (1957:668) om utlämning för brott. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft någon invändning mot Skälen för regeringens förslag: I enlighet med vad som har anförts beträffande rättslig hjälp i övrigt (se avsnitt 6.3.3) skall ansökningar från alltid ges in till . Detta överensstämmer med vad som från gäller för framställningar om utlämning enligt 14 § lagen (1957:668) om utlämning för brott, utlämningslagen (se prop. 2000/01:83, bet. 2000/01:JuU26, rskr. 2000/01:281, SFS 2001:612). Enligt Romstadgan skall domstolens framställning om häktning och överlämnande för lagföring vara skriftlig (artikel 91:1). I brådskande fall får den skickas med andra kommunikationsmedel såsom telefax eller elektronisk post och skall i så fall därefter bekräftas på vanligt sätt. Den nya bestämmelse om kommunikationsmetoder m.m. i 14 § första stycket utlämningslagen som har trätt i kraft (SFS 2001:612) och som överensstämmer med motsvarande regler i 2 kap. 4 § fjärde stycket lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål (se avsnitt 6.3.3) uppfyller stadgans krav. Stadgan innehåller även bestäm- melser om de uppgifter som skall framgå i ett beslut om häktning (artikel 58:3) och om vad framställningen skall innehålla (artikel 91:2). Särskilda föreskrifter gäller för det fall den eftersökte redan är dömd av domstolen (artikel 91:3). Stadgans föreskrifter om framställningens innehåll motsvarar vad som krävs för framställningar om utlämning enligt 14 § andra stycket utläm- ningslagen. Att uppgifter om den eftersöktes nationalitet och hemvist skall anges framgår dock inte klart av stadgans bestämmelser och dom- stolen bör på lämpligt sätt underrättas om detta krav (jfr artikel 91:2 c). Föreskrifterna om framställningen och dess innehåll i 14 § utlämnings- Prop. 2001/02:88 lagen bör därför gälla även i förhållande till Internationella brottmåls- Därmed omfattas även en ansökan om tvångsmedel i ett ärende om överlämnande. har i samband med tillträdet till stadgan förklarat att framställningar på engelska eller svenska godtas (se prop. 2000/01:122 s. 99). När det gäller en ansökan om provisoriskt anhållande avviker stadgans bestämmelser något från vad som gäller beträffande häktning och överlämnande (artikel 92:2). Det hänger samman med kravet att de förstnämnda åtgärderna endast får begäras i brådskande fall och att det då inte alltid finns ett häktningsbeslut. Däremot skall framställningen inne- hålla uppgifter bl.a. om den eftersökte och var denne uppehåller sig, om brottets beskaffenhet samt, om möjligt, tid och plats för brottet. För att åtgärder av det slag som avses skall kunna tillhandahållas krävs att domstolen förser åklagaren med uppgifter som är tillräckliga för att vidta åtgärden enligt vad som i allmänhet gäller i brottmål. De uppgifter som en sådan ansökan skall innehålla enligt stadgan tillgodoser detta ända- mål. I 23 § utlämningslagen finns inga närmare föreskrifter om framställ- ningens innehåll och några sådana behövs inte heller i förhållande till . Regeringens förslag: Det förfarande som gäller för de internationella brottmålstribunalerna skall också tillämpas i förhållande till Interna- brottmålsdomstolen. Dessutom skall det vara möjligt att i huvudsak tillämpa det förenklade förfarande för överlämnande som motsvarar utlämningslagens förenklade förfarande för utlämning till EU:s medlemsstater. Beslut om överlämnande enligt det förenklade förfarandet skall dock alltid fattas av regeringen. En ansökan om överlämnande efter det att ett provisoriskt anhål- lande skett eller reseförbud eller anmälningsskyldighet meddelades skall göras . Domstolen skall ges möjlighet att lämna synpunkter innan den som har berövats friheten friges eller meddelas reseförbud eller anmälningsskyldighet i stället för att vara anhållen eller häktad. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Alla remissinstanser utom en har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan erinran. har invänt mot förslaget att lämna tidsfristen för en ansökan efter ett provisoriskt anhållande öppen med hänvisning till domstolens interna regler och före- slagit den frist som föreskrivs i utlämningslagen i stället bör gälla. har tilläggsvis föreslagit att den särskilda ordning för överklagande av tingsrätts beslut om tvångsmedel som gäller enligt utlämningslagen skall införas i förhållande till domstolen. Skälen för regeringens förslag: Förfarandet i ärenden om överlämnande till domstolen Nationella förfaranderegler skall tillämpas vid prövningen av Internatio- nella brottmålsdomstolens begäran om överlämnande till domstolen (artikel 89:1) och stadgan innehåller inga anvisningar hur detta för- farande bör vara utformat. I utlämningslagstiftningen varierar förfarandet och beslutsfattaren i olika situationer. När det gäller tribunalerna föreskrivs ett särskilt förfarande, som dock i stora delar överensstämmer med det ordinarie förfarandet i utlämnings- lagen (se 3 och 4 §§ lagen (1994:569) om samarbete med den internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt, tribunallagen, och prop. 1993/94:142 s. 35 f.). Förfarandet innebär att det alltid är regeringen som skall fatta beslut om överlämnande för lagföring (utlämning enligt tribunallagen) och att detta alltid skall föregås av ett yttrande från Riksåklagaren. Till grund för sitt yttrande skall Riks- åklagaren låta verkställa nödvändig utredning enligt vad som gäller vid en förundersökning i brottmål. Motsvarande gäller enligt 16 § första Om det finns särskilda skäl skall regeringen även inhämta ett yttrande från , vilket delvis motsvarar vad som gäller enligt 15 a § lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och , nordiska utlämningslagen (se prop. 1993/94:142 s. 31). Lagrådet har i huvudsak tillstyrkt förfarandet, men ifrågasatt behovet av att Riksåklagaren till grund för sitt yttrande skall låta verkställa nöd- vändig utredning enligt vad som gäller vid förundersökning i brottmål. Medan det vid tillämpningen av utlämningslagen är viktigt att undersöka om olika förutsättningar för utlämning är uppfyllda, t.ex. att det finns en grundad brottsmisstanke mot den som begärs utlämnad, är utrymmet för att vägra överlämnande till domstolen, enligt Lagrådet, ytterst begrän- sade och graden av misstanke skall inte prövas av svenska myndigheter. Enligt Lagrådet behövs det därför inte någon motsvarande utrednings- plikt för att göra den kontroll av identitet och andra formaliteter som krävs i dessa fall. Regeringen delar Lagrådets uppfattning att den utredning som är nödvändig i förhållande till och tribunalerna är mer begränsad än i ett förfarande enligt utlämningslagen. Enligt regeringens mening är det emellertid angeläget att se till att utredningen inte inskränks till att gälla kontroll av identitet och andra formaliteter, utan kan omfatta också vissa andra frågor som utreds i Det gäller den eftersöktes inställning och eventuella samtycke till utlämning, om tvångsmedel behöver användas, frågan om förordnande av offentlig försvarare och kontroll av om den eftersökte är föremål för förundersökning, åtal eller dom som innebär fängelse eller annat omhändertagande på anstalt. Detta sker i vanliga utlämningsärenden i allmänhet genom att den eftersökte förhörs, varvid regler om förundersökning i brottmål tillämpas. Regleringen ger även utrymme för att vid behov tillgripa vissa tvångs- Härtill skall vissa formella uppgifter såsom medborgerskap, tidigare domar m.m. tas fram. Ett motsvarande behov av utredning finns enligt regeringens mening också i förhållande till domstolen och Regeringen föreslår därför att det förfarande som föreskrivs i 4 § tribunallagen skall gälla även i förhållande till Internationella I likhet med vad som gäller beträffande tribunalerna se 8 § tribunal- lagen bör det föreskrivas att ett beslut om överlämnande till domstolen skall verkställas av polismyndigheten och att den som skall överlämnas får omhändertas under högst . Förenklat förfarande i ärenden om överlämnande Romstadgan innehåller bestämmelser om ett förenklat överlämnande- förfarande i fall när ett provisoriskt anhållande skett på domstolens begäran och den eftersökte under tidsfristen medger att bli överlämnad till domstolen (artikel 92:3). Romstadgan förpliktar inte de anslutna staterna att införa ett förenklat förfarande utan detta skall bara ske om det är tillåtet enligt nationell rätt. Bestämmelser om förenklat förfarande finns i den svenska utlämningslagstiftningen. aktualiserats i förhållande till tribunalerna. Enligt 2839 §§ utlämningslagen får ett förenklat utlämningsförfa- rande tillämpas vid utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen. Förfarandet innebär bl.a. att utlämning under vissa förutsättningar får ske med den eftersöktes samtycke, även utan att en framställning om utläm- ning lämnas (28 och 30 §§). En eftersökt som inte är svensk medborgare kan också medge att bli ställd till ansvar eller straffas för brott utan att den s.k. specialitetsprincipen tillämpas samt medge vidareutlämning till en annan medlemsstat i Europeiska Unionen (32 §). måste lämnas av den stat som söker personen i fråga (29 §) och åklagaren skall enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål utreda om förutsättningarna för överlämnande är uppfyllda (31 §). även bestämmelser beträffande den eftersöktes samtycke som bl.a. avser att skydda den aktuella personen (32 §). Underrättelser skall lämnas till den begärande staten (32 §) och detta skall ske genom direktkontakt mellan åklagaren och den myndighet som gjort eftersökningen (se prop. 1996/97:88 s. 31). utlämning lämnas skall ärendet överlämnas till Riksåklagaren som i uppenbara fall får besluta om utlämning (33 § första stycket). fattar chefen för eller, beträffande konkurrerande ansökningar och avslag, regeringen beslut i utlämningsfrågan (33 § första Vissa tidsfrister gäller för beslut om utlämning och verkställig- het av beslutet (33 § andra stycket och 34 §). departementet finner att utlämning inte kan äga rum enligt det förenklade förfarandet kan istället en tidsfrist fastställas för ingivande av en framställning om utlämning (35 §) och särskilda regler gäller för förlängning av en sådan tidsfrist när ett samtycke återkallas (36 §). Föreskrifter finns även om ersättning till offentlig försvarare (37 §), begränsningar i rätten att överklaga vissa beslut (38 §) och beslut om överlämnande av beslagtagen egendom (39 §). Eftersom svensk rätt tillåter ett förenklat förfarande skall detta även utsträckas till att gälla i förhållande till Internationella brottmåls- Förfarandet bör i huvudsak överensstämma med det förenklade förfarande som föreskrivs i 2936 §§ utlämningslagen, vilket uppfyller det krav som ställs i stadgan (artikel 92:3). lämnande bör dock i dessa fall alltid fattas av regeringen. uppgifter som enligt 29 § utlämningslagen måste tillhandahållas för att ett förenklat förfarande skall kunna tillämpas uppfylls genom stadgans föreskrifter om vad domstolens ansökan om ett provisoriskt anhållande skall innehålla (artikel 92:2). Det krävs ingen motsvarighet till 39 § utlämningslagen om att lämna över egendom som tagits i beslag i ett Såsom redovisats i avsnitt 6.4.2 (under rubriken Användning av andra tvångsmedel) skall frågor om överlämnande av beslagtagen egendom till prövas enligt reglerna i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i Frågan om den eftersöktes medgivande till undantag från specialitetsprincipen enligt de nu aktuella reglerna behandlas närmare i Frågor om tidsfrist för en ansökan om överlämnande sedan provisoriskt tvångsmedel beslutats (jfr 32 § och 3436 §§ utlämnings- lagen) redovisas särskilt nedan. Förfarandet och tidsfrister vid användning av tvångsmedel Att domstolsprövning skall äga rum vid tvångsmedelsanvändning följer såväl av regeringsformen som av artikel 5 i , vilken gäller som lag i enligt lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de Detta krav är, såvitt gäller de internationella brottmålstribunalerna, uppfyllt genom det förfarande som föreskrivs i 5 och 6 §§ tribunallagen. Beträffande förfarandet för tvångsmedel i ett ärende om överlämnande till bör de regler som föreskrivs i 5 § tribunallagen tjäna som utgångspunkt. I avsnitt 6.4.2 har frågor om en presumtion för häktning, kravet på utredning om brottsmisstanke vid tvångsmedelsanvändning och vilka tvångsmedel som bör kunna använ- das i ett ärende om överlämnande redovisats. När det gäller anhållande, reseförbud och anmälningsskyldighet i annat fall hänvisar 6 § tribunallagen till det förfarande som föreskrivs i 23 § andrafjärde styckena utlämningslagen. brottmålsdomstolen skulle detta innebära att åklagarens beslut om tvångsmedel skall anmälas till rätten som prövar åtgärden. Den som anhållits eller underkastats reseförbud eller anmälnings- skyldighet får begära att ny förhandling från det att beslut senast har meddelats. Om rätten beslutar att åtgärden