prop · GP03147 · 2002-03-14 00:00:00 — Dömer man inte ut ett försuttet vite riskerar man att vitessystemet blir tandlöst.Som huvudregel gäller enligt viteslagen att frågor om utdömande av vite prövasav länsrätt på ansökan av den myndighet som har utfärdat vitesföreläggandet.Frågor om utdömande av viten som har förelagts någon till fullgörande av enskyldighet i rättegång eller i ett annat motsvarande förfarande prövas dock utan någon särskild ansökan av den myndighet som har utfärdat föreläggandet. Detfinns också speciella regler enligt vilka förvaltningsmyndigheter har möjlighetatt döma ut viten som de själva har förelagt. Som exempel gällandeinställelseviten kan här nämnas de regler i 2 kap. 10 ( 12 §§ utsökningsbalkensom ger kronofogdemyndighet möjlighet att såväl förelägga som döma ut sådanaviten. Andra exempel erbjuder åtskilliga bestämmelser i lagen (1973:188) omarrendenämnder och hyresnämnder. Det är till och med tveksamt om det finnsbestämmelser enligt vilka en förvaltningsmyndighet kan föreläggainställelseviten utan att myndigheten också kan döma ut vitet.Beredningen föreslår att viten skall dömas ut av tingsrätterna. Fleraremissinstanser menar dock att i stället åklagaren skall kunna besluta omutdömande. Som nämnts är huvudregeln enligt viteslagen att utdömandet av ettvite är en domstolsuppgift även när vitet har förelagts av enförvaltningsmyndighet. Man får emellertid en betydligt smidigare ordning, om man låter uppgiften ligga i första hand på åklagarmyndigheten med rätt för denenskilde att få beslutet prövat i domstol. Ett utdömande av ett inställelsevitekräver generellt stor snabbhet för att vitessanktionen skall fungera väl.Åklagarna får också anses vara väl kompetenta att själva pröva frågor omvitesutdömande. Dessutom är att märka att ett vite i en kallelse till ettförundersökningsförhör i allmänhet kommer att ha förelagts av en polisman. Motdenna bakgrund bör man enligt regeringen välja åklagaralternativet. Isammanhanget bör 9 § första stycket viteslagen observeras. Den bestämmelseninnebär att ett vite inte får dömas ut sedan ändamålet med vitet har förloratsin betydelse. Om ett förhör kan genomföras efter hämtning men innan åklagarenhar dömt ut ett försuttet vite, förfaller sålunda frågan om utdömandet.Med hänsyn till den koppling som ett vitesutdömande i de aktuella fallen hartill brottmålsfrågor i allmänhet och kan ha till ett aktuellt brottmål anserregeringen att åklagarens beslut bör kunna prövas av tingsrätten. En begäran omsådan prövning bör göras hos åklagaren, som med eget yttrande överlämnarärendet till tingsrätten.Lagrådet har pekat på möjligheten att låta domstolshandläggningen ske enligtärendelagen. Det har emellertid nackdelar att på det sättet koppla sammanrättegångsbalken och ärendelagen. Vidare har tingsrätten att pröva många andrafrågor som uppstår under förundersökningen och i de fallen sker handläggningen i domstolen enligt . Enligt regeringens uppfattning bör man välja samma lösning för de fall där rätten prövar åklagarens beslut att utdöma vite.Mot bakgrund av om de mänskliga rättigheterna och degrundläggande friheterna kan det inte komma i fråga att neka den som harförpliktats att betala vitet muntlig förhandling om han eller hon begär sådan.Tingsrättens beslut kan överklagas till hovrätt.Den omständigheten att frågan om utdömande av ett försuttet vite är underprövning hindrar inte att undersökningsledaren beslutar om hämtning till förhörav den som har försuttit vitet.8 Väglängden för hämtning till förhör8.1 Nuvarande ordningRegler om hämtning till ett förundersökningsförhör finns i 23 kap. 7 § RB. Inormalfallet gäller som förutsättning att den som skall höras först har kallatstill ett förhör men utan giltig ursäkt uteblivit. Hämtning får ske utanföregående kallelse, om undersökningen avser ett brott för vilket det kan följafängelse och det skäligen kan befaras att den som skall höras inte skulle följaen kallelse