prop · GP03191 · 2002-06-19 00:00:00 — Regeringen har i 2001 årslägesrapport till tillkännagivit att en ny strategi mot den ekonomiska brottsligheten skall utarbetas (skr. 2001/02:40).4.1.2 MyndighetssamverkanI strategi förutskickades att regeringen skulle komma att anta reglerom regional myndighetssamverkan mot den ekonomiska brottsligheten. Regeringenbeslutade kort därefter förordningen (1995:736) om regional myndighetssamverkanför bekämpning av ekonomisk brottslighet, vilken senare har ersatts avförordningen (1997:899) om myndighetssamverkan mot ekonomisk brottslighet.Enligt sistnämnda förordning finns det samverkansorgan både på central ochregional nivå. Dessa organ är avsedda att verka som paraplyorganisationer utanegen myndighetsstatus.I det centrala samverkansorganet, , ingår de högsta cheferna för vissaangivna myndigheter, t.ex. och , samtföreträdare för andra angivna myndigheter, bl.a. ochPatent- och registreringsverket. Regeringen kan också utse andra ledamöter iEkorådet än de som anges i förordningen. Ordförande i är Riksåklagaren.På regional nivå finns det ett regionalt samverkansorgan i varje län.Samverkansorganet leds av landshövdingen. Ledamöterna utgörs av de regionalacheferna för vissa angivna myndigheter, bl.a. åklagarmyndigheten ochpolismyndigheten, och företrädare för andra angivna myndigheter, t.ex.länsstyrelsen och . Om landshövdingen medger det kan även företrädareför andra statliga myndigheter, kommuner, näringsliv och organisationer medverka i arbetet inom det regionala samverkansorganet.Ekorådet och de regionala samverkansorganen skall på central respektive regional nivå följa utvecklingen av den ekonomiska brottsligheten i samhället, tidigtuppmärksamma nya inslag i den ekonomiska verksamheten, vara forum föröverläggningar som rör samordning av de berörda myndigheternasverksamhetsplanering inom ekobrottsområdet, ta initiativ tillmyndighetsgemensamma aktioner för att förebygga och bekämpa den ekonomiskabrottsligheten samt analysera och utvärdera insatserna.Fr.o.m. t.o.m. har regeringen även beslutatmyndighetsgemensamma mål och riktlinjer för åtgärder mot den ekonomiskabrottsligheten. Syftet med dessa riktlinjer har varit att precisera krav påekobrottsbekämpningen som är gemensamma för flera centrala verk med underställda myndigheter. Frågan hur de myndighetsgemensamma målen och riktlinjerna ifortsättningen skall utformas är f.n. föremål för överväganden.4.1.3 MyndighetsstrukturenI regeringens strategi förutskickades att myndighetsstrukturen förekobrottsbekämpningen skulle utredas. Som ett resultat härav harEkobrottsmyndigheten och särskilda brottsenheter inom skatteförvaltningeninrättats.Enligt förordning (1997:898) med instruktion för är dennamyndighet en åklagarmyndighet för bekämpning av ekonomisk brottslighet.Ekobrottsmyndigheten handlägger vissa typer av mål som rör ekonomiskbrottslighet. Myndigheten skall vidare utveckla metoder för att effektiviserabekämpningen av den ekonomiska brottsligheten, särskilt följa och analyserautvecklingen av den ekonomiska brottsligheten och rättstillämpningen samtutarbeta förslag till åtgärder. Myndigheten skall lämna information om denekonomiska brottsligheten till andra myndigheter, kommuner, näringsliv,organisationer samt till allmänheten.Genom lagen (1997:1024) om skattemyndigheters medverkan i brottsutredningar harskattemyndigheterna givits särskilda befogenheter att bl.a. biträda vidutredning om brott. Skattebrottsutredningarna hålls genom bildandet av särskilda skattebrottsenheter organisatoriskt avskilda från skatteutredningar (jfr prop.1997/98:10 s 39 ff). Skattemyndigheternas befogenheter gäller bara vissa i lagen uppräknade brott, t.ex. brott enligt skattebrottslagen (1971:69) eller brottenligt 11 kap. 5 § brottsbalken.Biträde av skattemyndighet får begäras av åklagare som leder förundersökning.