prop · GP03152 · 2002-03-21 00:00:00 — För levande sjöar och vattendrag rör det restaurering av värdefulla och potentiellt skyddsvärda vattendrag, skydd av den biologiska mångfalden vid utsättning av djur och växter som lever i vatten samt åtgärdsprogram för hotade arter och fiskstammar. För hav i balans rör delmålen ett långsiktigt skydd av skyddsvärda miljöer och skärgårdsområden med höga natur- och kulturvärden, åtgärdsprogram för hotade arter och fiskstammar, minimering av bifångster av däggdjur, sjöfåglar och oönskade fiskarter samt minimering av bifångster av ungfisk. Även åtgärdsplaner för bevarandet av den biologiska mångfalden finns utarbetade på såväl nationell nivå som gemenskapsnivå. I gemenskapens åtgärdsplan för biologisk mångfald i fiskeripolitiken lyfts ett antal åtgärder fram som ligger i linje med de nationella delmålen. De syftar bl.a. till att förhindra förlusten av arter och ekosystem genom utveckling av selektiva fiskeredskap och fiskemetoder samt att skydda värdefulla miljöer genom inrättandet av skyddsområden. Försiktighets- principen skall även tillämpas för icke målarter och förändringar skall åtgärdas genom utveckling av forskningen och datainsamlingen skall förbättras. I slutsatserna lyfts även fram att långsiktiga förvaltningsplaner för viktiga gemenskapsbestånd skall utvecklas. 'HQ UHODWLYD VWDELOLWHWHQ 5HJHULQJHQV EHG|PQLQJ Den relativa stabiliteten bör vara utgångs- punkten för fördelningen av tillgängliga fiskemöjligheter. 6NlOHQ I|U UHJHULQJHQV EHG|PQLQJ Den relativa stabiliteten är ett avsteg från principen om att alla medlemsstaters fiskefartyg har lika tillträde till EU:s fiskevatten och fiskresurser. Den relativa stabiliteten innebär en fördelning av nationella kvoter avsedda att fiskas av det berörda landets fartyg. Fördelningen baseras på förhållanden som rådde samt för de medlemsstater som anslöt sig efter denna tidpunkt på de förhållanden som rådde före medlemskapet. Förutom att systemet är ett avsteg från en grundläggande princip innebär det också en risk att gamla fiskemönster konserveras trots att dessa kanske varken är effektiva eller relevanta . Trots detta har systemet med den relativa stabiliteten visat sig fungera tekniskt väl för fördelningen av tillgängliga fiskemöjligheter, vilket har underlättat de beslut om totalt tillåtna fångstmängder (TAC:er) som fattas . Systemet har även stor betydelse för att bibehålla en bred geografisk spridning av fiskerinäringen inom unionen. 7LOOWUlGH WLOO UHVXUVHQ RFK YDWWHQRPUnGHQ 5HJHULQJHQV EHG|PQLQJ Då tillträdet till och andra vattenområden i princip blir helt fritt för EU:s medlemsstater bör alla betydelsefulla fiskbestånd kvoteras. Fritt tillträde till områden som exempelvis Shetlandsboxen bör endast begränsas då den vetenskapliga rådgivningen så kräver och inte av andra skäl. Kuststaternas rätt att reglera fisket inom en kustzon av bör bibehållas i den kommande gemensamma fiskeripolitiken. Kuststaten bör också ges ökad möjlighet att på ett icke-diskrimine- rande sätt reglera det traditionella fiske som bedrivs av andra länder i gemenskapen inom 12-milszonen så att ett uthålligt nyttjande av lokala bestånd kan garanteras. 6NlOHQ I|U UHJHULQJHQV EHG|PQLQJ 7LOOWUlGH WLOO 1RUGVM|Q RFK DQGUD YDWWHQRPUnGHQ Begränsning för och andra medlemsstater vad gäller tillträde till fiskevatten och resurser upphör i princip att gälla vid utgången av . Då kommer dessa länder i den mån gemenskapslagstiftningen inte på annat sätt begränsar tillträdet att obegränsat kunna fiska i och andra vattenområden på okvoterade arter. Denna möjlighet kommer med nuvarande regelverk även att avse fiske i t.ex. på där okvoterade arter. Ytterligare ett undantag från fritt tillträde till vatten är regleringen av den s.k. Shetlandsboxen. För undantag av detta specifika slag är veten- skapliga skäl helt avgörande. Nyttjandet av fiskresurserna vad gäller kommersiellt viktiga arter regleras genom TAC:er och kvoter enligt principen om den relativa stabiliteten. Arter som är