eller med anledning av en sådan skulle genom undanröjande av beviseller på annat sätt försvåra utredningen. Väglängden mellan förhörsplatsen ochden plats där den som skall hämtas bor eller uppehåller sig får inte överstiga50 kilometer. Särskilda regler gäller för den som är anhållen eller häktad.Närmare bestämmelser om hämtning finns i 6 § förundersökningskungörelsen. Enfråga om hämtning skall i allmänhet avgöras av undersökningsledaren. Hämtning av någon som inte är misstänkt för brott bör ske endast när det föreliggersärskilda skäl. Sådana skäl kan vara att förhöret inte eller endast med avsevärd svårighet kan hållas på den plats där den som skall höras befinner sig elleratt ett vittne behöver inställa sig på en viss plats för konfrontation eller påbrottsplatsen för prövning av vittnets iakttagelseförmåga eller förrekonstruktionsförsök. Ett annat skäl kan vara att det med hänsyn till brottetsbeskaffenhet och omständigheterna i övrigt krävs särskild skyndsamhet.8.2 ÖvervägandenRegeringens förslag: Den längsta tillåtna väglängden för hämtning till ettförhör under en förundersökning ökas från till . Om det är avsynnerlig vikt för utredningen att förhöret äger rum skall dessutom hämtning fåske oavsett väglängden.Beredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.Remissinstanserna: motsätter sig en reform såvitt gällermålsägande och vittnen. I övrigt har remissinstanserna tillstyrkt förslageteller lämnat detta utan erinran.Skälen för regeringens förslag: Beredningen föreslår att den maximala väglängden för hämtning ökas . Som skäl anger beredningen bl.a.att många av landets invånare numera bor mer än 50 kilometer från närmastepolisstation och är mer rörliga än då den maximala väglängden förhämtning senast tilläts att öka. Beredningen föreslår också att hämtning, om det är av synnerlig vikt för utredningen att förhöret äger rum, skall kunna skeäven när väglängden är mer än . Beredningen motiverar det förslaget medatt det finns utredningar som bedrivs under ökad tidspress och som gällerallvarlig brottslighet och där det finns en risk för att bevisläget skulle komma att försämras väsentligt, om utredningen skulle fördröjas av att hämtning tillförhör inte kan ske.Regeringen konstaterar att remissinstanserna allmänt har godtagitberedningsförslaget även om en remissinstans gjort ett undantag för hämtning avmålsägande och vittnen.Otvivelaktigt är en möjlighet att företa hämtningar till förhör över längresträckor ägnad att effektivisera vissa förundersökningar. Hämtningar är inte såvanligt förekommande, men reglerna om hämtning har också en mer allmänbetydelse. Som angavs vid en reform (se NJA II 1969 s. 682) bör sålundakallelse till förhör på längre avstånd än att hämtning får ske inte förekommaannat än undantagsvis och när kallelse sker i ett sådant fall bör den som skallhöras upplysas om att han eller hon inte är skyldig att inställa sig tillförhöret. En indirekt men viktig effekt av förslaget är att det tvingar en delav dem som med krav på fysisk närvaro skall höras under en förundersökning ochsom bor eller uppehåller sig mer än från det tänkta förhörsstället attfrivilligt resa till det stället för att undgå risken av att bli hämtade avpolis. Med dagens kommunikationsmedel bör en sådan resa endast i undantagsfallbehöva orsaka dem några mera betydande problem. Eventuella olägenheter kan iallmänhet kompenseras genom de bestämmelser om ersättning för resa, uppehälleoch tidsspillan som finns genom den i avsnitt 7 anmärkta kungörelsen (1969:590)om ersättning vid förundersökning i brottmål. Om den hörde har försökt attförsvåra sakens utredning eller det finns en skälig anledning till misstanke att han eller hon är skyldig till brottet, finns dock ingen sådan ersättningsrätt.Den som har hämtats till förhöret kan dock även i sådant fall få ersättning förhemresan, om han eller hon saknar medel till den.Det finns givetvis också en viktig integritetsaspekt i