Åklagare får begära biträde av skattemyndigheten också i fråga om utredning avbrott innan förundersökning har inletts. Skattemyndigheterna får, utan attbiträde begärs av åklagare, i fall som avses i 23 kap. 22 § rättegångsbalken,bl.a. om brottet inte kan antas föranleda någon annan påföljd än böter, utredaviss brottslighet under förutsättning att den misstänkte fyllt och kanantas erkänna gärningen. Skattebrottsenheterna får vidare bedriva spaning ochunderrättelseverksamhet avseende sådana brott som omfattas av lagenstillämpningsområde samt skall verka för att förebygga sådana brott.4.1.4 Sekretess och informationsutbyte mellan myndigheterRegeringen anförde skrivelse om strategi mot den ekonomiskabrottsligheten bl.a. att ekobrottsberedningen (ett samordningsorgan inomRegeringskansliet) skulle göra en undersökning av om det fanns sekretessreglersom onödigt hindrade informationsutbyte mellan myndigheter i fråga om ekonomiskbrottslighet och som därigenom försvårade ett effektivt myndighetssamarbete.Undersökningen utfördes i form av en enkätundersökning. Av svarenframgick att många myndigheter ansåg att sekretesslagens bestämmelser hindrarett effektivt myndighetssamarbete vid bekämpningen av ekobrott. Undersökningenhar utgjort underlag till direktiv.Innan regeringen kommenterar utredningens bedömningar och förslag närmare skallen kort presentation av sekretesslagens uppbyggnad och systematik presenteras.4.1.5 Sekretess mellan myndigheterVarje svensk medborgare har enligt 2 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen (TF) rätt att ta del av allmänna handlingar. Denna rätt får enligt 2 § första stycketsamma kapitel begränsas endast om det är påkallat med hänsyn till vissa angivnaintressen, bl.a. intresset av att förebygga brott eller skyddet för enskildspersonliga eller ekonomiska förhållanden.Begränsningar i handlingsoffentligheten skall enligt 2 § andra stycket TF angesnoga i bestämmelse i särskild lag eller, om så i visst fall befinnes lämpligare, i annan lag vartill den särskilda lagen hänvisar. Den särskilda lagen ärsekretesslagen (1980:100).En grundprincip i sekretesslagen är att sekretess inte bara gäller mot enskilda utan också gentemot andra myndigheter. Denna princip kommer till uttryck i 1kap. 3 § första stycket sekretesslagen. Sekretess gäller enligt paragrafensandra stycke inte bara mellan olika myndigheter utan också mellan olikaverksamhetsgrenar inom samma myndighet när de är att betrakta som självständigai förhållande till varandra.Huvudprincipen om sekretess mellan myndigheter motiveras enligt förarbetena till sekretesslagen (prop. 1979/80:2 Del A s. 90) av att uppgifter hos annanmyndighet kan läggas till grund för åtgärder som, även om de är helt lagenliga,har en negativ innebörd för den enskilde. Den omständigheten att ett störreantal tjänstemän får kunskap om ett känsligt förhållande kan upplevas sommenligt av den som uppgiften rör. Även om de funktionärer hos den andramyndigheten som får del av informationen i sin tur har tystnadsplikt ökar risken för obehörig vidarespridning.Lagstiftaren har dock ansett att det är ofrånkomligt att samarbetet mellan olika myndigheter medför att utbyte av sekretessbelagd information måste ske i vissafall. Sekretessen får därför enligt 1 kap. 3 § första stycket sekretesslagenbrytas i de fall som anges i sekretesslagen eller i lag eller förordning somsekretesslagen hänvisar till.4.1.6 Sekretessbrytande bestämmelserDe sekretessbrytande bestämmelserna återfinns i första hand i 14 kap.sekretesslagen. Sekretessbrytande bestämmelser kan emellertid också finnas iandra delar av lagen, t.ex. i de materiella sekretessbestämmel-serna. De ibrottsbekämpande sammanhang viktigaste sekretessbrytande bestämmelserna ärföljande.Enligt 1 kap. 5 § sekretesslagen utgör sekretess inte hinder mot att uppgiftlämnas ut om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunnafullgöra sin verksamhet. Denna bestämmelse är avsedd att tillämpas restriktivtoch får exempelvis inte användas enbart i syfte att höja myndigheternaseffektivitet. Bestämmelsen kan tillämpas av en myndighet som t.ex. har tilluppgift att förebygga och avvärja