oreglerade bör i största möjliga utsträckning kvoteras. Fortsatta restriktioner i tillträdet till havsområden blir då inte nödvändiga. Konsekvensen av fritt tillträde innebär dock ökad fiskeriövervakning för att hindra illegalt fiske, vilket ställer ytterligare krav på fiskerikontrollens effektivisering. Principen om en zon , inom vilken kuststaten till viss del själv kan reglera fisket, ger förutsättningar för ett ökat skydd. De kustnära områdena är ofta yngel- och uppväxtområden för kommersiellt eller ur bevarandesynpunkt viktiga fiskbestånd. Detta gäller särskilt som till följd av speciella ekologiska förhållanden hyser ett mycket stort antal geografiskt isolerade eller begränsade bestånd av ett flertal arter. Det finns starka motiv för ett särskilt skydd för sådana områden. Skyddet kan avse inrättandet av fredningsområden och be- gränsningar av vilka redskap som får användas och av storleken på fartyg som får fiska kustnära. Rätten att reglera fisket inom denna zon ger också kuststaten möjligheter att ge vissa förmåner, t.ex. avseende tillträde till resursen för att bibehålla och utveckla ett småskaligt kustnära fiske. Principen bör även ses i ljuset av subsidiaritet och som en del i ansträngningarna att öka regionaliseringen av fiskeriförvaltningen, åstad- komma en bättre styrning inom fiskeripolitiken och ge förutsättningar för ett större engagemang från de olika aktörerna i fisket. hang bör framhållas att kuststaten bör ges ökad möjlighet att på ett icke- Skr. 2001/02:152 diskriminerande sätt också reglera det fiske som med stöd av traditionellt fiske bedrivs av andra nationer inom 12-milsgränsen och att alla regleringar måste avse en skärpning av gemenskapens regler. 5HJHULQJHQV EHG|PQLQJ Fortsatt utveckling av tekniska bevarande- åtgärder är av stor betydelse för att anpassa uttaget av fisk till resursens storlek och minimera oönskade bifångster. bör i alla sammanhang aktivt bidra till att ett selektivt fiske som omfattas av ett tydligt och kontrollerbart regelverk utvecklas. 6NlOHQ I|U UHJHULQJHQV EHG|PQLQJ Arbetet med tekniska bevarandeåtgärder har gett goda resultat och erfarenheterna visar att sådana åtgärder bör tillämpas i allt större utsträckning. Under de senaste årens arbete med upprättandet av återuppbyggnadsplaner och långsiktiga förvaltningsplaner för hotade fiskbestånd i och har nya kunskaper och erfarenheter erhållits. Ett exempel är det EU-finansie- rade () som resulterat i en trålmodell för torskfisket som ger avsevärt lägre bifångster av juvenil torsk än dess föregångare. I det av fastställda arbetet med miljökvalitetsmålen (prop. 2000/01:130, bet. 2001/02:MJU3, rskr. 2001/02:36) har fått regeringens uppdrag att driva på utvecklingen av selektiva redskap samt utreda betydelsen av bottentrålning för de ekosystemen. Fiskeri- verket har även ansvaret för att nationella åtgärdsprogram utvecklas för hotade arter och bestånd. Inom ramen för hållbarhetsarbetet finns även behov av att uppmärksamma problemet med fisk som får kastas överbord enligt gällande EU-reglering. har fått regeringens uppdrag att utreda förutsättningarna för ett dumpningsförbud samt att belysa såväl biologiska som ekonomiska effekter både ur ett nationellt och ett EU- perspektiv av ett sådant förbud. Problemet med ett dumpningsförbud på hänger samman med EU:s möjligheter att snabbt stänga områden med stor inblandning av ungfisk. EU:s beslutsmekanismer tillåter inte sådana snabba beslut . Dessutom fordras resurskrävande insatser av forsknings- fartyg för att kunna besluta om att återigen öppna, på detta sätt stängda områden. Strävandena att förbättra nuvarande fångststatistik, bl.a. genom att minimera den mängd fisk som kastas överbord, är angelägna. Det är av vikt att vid en uppskattning av uppnådda effekter även kontrollerbarheten beaktas. Behovet av att långsiktigt bygga upp en nationell kompetens inom området redskapsutveckling med inriktning på selektivitet är angeläget. En förutsättning för ett gott resultat är ofta en fördjupad