sammanhanget. Dennagäller främst tvångshämtning som sådan, men självklart kan även vägsträckanslängd vara av betydelse genom att denna generellt sett påverkarfrihetsberövandets varaktighet. Särskilt när det är fråga om hämtningar överlängre sträckor är det därför viktigt att regelverket tillåter hämtning endastnär det finns ett mycket starkt behov av åtgärden.För att hämtning skall kunna beslutas, skall enligt den nuvarande lydelsen av 23 kap. 7 § RB vissa förutsättningar vara uppfyllda. Även flera allmänna principer för användningen av tvångsmedel motverkar att hämtning sker på alltför långaavstånd när det inte är motiverat. Av dessa principer, som har berörts redan iavsnitt 7.2, finns det här skäl att åter nämna proportionalitetsprincipen ochbehovsprincipen. Också den i det avsnittet anmärkta regeln i 5 §förundersökningskungörelsen om att en förundersökning bör bedrivas så att ingeni onödan får vidkännas olägenhet har betydelse. De nu angivna reglerna ochprinciperna skapar sammantagna tillräckligt goda förutsättningar för att manutifrån dem skall kunna tillåta att hämtningar sker trots att vägsträckan uppgår till tio mil.För att hämtning skall kunna ske utan hänsyn till väglängden måste emellertidställas högre krav. Den av beredningen föreslagna förutsättningen är att detskall vara av synnerlig vikt för utredningen att förhöret äger rum. Somberedningen påpekar återfinns uttrycket "synnerlig vikt" i 27 kap. 20 § RB somhandlar om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Beredningen, somredovisar de uttalanden som gjordes när den paragrafen kom till (prop.1988/89:124 s. 123 f.), menar att uttalandena bör ha sin giltighet även i detsammanhang som är aktuellt. Beredningen påpekar att uttrycket synnerlig viktär valt för att markera en restriktivitet vid tillämpningen. Det innebär att man beträffande ett förhör till vilket hämtning på längre avstånd än tio milövervägs måste göra den bedömningen att bl.a. utredningsläget gör förhöretnödvändigt och att utredningen i princip inte kan föras framåt med, för denenskilde, mindre ingripande åtgärder. Det sistnämnda uttrycks för övrigt ävengenom behovsprincipen. En mindre ingripande åtgärd kan t.ex. vara att hämtningsker inom den begränsade väglängden . Det bör således alltid övervägas om förhörsledaren i stället för att hämta en person på ett avstånd som kan hålla förhöret på en plats närmare den plats där den som skall höras har sin bostad eller uppehåller sig.Regeringen menar i likhet med beredningen att man med kravet på "synnerlig viktför utredningen" kan tillåta hämtning även om väglängden överstiger tio mil.I fråga om utsträckta möjligheter till hämtning av speciellt målsägande ochvittnen kan man dock hysa viss tveksamhet till beredningsförslaget. Självklartbör sådana personer inte tvångshämtas utan goda skäl (jfr det som har anförts iavsnittet om vitesförelägganden). Regeringen gör emellertid den bedömningen attmålsägande och vittnen erbjuds ett tillfredsställande skydd mot olämpligahämtningar genom de redan gällande reglerna i 6 § förundersökningskungörelsen om begränsning i vissa fall av möjligheterna till hämtning.Mot den nu angivna bakgrunden finner regeringen att beredningens förslag omutvidgade möjligheter till hämtning bör genomföras. Förslaget bör enligtregeringen medföra att kallelser till förhör på längre avstånd än inteutfärdas annat än undantagsvis och att när kallelse sker utan att det finns enmöjlighet till hämtning den som skall höras upplyses om att han eller hon inteär skyldig att inställa sig till förhöret (jfr det tidigare angivna uttalandetfrån ). Lagrådet har i sitt yttrande framfört att man nu bör tatillfället i akt att föra över bestämmelsen i 6 § andra stycketförundersökningskungörelsen till 23 kap. 7 § RB. Som Lagrådet anför lärbestämmelsen i förundersökningskungörelsen statsrättsligt försvara sin platsendast med stöd av punkt 6 i övergångsbestämmelserna till 1974 