brott och som för att hindra att ett brottbegås måste avslöja vissa sekretessbelagda uppgifter.Sekretess hindrar enligt 14 kap. 1 § sekretesslagen inte att uppgift lämnas till annan myndighet om uppgiftsskyldigheten följer av lag eller förordning. Som ett exempel på en sådan i lag stadgad sekretessbrytande uppgiftsskyldighet kan 17 § skattebrottslagen (1971:69) nämnas. Enligt denna bestämmelse skallförvaltningsmyndigheter som handlägger frågor om skatter eller avgifter, utom ivissa angivna undantagsfall, göra anmälan till bl.a. åklagaren så snart detfinns anledning att anta att brott enligt skattebrottslagen begåtts.En sekretessbrytande bestämmelse som har generell giltighet återfinns i 14 kap.2 § fjärde stycket sekretesslagen. Enligt den bestämmelsen hindrar intesekretess att uppgift som rör misstanke om brott lämnas till åklagarmyndighet,polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antas leda till annan påföljd änböter. Vissa undantag från denna bestämmelse anges i femte stycket.I 14 kap. 3 § första stycket sekretesslagen återfinns den s.k. generalklausulen. Enligt denna bestämmelse får sekretessbelagd uppgift, utöver vad som följer av1 och 2 §§ samma kapitel, lämnas till myndighet om det är uppenbart attintresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse sekretessen skall skydda. I paragrafens andra stycke anges ett antal undantag frångeneralklausulens tillämpningsområde.Sedan regleringen i 14 kap. 2 § tillkom 1984 är generalklausulen, såvitt gälleruppgifter om brott, främst tillämplig när det gäller bötesbrottslighet ochförestående brott. Vid bedömningen av om en uppgift kan lämnas med tillämpningav generalklausulen bör hänsyn tas till om uppgifterna blir sekretessbelagda hos den mottagande myndigheten i samma utsträckning som hos den utlämnandemyndigheten (Sekretesslagen, En kommentar, m.fl. s. 14:25 f).4.1.7 Upplysningsskyldighet mellan myndigheterOm hinder inte föreligger på grund av sekretess eller av hänsyn till arbetetsbehöriga gång är en myndighet enligt 15 kap. 5 § sekretesslagen skyldig att påbegäran av en annan myndighet lämna uppgift som den förfogar över.Bestämmelsen om uppgiftsskyldighet myndigheter emellan kan ses som enprecisering av den allmänna samverkansskyldighet mellan myndigheter som följerav 6 § förvaltningslagen (1986:223). En jämförelse mellan dennauppgiftsskyldighet och en myndighets informationsskyldighet gentemot allmänheten enligt 15 kap. 4 § ger vid handen att den förra informationsskyldigheten är mer vidsträckt än den senare eftersom den omfattar inte bara uppgifter ur allmännahandlingar utan varje uppgift som myndigheten förfogar över.Om en myndighet begär att få ta del av en sekretessbelagd uppgift hos en annanmyndighet och den sistnämnda myndigheten finner att en sekretessbrytandebestämmelse är tillämplig följer det av 15 kap. 5 § att myndigheten i fråga ärskyldig att lämna ut uppgiften.4.1.8 Informationsutbyte mellan myndigheter och konkursförvaltareKonkursförvaltare spelar en viktig roll när det gäller bekämpningen av denekonomiska brottsligheten. Det är inte sällan de som upptäcker och anmälermisstänkta fall av ekonomisk brottslighet. Konkursförvaltare är dock ingamyndigheter och omfattas inte av tryckfrihetsförordningens och sekretesslagensbestämmelser om offentlighet och sekretess. Detta innebär bl.a. att någotuppgiftslämnande med tillämpning av generalklausulen inte kan ske tillkonkursförvaltare eftersom klausulen bara är tillämplig myndigheter emellan. Idirektiven till anges att bl.a. denna omständighet ipraktiken har gjort det svårt att involvera konkursförvaltarna i denbrottsbekämpande verksamheten på ett sätt som från effektivitetssynpunkt voreönskvärt.4.1.9 anger i sitt betänkande att en utgångspunkt förutredningens arbete har varit att sekretesslagens grundstruktur skall lämnasoförändrad, dvs. att sekretess alltjämt skall gälla mellan myndigheter och iförekommande fall inom myndigheter (SOU 1999:53 s. 104). Detta ställningstagande motiveras