kunskap om det nationella fiskemönstret i omgivande havsområden samt om berörda arters beteende. skall verka för att all tillgänglig kunskap och erfarenheter tas till vara. Utbyte av kunskaper och erfarenheter regionalt samt över nationsgränser är angeläget. Projekt på gemenskaps- eller nordisk nivå med deltagande av såväl brukare som forskare kan vara ett lämpligt tillvägagångssätt för att vidmakthålla och fördjupa nationell Skr. 2001/02:152 kompetens. I samband med utformandet av tekniska redskap bör åtgärder vidtas för att minimera problemet med s.k. spökgarn, dvs. alltjämt aktivt fiskande enstaka fiskredskap som har förlorats i havet eller fastnat på havsbotten. 5HJHULQJHQV EHG|PQLQJ Helt, eller tillfälligt stängda områden är ett viktigt komplement till övriga instrument inom fiskeri- förvaltningen. Stängning av ett område skall grundas på vetenskapligt underlag, försiktighetsprincipen och ha en tydlig målsättning. I sådana fall där förutsättningar och betingelser är noggrant angivna bör kom- missionen, efter att ha fått ett generellt bemyndigande från rådet, åläggas ett avgörande ansvar att med kort varsel kunna införa stängningar. 6NlOHQ I|U UHJHULQJHQV EHG|PQLQJ Principen att stänga eller skydda ett område är en viktig komponent i strävandena att utöka skyddet av den ungfisk som står för återväxten i fiskbestånden och för att bevara den biologiska mångfalden. Strategin för att inrätta skyddsområden bör läggas fast vid misstanke om hot mot ekosystemets långsiktiga struktur och funktion samt efter noggranna studier av effekterna av olika former av stängning samordnade genom Internationella havsforsknings- rådet. Övervakning och kontroll av ett tillfälligt stängt område är nödvändig, vilket medför kostnader som bör beaktas. Stängning av områden som baseras på rådsbeslut eller beslut av förvaltningskommittén tar ofta men kommissionen har enligt grundförordningen befogenheter att vidta akuta åtgärder. Då det i de flesta fall är viktigt att stängningen sker snabbt för att uppnå avsedd effekt är det nödvändigt att kommissionen får ett utökat bemyndigande. Åtgärden att på ett lämpligt sätt stänga ett område kan genomföras med stöd av sektorslagstiftning som fiskeripolitiken eller, vad gäller Natura 2000-områden, med stöd av EU:s miljölagstiftning. För vattenområden som är belägna i den ekonomiska zonen utanför territorialgränsen är det angeläget att den juridiska gränsdragningen mellan EU:s två politikområden klarläggs och frågan bör behandlas i existerande gemensamma fora på EU-nivå innan eventuella nationella beslut fattas. Nationellt har med stöd av fiskelagstiftningen stängt ett stort antal områden för fiske som anpassats efter fiskarternas reproduktionsmönster, bl.a. för att skydda lax, öring och hummer. I arbetet med att freda områden är samarbete, sektorsansvar, regional förankring samt ökad delaktighet och en utvecklad dialog med berörda intressenter viktiga element. )|UVLNWLJKHWVSULQFLSHQ RFK OnQJVLNWLJD I|UYDOWQLQJVSODQHU 5HJHULQJHQV EHG|PQLQJ bör i ökad utsträckning grundas på långsiktiga förvaltningsplaner som tar hänsyn till arternas påverkan på ekosystemens struktur och funktion. bör fortsatt verka för såväl ekosystembaserad förvaltning som upp- rättandet av långsiktiga förvaltningsplaner för så många fiskarter som möjligt, baserat på bästa möjliga vetenskapliga underlag. Vidare bör verka för att det fastställs återhämtningsplaner för hotade bestånd. 