årsregeringsform. Lagrådet anser att den exemplifiering som finns i 6 §förundersökningskungörelsen möjligen kan stå kvar i kungörelsen som enverkställighetsföreskrift. Med hänsyn till Lagrådets uttalande föreslårregeringen en uttrycklig bestämmelse i 23 kap. 7 § RB till skydd mot olämpligahämtningar av målsägande och vittnen. Hämtning till förhör av den som skallhöras som vittne eller annars utan att vara misstänkt för brott, bör således äga rum endast när det föreligger skäl av särskild vikt för en sådan åtgärd.9 Ikraftträdande m.m.Regeringens förslag: Lagändringarna skall träda i kraft den 1 juli 2002.Beredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.Remissinstanserna: har pekat på att Polisen behöver en visstid efter det att beslutat om en reform för att ta fram nya blanketter och informera personalen. Remissinstanserna i övrigt har lämnat förslaget utansynpunkt.Skälen för regeringens förslag: De nya reglerna om åklagarstämning,personutredning, vitesföreläggande och hämtning är angelägna och bör träda ikraft . Regeringen anser därför att de bör träda i kraftredan den 1 juli 2002.De nya reglerna bör kunna tillämpas även i förundersökningar som pågår vidikraftträdandet. Någon särskild övergångsbestämmelse behöver inte införas.10 Ekonomiska konsekvenserRegeringens bedömning: Förslagen får inte några budgetkonsekvenser.Beredningens bedömning: Överstämmer med regeringens.Remissinstanserna: Det övervägande antalet remissinstanser har lämnat förslagetutan synpunkt. och tingsrätter ställer sig tveksamma tillom förslagen kommer att minska tingsrättens kostnader. ST-Domstol har gettuttryck för liknande synpunkter. anser att en rad projekt måstestartas lokalt för att se till att de möjligheter utnyttjas som skapas församverkan mellan polis, åklagare och domstol.Skälen för regeringens bedömning: Ur effektivitetssynpunkt innebär förslagenfördelar för hela rättsväsendet. Förslagen bör leda till att fler brott kanutredas och beivras.Förslaget om utvidgad behörighet för åklagare att utfärda stämning och kallatill huvudförhandling kan medföra vissa ekonomiska konsekvenser för domstolarnaoch åklagarmyndigheterna. Utnyttjar en domstol möjligheten att till åklagareöverlämna uppgiften att stämma och kalla till huvudförhandling kommerkostnaderna för detta att flyttas från domstolen till åklagarmyndigheten. Detkan föranleda behov av en översyn av resursfördelningen mellan domstolarna ochåklagarmyndigheterna. En närmare bedömning av hur resursfördelningen skall se ut kan dock enligt regeringens bedömning inte göras förrän det inleds en utökadverksamhet med åklagarstämningar. Sammantaget för rättsväsendet i sin helhettorde förslaget inte innebära några kostnadsökningar.Förslaget om vitesföreläggande kan medföra några nya mål i domstolarna omprövning av beslut om utdömande av vite. Något behov av resursförstärkningartill följd av detta föreligger inte utan eventuellt merarbete bör kunna hanteras inom anslagsramen.11 Författningskommentar11.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken23 kap. 6 a §Paragrafen, som är ny, ger möjlighet till vitesföreläggande vid kallelse tillförhör under förundersökningen. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.Enligt första stycket får kallelse till förhör förenas med vite om det ärlämpligt med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. I principgäller bestämmelserna oavsett om den som kallas till förhöret är misstänkt,målsägande eller vittne. Viteshotet bör dock inte användas mot någon som inte är misstänkt och som inte har obstruerat (jfr avsnitt 7.2). I första stycket sägsockså uttryckligen att vite inte får föreläggas, om förhöret avses ske pertelefon. Viteshotet får inte heller användas om väglängden till den plats därförhöret skall hållas överstiger från den plats där den kallade har sinbostad eller stadigvarande uppehåller sig och det inte är av synnerlig vikt förutredningen att förhöret äger