med hänvisning till den pågående allmänna översynen avsekretesslagen, som utförs av Offentlighets- och sekretesskommittén (Dir.1998:32). Sistnämnda översyn beräknas vara klar senast den 30 juni 2003.Ekosekretessutredningen har gjort en genomgång av vilka möjligheter gällanderegelverk ger myndigheter att utbyta information i brottsförebyggande syfte.Utredningens slutsats är att samarbete i stor utsträckning kan bedrivas ochutvecklas utan hinder av sekretess-regleringen. Utredningen har emellertid också lagt fram olika lagförslag. Dessa kan grovt indelas i tre kategorier.Den första kategorin utgörs av förslag till nya sekretessbestämmelser. Sådanaförslag lämnas i de fall utredningen anser att förhöjd sekretess är motiverad av hänsyn till skyddet för pågående utredningar eller andra myndighetsåtgärdereller av hänsyn till den enskildes integritet.Den andra kategorin består av förslag till sekretessbrytande bestämmelser. Vissa av dessa förslag gäller till förmån för konkursförvaltare.Den sista gruppen utgörs av blandade förslag, bl.a. ett förslag tilllagreglering av myndigheternas samverkan mot ekonomisk brottslighet.Nedan kommer förslag att behandlas i nu nämnd ordning.4.2 Sekretess hos tillsynsmyndigheten i konkurs och inom exekutionsväsendet förmisstankar om brottRegeringens förslag: Den sekretess som gäller inom exekutionsväsendet och hostillsynsmyndighet i konkurs till skydd för myndigheternas verksamhet för attförebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott, skall utvidgas från att gällauppgift som angår misstanke om att en gäldenär har begått vissa brott, till attomfatta uppgift som angår misstanke om brott oavsett vilket brott det är frågaom och oavsett vem som misstänks.En ny bestämmelse om sekretess för uppgift hos tillsynsmyndigheten i konkurs som angår misstanke om brott skall införas.Regeringens bedömning: Utredningens förslag om förstärkt sekretess inomexekutionsväsendet till skydd för den enskilde för uppgift som angår misstankeom brott får anses tillgodosett i annan ordning.Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens med det undantaget attutredningen även har föreslagit en särskild bestämmelse om sekretess inomexekutionsväsendet till skydd för den enskilde för uppgift som angår misstankeom brott.Remissinstanserna: Majoriteten av de remissinstanser som har yttrat sig hartillstyrkt förslagen, lämnat dem utan erinran eller lämnat detaljsynpunkter pådem. har dock anfört att de tvångsmedelkronofogdemyndigheterna har till sitt förfogande motiverar en betydande öppenhet samt att det behöver göras en översyn av vilka uppgifter som kan göras föremålför en breddad sekretess hos dessa myndigheter. ochKronofogdemyndigheten i har påpekat att utredningens förslag omsekretess inom exekutionsväsendet till skydd för den enskilde för uppgift somangår misstanke om brott får anses tillgodosett i annan ordning.BakgrundKronofogdemyndigheternas uppgifterI regeringens strategi mot ekonomisk brottslighet har kronofogdemyn-digheternasbetydelse inom ekobrottsbekämpningen framhållits. Krono-fogdemyndigheterna anses tillsammans med polis- och åklagarmyndigheterna, skattemyndigheterna ochTullverket utgöra de centrala myndigheterna vid bekämpning av ekonomiskbrottslighet (Skr. 1994/95:217 s 20). Chefen för kronofogdemyndigheten ingårockså enligt 9 § första stycket 2 förordningen (1997:899) om myndighetssamverkan mot ekonomisk brottslighet i det regionala samverkansorganet mot sådanbrottslighet.Genom sin indrivningsverksamhet får kronofogdemyndigheterna tillgång tilluppgifter som kan ha stor betydelse för bekämpningen av ekonomisk brottslighet.Genom sammanställning av dessa uppgifter kan bilden av ekonomisk brottslighetväxa fram och läggas till grund för en brottsanmälan. Enligt 19 kap. 1 §utsökningsförordningen (1981:981) bör en kronofogdemyndighet göra en sådananmälan om den i vissa angivna mål, t.ex. mål om utmätning, finner att engäldenär kan misstänkas för vissa angivna brott, t.ex. brott enligt 11 