6NlOHQ I|U UHJHULQJHQV EHG|PQLQJ För att bevara ett uthålligt fiske får beskattningen av varje enskilt bestånd inte överskrida den punkt vid vilken beståndens funktion i ekosystemet väsentligt förändras. Eftersom detta också är den punkt vid vilken fisket i fråga allvarligt skadas finns här en grundläggande överensstämmelse mellan fiskets och miljövårdens intressen, som bör ligga till grund för ett från både fiskarens, samhällets och miljöns synpunkt sett uthålligt fiske. Om ett hållbart fiske skall uppnås är det således angeläget att finna nya former för och att utveckla nya delar av resursförvaltningen som främjar ett flerårigt perspektiv. Åtgärderna skall omfatta ekosystembaserad förvaltning och långsiktiga förvaltningsplaner eller åtgärdsplaner. Viktigt i sammanhanget är att utveckla modeller som tar hänsyn till flera arter. Den vetenskapliga rådgivningen skall vara utgångspunkten när åtgärder vidtas. Detta är ett sätt att minska de negativa konsekvenserna för fiskeri- näringen, fiskbestånden och ekosystemen. Det är dock viktigt att peka på att flerartsmodeller och ekosysteminriktad förvaltning är mycket komplicerade åtgärder som kräver ett omfattande forsknings- och utvecklingsprogram för att man skall nå fram till användbara metoder. Som ett led i detta har ett program för insamling av uppgifter av betydelse för den gemensamma fiskeri- politiken17 inrättats . har utarbetat ett nationellt program för perioden 20012006. Inför nästa programperiod kommer krav att ställas på forsknings- och undersökningsfartyg med modern standard. Mot bakgrund av nuvarande svenska forskningsfartygs ålder samt den tekniska utvecklingen bör det långsiktiga behovet av forskningsfartyg utredas. Likaså krävs en förbättrad och oberoen- de vetenskaplig forskning avseende de ekosystemen. $OWHUQDWLYD VlWW DWW I|UYDOWD ILVNHNYRWHU 5HJHULQJHQV EHG|PQLQJ Fördelning av de nationella kvoterna bör fortsatt vara ett nationellt ansvar. 6NlO I|U UHJHULQJHQV EHG|PQLQJ I dagens system med den relativa stabiliteten fördelar ministerrådet fiskekvoter till respektive medlemsstat. 17 Rådets förordning (EG) nr 1543/2000. Inom ramen för dessa nationella kvoter har respektive medlemsstat rätt Skr. 2001/02:152 att välja ett nationellt system för ytterligare fördelning. Geografiska och ekologiska förutsättningar, historiska traditioner och fiskerinäringens struktur är mycket varierande mellan olika medlems- stater. Vilket kvotförvaltningssystem som lämpar sig bäst för respektive medlemsstat är därmed också mycket varierande. Inom en medlemsstat bedrivs olika slags fisken inom olika regioner, vilka inte nödvändigtvis bör bli föremål för likartade förvaltningssystem. I sker vissa försök med regional förvaltning av lokala bestånd. Yrkesfiskets organisationer är också delaktiga i utforman- de av de regelverk som skall bidra till att en kvot nyttjas över hela fiskeåret. Regeringen har för avsikt att återkomma med en översyn av nuvarande nationella system och en analys av alternativ. 5HJHULQJHQV EHG|PQLQJ Fiskerikontrollen bör även fortsättningsvis vara ett nationellt ansvar. Framtida fiskerikontroll bör ha ett risk- baserat angreppssätt som fortlöpande förbättras och ha en med hänsyn nyttjande tillräcklig effektivitet. förutsättning för att regleringar skall efterlevas är att de är enkla, logiska samt möjliga att följa och kontrollera. kontroll inom regionala fiskeriorganisationer bör åligga medlems- staterna i proportion till deras fiske i området. 6NlOHQ I|U UHJHULQJHQV EHG|PQLQJ Fiskerikontrollen spelar en central roll för att effektivt förbättra laglydnaden och säkra ett hållbart Fiskerikontrollen utgör även ett viktigt element i det fortsatta arbetet med förvaltnings- och åtgärdsplaner. I arbetet med att förbättra beståndssituationen för fiskbestånd i omgivande vatten ställs numera allt tydligare krav på en effektiv, förbättrad och intensifierad kontrollverksamhet i syfte att bekämpa olagligt fiske. EG-författningarna avseende fiskerikontroll ställer i stor utsträckning krav på eller ger utrymme för kompletterande nationella föreskrifter. Enligt rapporter från kommissionen är medlemsstaternas fiskerikontroll otillfredsställande och kontrollverksamheten bedrivs inte på likartat sätt Den nationella fiskerikontrollen varierar betydligt mellan medlemsstaterna på de flesta områden. Stora variationer föreligger vad gäller nationella kontrolltjänster, inspektionsprioriteringar, åtalsför- faranden och straffsatser. Likartade överträdelser leder till olika stränga Detta kan resultera i misstankar om och diskriminering och till att yrkesfiskarna förlorar förtroendet för fiskerikontrollen. Yrkesfiskarna har i undersökningar framfört önskemål om ett mer harmoniserat och centraliserat kontrollsystem som syftar till effektivare insatser och likabehandling i Förändringar som krävs för att uppnå förbättringar är bl.a. att gemenskapens rapporter och nationella rapporter accepteras som bevis- material i alla medlemsstater och att överträdelser följs upp på ett sätt som medger insyn. Detta skulle leda till att likabehandlingen ökar inom Det ställs vidare berättigade krav på medlemsstaterna att Skr. 2001/02:152 använda strängare sanktioner så att yrkesfiskare effektivt avskräcks från att begå en lagöverträdelse, t.ex. genom ekonomiska sanktioner. En skärpning av nuvarande förfaranden bör bidra till en förbättrad lika- behandling. har inkommit till regeringen med förslag om ändringar i den svenska användningen av sanktioner i ärenden om överträdelser av fiskbestämmelser. Beredningen av detta förslag pågår inom . Den svenska fiskerikontrollen har successivt förbättrats efter EU-inträde. Enligt regeringens bedömning föreligger alltjämt ett behov av förbättring och effektivisering av svensk fiskerikontroll för att mål- sättningen skall uppnås. Den svenska fiskerikontrollen skall utvärderas . Mot den bakgrunden avser regeringen att göra en för- djupad granskning av svensk fiskerikontroll. Regeringen har beslutat att och skall införa ett riskbaserat system för fiskerikontroll. Detta system bör löpande utvärderas och förbättras och myndigheterna bör rapportera om de åtgärder som vidtagits. En viktig förutsättning för ett framtida hållbart fiske är att framtida kontrollåtgärder bereds i samverkan med fiskerinäringen och övriga intressenter. En grundläggande förutsättning för att regleringarna skall efterlevas är att de är enkla, logiska och möjliga att följa och kontrollera. Fiskerikontrollen bör fortsatt vara ett nationellt ansvar. En viktig förutsättning är samverkan mellan medlemsstaterna och ökad öppenhet i informationen gentemot såväl kommissionen som mellan medlems- staterna. Enligt svensk uppfattning skall kommissionen garantera öppenhet mellan medlemsstaterna samt analysera samlade effekter och lyfta fram behov av förbättringar. I kommissionens grönbok föreslås bl.a. att en central kontrollmyndighet bör inrättas med rätt att självständigt utföra fysiska kontroller i medlemsstaterna. Enligt svensk bedömning bör endast nationella myndigheter ha befogenhet att ingripa vid brott mot fiskeribestämmelser i landet, vilket innebär att fiskerikontrollen även framledes bör vara ett nationellt åtagande. Vad avser ansvarsfördelningen av fiskerikontrollen inom ramen för regionala fiskeriorganisationer bör den hanteras enligt samma principer som fiskerikontrollen i övrigt. Det innebär att nytillkommande skyldigheter, såsom utökade fiskerikontrollinsatser, observatörsinsatser etc. bör läggas på medlemsstaterna i proportion till deras fiske i området. 5HJHULQJHQV EHG|PQLQJ Strukturstödet bör utgöra en integrerad del av den gemensamma fiskeripolitiken. Mot bakgrund av den övergripande analys och reform av fiskeripolitiken som sker bör även strukturpolitikens mål och medel ses över särskilt med beaktande av resurspolitikens mål. Härvid bör insjöfisket och det kustnära fiskets behov beaktas. )LVNHIORWWDQV I|UYDOWQLQJ 5HJHULQJHQV EHG|PQLQJ Fiskeflottans kapacitet är för stor i förhållande till befintliga fiskresurser. Detta gäller såväl globalt, som inom gemenskapen och i . En minskning måste komma till stånd. Den nya flottpolitik som skall fastställas måste bli effektivare och utformas så att fiskeflottans kapacitet minskar och fiskeansträngningen anpassas till de långsiktigt hållbara fiskresur- serna. Effekterna av de tekniska framstegen måste beaktas så att flottans sammanlagda effektivitet blir den avsedda. Ekonomisk ersättning för att minska fiskeflottans fångstkapacitet bör bibehållas. 