rum.Vitesföreläggande skall inte heller användas om den som skall höras är häktadeller anhållen eller på liknande sätt omhändertagen. Detsamma gäller närförhöret äger rum i den hördes bostad. Möjligheten att kalla förhörspersoner som är vid påföljd av vite har behandlats i avsnitt 7.2.Den som har beslutat om vitesföreläggandet skall bestämma vitesbeloppetsstorlek. Beloppet bestäms utifrån de allmänna riktlinjer som anges i 3 §viteslagen. Beloppets storlek skall framgå av föreläggandet. En kallelse av nuaktuellt slag skall delges. Det innebär att den kallelse som innehåller ettvitesföreläggande skall ges till känna på något av de sätt som anges idelgivningslagen.Av andra stycket framgår att undersökningsledaren eller en polisman som får leda det aktuella förhöret är behörig att besluta om att en kallelse skall försesmed ett vitesföreläggande. Det naturliga är att det är förhörsledaren sombeslutar. Att den som skall höras normalt bör kallas framgår av 7 §förundersökningskungörelsen.Skyldigheten att infinna sig i enlighet med en kallelse avser alltid enpersonlig inställelse. Om en person som har kallats att infinna sig vid ettförhör uteblir kan enligt tredje stycket ett nytt vite föreläggas i en kallelsetill en senare dag. Vitesbeloppets storlek kan då sättas högre än i det förstaföreläggandet.23 kap. 6 b §Paragrafen, som är ny, avser frågan om utdömande av ett vite som förelagtsenligt 6 a §. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.Av paragrafens första stycke framgår att frågan om utdömande av ett enligt 6 a § förelagt och senare försuttet vite skall prövas av åklagaren. Detta gälleroavsett om det är åklagaren själv eller en polisman som har förelagt vitet.Den som av åklagaren har förpliktats att betala vitet kan enligt andra stycketbegära rättens prövning av åklagarens beslut. Fristen för detta är tre veckorfrån det att han eller hon fick del av beslutet. Det är inget krav att denförpliktade formellt delges åklagarens beslut, men för att vitessanktionen skall verka är det viktigt att den enskilde får del av beslutet att vitet har dömtsut och att nya, kanske hårdare sanktioner väntar. En begäran om rättens prövning skall göras hos åklagaren, som med eget yttrande skall överlämna ärendet tillrätten. I tingsrätten handlägges frågan om vitesutdömandet som ett s.k.RB-ärende. De allmänna reglerna i om laga domstol och domförhet gäller. Om den som förpliktats att betala vitet begär det, skall rätten hållaen förhandling i ärendet.Tingsrättens beslut kan överklagas (49 kap. 3 § första stycket RB).Vid prövningen av frågan om ett vite skall dömas ut bör bestämmelserna omskäligt rådrum och om laga förfall i 32 kap. 1 § respektive 32 kap. 6 §tillämpas analogt (jfr , m.fl. Nya , s. 434). Bestämmelserom vad som utgör laga förfall finns i 32 kap. 8 § RB.Av tredje stycket framgår att åklagarens beslut verkställs enligtutsökningsbalken. Av 3 kap. utsökningsbalken följer att rättens beslut fårverkställas.23 kap. 7 §Paragrafen reglerar frågor om hämtning till förhör under förundersökningen. Deföreslagna ändringarna behandlas i avsnitt 8.I de två första styckena görs en ändring när det gäller den maximala väglängdenför hämtning till förhör under en förundersökning. Väglängden utökas frånnuvarande femtio kilometer till . Möjligheten att få en inställelse tillstånd genom ett vitesföreläggande enligt 23 kap. 6 a § får med hänsyn tillproportionalitetsprincipen betydelse vid tillämpningen av första stycket. Om det finns skäl till antagande att omständigheterna inte påfordrar mer än ettvitesföreläggande, skall sålunda ett sådant föreläggande väljas.Till paragrafen har lagts ett nytt tredje stycke. Där föreskrivs att hämtningtill förhör enligt första eller andra stycket får ske oavsett väglängden, om det är av synnerlig vikt att förhöret äger rum. I första hand skall andramöjligheter att genomföra förhöret övervägas, t.ex. att förhörsledaren beger sig till en plats som ligger mindre än från den plats där den som skallhämtas har sin bostad eller uppehåller sig. Förutsättningarna för att tillämpadet tredje stycket är uppfyllda inte bara när förhöret i sig är av synnerligvikt för utredningen utan också i fall då förhöret - oavsett det förväntaderesultatet av förhöret - är nödvändigt för att utredningen skall kunna förasvidare eller slutföras.Fjärde stycket, som är nytt, är hämtat från 6 § andra stycketförundersökningskungörelsen och innehåller begränsningar när det gällermöjligheten till hämtning av målsägande och vittnen. Hämtning får äga rum endast när det föreligger skäl av särskild vikt för sådan åtgärd. Exempel på sådanaskäl framgår av 6 § andra stycket förundersökningskungörelsen.Övriga ändringar i paragrafen är endast av språklig karaktär.45 kap. 1 §Paragrafen innehåller bestämmelser om åtals väckande. De föreslagna ändringarnabehandlas i avsnitt 5.Den tidigare regleringen i första stycket om att rätten får ge åklagaren iuppdrag att själv utfärda stämning är flyttad till andra stycket. Andra meningen i första stycket om när åtal skall anses väckt i sådana fall då åklagarenväcker åtal återfanns tidigare i andra stycket och är i sak oförändrad. I första stycket har också gjorts en del språkliga justeringar.Enligt andra stycket skall ett uppdrag från rätten till åklagaren att självutfärda stämning ges i samråd med den berörda åklagaren elleråklagarmyndigheten. Avsikten är att även omfattningen av uppdraget tillåklagaren skall bli föremål för samråd. Rättens uppdrag bör företrädesvisutformas som ett generellt förordnande att utfärda stämning. Detta får försesmed de undantag och begränsningar som bedöms nödvändiga. Ett uppdrag tillåklagaren att utfärda stämning bör även innefatta att ombesörja kallelser tillhuvudförhandling i målet (se vidare 45 kap. 16 §).När åklagaren utfärdar stämning skall enligt andra stycket åtal anses väckt närett exemplar av stämningen kom in till rätten. Det är en förändring iförhållande till gällande rätt såtillvida att tidpunkten för åtals väckande isådana fall då åklagare utfärdar stämning för flertalet situationer har flyttats bakåt i tiden.En föreskrift om åklagaren till rätten skall ge in ettexemplar av den stämning som han eller hon har utfärdat återfinns i 45 kap. 16 § fjärde stycket RB. Den har flyttats till andra stycket iförevarande paragraf. I sak innebär förändringen i denna del att åklagaren skall ge in ett exemplar av stämningen till rätten redan i samband med att åklagarenutfärdar stämning och inte längre först vid den senare tidpunkten när stämningen delgivits den tilltalade. Ändringen hänger samman med att tidpunkten för åtalsväckande i fall av åklagarstämning har ändrats.Tredje stycket innehåller ändringar endast av språklig karaktär.45 kap. 16 §Paragrafen behandlar stämning som utfärdas av åklagare. De föreslagnaändringarna behandlas i avsnitt 5.I första till tredje styckena har endast gjorts språkliga justeringar. Ettuppdrag till åklagaren att utfärda stämning bör, som angetts i kommentaren till45 kap. 1 §, normalt även innefatta ett uppdrag att utfärda samtliga kallelsertill huvudförhandlingen i målet. Snabbheten i förfarandet med åklagarstämninguppnås huvudsakligen på detta sätt. Det finns även en kostnadsaspekt. Att en och samma handling innehåller såväl en stämning mot den tilltalade som en kallelsetill huvudförhandling spar kostnader för delgivning.Lämplighetsrekvisitet i andra stycket är avsett att markera att åklagaren innanhan eller hon tar in en kallelse i stämningen mot den tilltalade bör beaktabl.a. behovet av förberedande åtgärder inför huvudförhandlingen. Åklagaren, till skillnad mot rätten, har inte behörighet att besluta om samtliga sådanaåtgärder. Förslaget om att åklagaren skall få behörighet att besluta om attinhämta viss personutredning (se avsnitt 6.2) innebär att det införs enmöjlighet för åklagaren att besluta om en vanligt förekommande förberedandeåtgärd.