kap.brottsbalken. Vidare minskar eller eliminerar kronofogdemyndigheten genom sinindrivningsverksamhet utbytet av ekonomisk brottslighet. Det kan t.ex. röra sigom belopp som har undandragits beskattning eller som har förverkats genom domarrörande ekonomisk brottslighet.Enligt 9 § lagen (1986:436) om näringsförbud skall kronofogde-myndigheternasärskilt uppmärksamma när det finns skäl att meddela näringsförbud och anmälaförhållandet till åklagaren. Enligt 8 a § får kronofogdemyndigheten, omåklagaren i vissa fall har förklarat sig avstå från att ansöka om näringsförbud, ansöka om sådant förbud. Det ankommer vidare enligt 24 § samma lag påkronofogdemyndigheten att utöva tillsyn över att näringsförbud och tillfälliganäringsförbud efterlevs. har därvid rätt att begärabiträde av polismyndighet samt skall anmäla vissa förhållanden till åklagaren.Kronofogdemyndigheten har enligt 7 kap. 25 § konkurslagen (1987:672) tilluppgift att vara tillsynsmyndighet i konkurs (TSM). I sistnämnda egenskap fårkronofogdemyndigheten bl.a. kännedom om sådana anmälningar konkursförvaltare gör till åklagare enligt 7 kap. 16 § konkurslagen. Enligt sistnämnda bestämmelseskall konkursförvaltare till åklagare anmäla misstankar om vissa brott ochsådana förfaranden som kan föranleda näringsförbud. Om konkursförvaltaren integjort någon anmälan om näringsförbud och det finns anledning till det skall TSMenligt 41 § konkursförordningen (1987:916) göra en sådan anmälan.SekretessregleringenKronofogdemyndighetens verksamhet i egenskap av tillsynsmyndighet i konkursutgör en sådan självständig verksamhetsgren som avses i 1 kap. 3 § andra stycket sekretesslagen, vilket innebär att sekretess gäller mellan denna verksamhet och kronofogdemyndighetens verksamhet i övrigt. Denna åtskillnad återspeglas ocksåi sekretessbestämmelserna, vilka skiljer mellan sekretess inomexekutionsväsendet och sekretess hos TSM.Enligt 5 kap. 1 § tredje stycket sekretesslagen gäller sekretess hos TSM ochinom exekutionsväsendet till skydd för myndigheters verksamhet att förebygga,uppdaga, utreda eller beivra brott.Uppgifter om misstankar om brott kan även omfattas av sekretessbestämmelser till skydd för den enskilde. Uppgifter om misstankar om brott anses vara hänförligatill uppgifter om enskilds personliga förhållanden.Inom exekutionsväsendet gäller sekretess till skydd för bl.a. enskilds personliga förhållanden enligt 9 kap. 19 § med ett omväntskaderekvisit, dvs. presumtionen är att sekretess gäller för uppgifterna.Hos TSM gäller enligt 8 kap. 19 § viss sekretess till skydd för uppgift omenskilds affärs- eller driftsförhållanden. Det finns dock inte någotsekretesskydd för enskilds personliga förhållanden hos TSM.Skälen för regeringens förslagSekretessen till skydd för förundersökningen hos TSM och inom exekutionsväsendetEnligt 5 kap. 1 § första stycket sekretesslagen gäller sekretess bl.a. föruppgift som hänför sig till förundersökning i brottmål eller åklagarmyndighets,polismyndighets, skattemyndighets, eller verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott, om det kanantas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller denframtida verksamheten skadas om uppgiften röjs.Enligt samma paragrafs tredje stycke gäller sekretess enligt bl.a. förstastycket i annan verksamhet hos myndighet för att biträda åklagarmyndighet,polismyndighet, skattemyndighet, eller med attuppdaga, utreda eller beivra brott samt hos TSM och inom exekutionsväsendet föruppgift som angår misstanke om att en gäldenär har begått brott som avses i 11kap. eller annat brott som har samband med gäldenärens verksamhet.Eftersom en myndighet som upprättar en brottsanmälan kan anses biträda polisen,skyddas uppgifterna i den utredning som ligger till grund för en brottsanmälanav sekretess enligt 5 kap. 1 § tredje stycket första ledet, och det även innanuppgifterna har kommit åklagare eller polis till del (prop. 1979/80:2 Del A sid. 140). Sekretesskyddet hos kronofogdemyndigheterna för myndighetens egnabrottsanmälningar