6NlOHQ I|U UHJHULQJHQV EHG|PQLQJ Medlemsstaterna måste komma till rätta med överkapaciteten i fiskeflottan. Med tanke på såväl beståndssituationen som utvecklingen av fiskeavtal med tredje land förefaller minskade externa fiskerättigheter inte vara någon tillfällig utan bestående situation. Flottans överkapacitet måste därför lösas permanent. Över tiden har de fleråriga utvecklingsprogrammen för fiskeflottan fått en allt större betydelse och är det huvudsakliga instrumentet för att begränsa fiskeflottan. Trots att det vetenskapliga underlaget avseende beståndssituationen har varit omfattande inför såväl FUP III som FUP IV innebär den fleråriga tidsperioden att förändringar av FUP-målen inte påverkas av förändringar i TAC:er och kvoter . Man skulle därmed kunna säga att kopplingen till TAC-systemet är svag. Erfarenheten har visat att dagens system med fleråriga utvecklingsplaner som beslutas på EU-nivå dels inte följts dels inte lyckats möta förändringarna vad gäller fiskbestånd, teknik och lönsamhet. Förändringarna på marknaden som påverkar fiskeinriktning och investeringsvilja är förändringar som utvecklingsplanerna inte lyckats fånga upp. För del har inte heller indelningen i segment varit anpassad till det svenska fisket som till stora delar är flexibelt över året vad gäller målarter och redskapsanvändning. Det är därför först vid respektive års slut som fartygen kunnat placeras in i rätt segment och kapaciteten i respektive segment fastställts. Framtidens flottpolitik bör i större utsträckning ta hänsyn till nationella särdrag. Detta är viktigt inte minst mot bakgrund av att fiskemönster och förvaltning skiljer sig åt i de olika medlemsstaterna. Eftersom varje medlemsstat ansvarar för att den egna fiskeansträngningen inte leder till överfiske eller skapar ekonomiska problem bör medlemsstaterna i större utsträckning råda över åtgärder och mål som rör flottan. De kommersiellt viktigaste arterna är kvoterade varför en nationell reglering av aktivitet och kapacitet borde vara tillräckliga förvaltningsinstrument. Arter som är oreglerade bör i största möjliga utsträckning kvoteras. Ökat nationellt inflytande torde även förbättra möjligheterna att snabbt få till stånd nödvändiga ändringar av målen för flottpolitiken om förutsättningarna för fisket plötsligt ändras. Nuvarande FUP IV bör inte ersättas av en ny flerårig utvecklingsplan med årliga mål för olika segment. I stället bör ekonomisk ersättning för att minska fiskeflottans fångstkapacitet, exempelvis genom skrotningsbidrag, fortsatt lämnas. Den effektivitetsökning som sker på grund av tekniska framsteg bör motverkas genom ett system med in/utträdeskvoter för kapacitet som innebär en systematisk reducering av Skr. 2001/02:152 kapaciteten över tiden, dvs. att större kapacitet måste föras ut än vad som eventuellt förs in i flottan. Utöver detta bör huvudinstrumentet för att reglera flottan vara aktiviteten, dvs. antal dagar till sjöss. Det kan exempelvis handla om att fiske enbart får ske vissa veckodagar, att fisket stoppas under delar av året eller att det finns fångstbegränsningar för de enskilda fartygen. Överkapaciteten bör också motverkas genom de nationella reglerna för licensgivning. Enligt strukturstödsprogrammen kan ekonomisk ersättning till fiskeföretagen lämnas vid speciella situationer som förhindrar fiske, exempelvis vid tillfälliga fiskestopp. Sådant s.k. stillaliggandestöd bör användas i begränsad omfattning. Vid genomförandet av återhämtnings- planer på gemenskapsvatten kan sådan ersättning vid stillaliggande vara ett medel för att vinna legitimitet för en gemensam fiskeripolitik som tar tillräckliga biologiska hänsyn. Ersättningen bör i sådana fall vara tidsbegränsad för att undvika att eventuell överkapacitet permanentas och finansieringen bör rymmas inom ramen för de strukturmedel som har tilldelats respektive medlemsstat för innevarande programperiod. )RQGHQ I|U ILVNHWV XWYHFNOLQJ ± VWUXNWXUVW|G WLOO 5HJHULQJHQV EHG|PQLQJ Målen för strukturstödet måste anpassas såväl till flottpolitiken som till övriga delar av den gemensamma fiskeripolitiken.