skall bestå skall chefen för Förutom i det fall då hinder mot överläm- nande föreligger och regeringen därför upphäver den beslutade åtgärden skall chefen för underrätta domstolen om åtgärden och ange inom vilken en ansökan om överlämnande måste Den tiden får, enligt 23 § andra stycket utlämningslagen, inte vara längre än från den dag personen anhölls eller reseförbudet eller Om ingen ansökan görs inom den utsatta tiden skall åtgärden upphöra. Beträffande den som är anhållen och som begärs överlämnad skall en häktningsframställning göras senast på Prop. 2001/02:88 åttonde dagen efter det att Riksåklagaren fick del av ansökningen om Om så inte sker skall den anhållne friges. I enlighet med vad som sagts i avsnitt 6.4.2 skall utrymmet för provi- soriska tvångsmedel på Internationella brottmålsdomstolens begäran vara detsamma som enligt 6 § tribunallagen. Även det förfarande som föreskrivs i 6 § tribunallagen bör tillämpas i förhållande till domstolen, utom såvitt avser tidsfristen för en ansökan om överlämnande där en särskild bestämmelse behövs. Enligt stadgan skall den provisoriskt anhållne friges om ingen fram- ställning om överlämnande till domstolen har gjorts inom den tidsfrist som bestäms i domstolens bevis- och förfaranderegler (artikel 92:3). Det innebär att tidsfristen inte kommer att vara slutligt fastställd förrän dessa regler antas av stadgepartsförsamlingen, dvs. sedan stadgan har trätt i kraft. Det finns anledning att utgå från att den tid som kommer att föreskrivas där avviker från den tidsgräns som anges i utlämnings- lagen och som motsvarar vad som avtalats europeiska utläm- ningskonvention (artikel 16:4, se SÖ 1959:65). Även för domstolens del kommer tidsgränsen att bestämmas av de stater som ansluter sig till en internationell överenskommelse. Därvid kommer en avvägning göras mellan den anhållnes intressen och domstolens behov för att kunna göra en ansökan om överlämnande. I det sammanhanget måste beaktas att de aktuella brotten och utredningen av dessa ofta är mycket komplexa samt att ett tillfälle att faktiskt få tag på en misstänkt som annars kanske är praktiskt sett omöjlig att nå kan uppstå med mycket kort varsel och när domstolens utredning är i ett relativt tidigt skede. I förhandlingarna om bevis- och förfarandereglerna har en tidsfrist vunnit brett stöd och den finns nu intagen i det utkast som skall föreläggas stadgepartsförsamlingen för antagande. Lagrådet har, liksom en remissinstans, förordat att en central tidsfrist av detta slag på ett tydligt sätt anges i lagtexten. Lagrådets förslag är att tidsfristen bestäms från gripandet. Regeringen delar Lagrådets uppfattning. Med hänsyn till bedömningen i avsnitt 6.4.2 angående omfattningen och utformningen av reglerna om provisoriska tvångsmedel bör dock tids- fristen, i likhet med vad som gäller enligt 23 § andra stycket utlämnings- lagen, räknas från den dag personen anhölls eller reseförbud eller anmälningsskyldighet meddelades. Även vid det förenklade förfarandet bör, såsom Lagrådet föreslagit, tidsfristen för en ansökan om överlämnande efter det att provisoriska tvångsmedel har vidtagits tydligt framgå av lagen och överensstämma med vad som sagts ovan. Lagrådet har även påpekat att tribunallagens regler, som har bestäm- melser i utlämningslagen som förebilder, är utformade på ett ålder- domligt och svårtillgängligt sätt. Regeringen har beaktat de redaktionella synpunkter som Lagrådet lämnat, bl.a. för att klargöra skillnaden mellan provisoriska tvångsmedel och tvångsmedel i samband med en ansökan om överlämnande, och återkommer till dessa i författningskommentaren. Reseförbud eller anmälningsskyldighet som alternativ till frihetsberövande Enligt stadgan skall den nationella domstolen ge Internationella brott- målsdomstolen möjlighet att lämna synpunkter samt beakta dessa innan beslut fattas om tillfällig frigivning av den som domstolen har begärt häktad eller provisoriskt anhållen (artikel 59:45). I enlighet med vad som har föreslagits i avsnitt 6.4.2 kommer de svenska reglerna att bygga på den ordning för frihetsberövanden som i allmänhet gäller. kommer dock att finnas en presumtion för att häktning eller provisoriskt anhållande skall ske på domstolens begäran och särskilda bestämmelser om den utredning som krävs beträffande brottsmisstanken.