synes således vara tillfredställande.Annorlunda förhåller det sig enligt regeringens bedömning med sekretessen hoskronofogdemyndigheten till skydd för uppgifter om misstankar om brott som kommer kronofogdemyndigheterna till del genom att konkursförvaltarna brukar skickakopior av sina anmälningar enligt 7 kap. 16 § konkurslagen tillkronofogdemyndigheterna.Enligt sistnämnda lagrums första stycke skall en konkursförvaltare, om dennefinner att gäldenären kan misstänkas för något brott som anges i 11 kap.brottsbalken, underrätta allmän åklagare om det och ange grunden förmisstanken. Detsamma gäller om gäldenären har drivit näringsverksamhet och detunder konkursförvaltningen kommer fram att gäldenären kan misstänkas för annatbrott av icke ringa beskaffenhet som har samband med verksamheten.Om det kan misstänkas att gäldenären eller, om denne är en juridisk person,någon sådan företrädare som avses i 4 § lagen (1986:436) om näringsförbud harförfarit på ett sådant sätt att näringsförbud kan komma i fråga skallkonkursförvaltaren enligt 7 kap. 16 § andra stycket konkurslagen omedelbartunderrätta åklagaren om det och ange grunden för misstanken.Det framgår av 1, 3 och 4 §§ lagen om näringsförbud att en enskild näringsidkare eller, om näringsverksamheten bedrivits av en juridisk person, de i 4 §uppräknade företrädarna för den juridiska personen, skall meddelas näringsförbud bl.a. om personen i fråga grovt har åsidosatt vad som har ålegat honom inäringsverksamhet och därvid gjort sig skyldig till brottslighet som inte ärringa. En ytterligare förutsättning för meddelande av näringsförbud är att detbedöms vara påkallat från allmän synpunkt. Det framgår av 3 § andra stycketsamma lag att näringsförbud skall anses vara påkallat från allmän synpunkt omnäringsidkaren i näringsverksamheten har gjort sig skyldig till brott för vilket det lägsta straffet är fängelse , såvida inte särskilda skäl talar mot en sådan bedömning.För att kronofogdemyndigheterna skall kunna hemlighålla uppgifter om brott ianmälningar enligt 7 kap. 16 § konkurslagen infördes bestämmelsen i 5 kap. 1 §tredje stycket andra ledet sekretesslagen, dvs bestämmelsen om sekretess hos TSM och inom exekutionsväsendet för uppgift som angår misstanke om att en gäldenärhar begått brott som avses i 11 kap. eller annat brott som harsamband med gäldenärens verksamhet (prop. 1995/96:127 s 21). I samband härmedinfördes även en bestämmelse om sekretess för uppgift som hänför sig tillverksamhet som rör utredning i frågor om näringsförbud (5 kap. 1 § förstastycket 3 sekretesslagen). Härmed avses bl.a. den utredning som föregår enanmälan till åklagaren om att det kan finnas skäl för näringsförbud (prop.1995/96:127 s 45). Sådana uppgifter kan, som ovan har framgått, finnas, förutomhos konkursförvaltaren, även hos TSM och i övrigt inom kronofogdemyndigheten.Uppgifter om gäldenären eller, när gäldenären är en juridisk person,ställföreträdaren, misstänks för brott, kan således hemlighållas hoskronofogdemyndigheten under de förutsättningar som anges i ovan nämnda lagrum isekretesslagen. Uppgifter i en anmälan enligt 7 kap. 16 § konkurslagen om attandra personer misstänks för brott omfattas dock inte av sekretess hos TSM eller i övrigt inom kronofogdemyndigheten.Det framgår av förarbetena till 7 kap. 16 § (prop. 1978/79:105 s. 178 och prop.1986/87:90 s. 274) att, även om lagstiftaren inte har velat åläggakonkursförvaltare en alltför långtgående utredningsskyldighet och därmedanmälningsskyldighet, en konkursförvaltare som misstänker andra brott än de somanges i 7 kap. 16 § givetvis kan och bör anmäla även dem. I de fall enkonkursförvaltare anmäler brottsmisstankar riktade mot anställda hos gäldenären, andra medhjälpare till gäldenären eller någon som företräder ett bolag medanknytning till gäldenärens näringsverksamhet omfattas inte dessa uppgifter avsekretess hos kronofogdemyndigheterna till skydd för myndigheters verksamhet att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott.