prop · GP0383 · 2002-01-02 00:00:00 — Regeringens skrivelse 2001/02:83 En nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna Regeringens skrivelse 2001/02:83 En nationell handlingsplan för de mänskliga Regeringen överlämnar denna skrivelse till . Skrivelsen innehåller en treårig nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna. Genom handlingsplanen lägger regeringen grunden för ett mer samlat synsätt på mänskliga rättigheter i . I skrivelsen redogör regeringen för bakgrunden till och syftet med handlingsplanen, vad som i detta sammanhang avses med de mänskliga rättigheterna, svenska förpliktelser på området och regeringens långsiktiga mål avseende arbetet med de mänskliga rättigheterna på nationell nivå. Därefter redogörs för olika aktörers roll i arbetet med de mänskliga rättigheterna på nationell nivå. Vidare redogörs för vissa prioriterade frågor i vårt fortsatta arbete med att förbättra främjandet och skyddet av de mänskliga rättigheterna och för hur vi avser att arbeta vidare bl.a. med frågan om utbildning om mänskliga rättigheter. I skrivelsen redovisar regeringen sin avsikt bl.a. att stärka den institutionella kompetensen inom , att med jämna mellanrum återkomma till för att redovisa arbetet med mänskliga rättigheter på nationell nivå, att överväga möjligheterna att på lämpligt sätt ytterligare uppmärksamma vissa myndigheter på deras ansvar för mänskliga rättigheter, att ge ett antal myndigheter i uppdrag att utbilda sin personal om de mänskliga rättigheterna samt att låta ta fram material om mänskliga rättigheter. Slutligen behandlas en informationsstrategi samt uppföljning och utvärdering av handlingsplanen. Nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna................... Vad avses med begreppet de mänskliga rättigheterna? Det internationella skyddet av de mänskliga arbete för att främja de mänskliga rättigheterna på Beredning ......................................................................av ärendet en kartläggning (Ds 2001:10) De organisatoriska aspekterna på arbete när det gäller Utbildning om mänskliga rättigheter De mänskliga ..............................................rättigheterna i Uppföljning av internationell kritik Information till om mänskliga rättigheter Olika aktörers ..........roll i arbetet med de mänskliga rättigheterna Vissa prioriterade .................................................................frågor Internationellt skydd mot förföljelse och tortyr 7.2Skydd mot diskriminering och vissa andra anslutande Jämställdhet mellan kvinnor och män m.m 7.2.4Rasism, främlingsfientlighet och etnisk Diskriminering på grund av funktionshinder . 7.2.6Diskriminering på grund av sexuell läggning Några konkreta exempel ................................ Boendefrågor och segregation.......................................... 7.10Rätten till domstolsprövning och andra frågor som rör arbete med mänskliga rättigheter................... Utbildning om mänskliga rättigheter ............................................ Förskola, .............................skola och vuxenutbildning Åtgärder för att främja demokrati och Universitet ..............................................och högskolor Åtgärder för att främja demokrati och 9.4Vissa särskilda myndigheter och allmänna Forum för Levande historia............................................ Kommuner och landsting ............................................... 10 Informationsstrategi för att sprida kunskap om Allmänt om informationsstrategin ................................. Översättning och spridning av dokument....................... 11 Uppföljning och utvärdering av handlingsplanen......................... Bilaga 1 FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna .. Bilaga 2 Nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna - Instruktioner för en interdepartemental arbetsgrupp .......... Bilaga 3 Aktörer som beretts möjlighet att delta i eller lämna synpunkter på arbetet med en nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna ............................................ Bilaga 4 Konventioner om mänskliga rättigheter som har Bilaga 5 Departement som ansvarar för de frågor som behandlas i Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde ... 166 om mänskliga rättigheter som ägde rum i 1993 utgör en milstolpe i arbetet för de mänskliga rättigheterna. Den deklaration och handlingsplan som antogs av konferensen angav tonen för det fortsatta arbetet. Bland världskonferensens rekommendationer finns en uppmaning till alla stater att överväga upprättandet av nationella handlingsplaner för de mänskliga rättigheterna. on Human Rights recommends that each State consider the desirability of drawing up a national action plan identifying steps whereby that State would improve the promotion and protection of human rights. Uppmaningen innebär att staterna rekommenderas att upprätta nationella handlingsplaner i syfte att identifiera åtgärder för att förbättra främjandet och skyddet av mänskliga rättigheter. Det är mot denna bakgrund som regeringen presenterar en svensk handlingsplan för de mänskliga rättigheterna. Om beredningen av ärendet, se avsnitt 4. 2Nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna Regeringens bedömning: Målet för regeringens långsiktiga strävanden är att säkerställa full respekt för de mänskliga rättig- heterna, ökad kunskap och medvetenhet om de mänskliga rättig- heterna samt bättre samordning av arbetet med att främja mänskliga rättigheter. Skälen för regeringens bedömning: är bundet av olika konventioner som tillförsäkrar enskilda olika rättigheter gentemot statsmakten. Dessa rättigheter berör olika samhällsområden och anger vilka normer som statsmakten måste hålla sig inom. Den bakomliggande tanken med att upprätta en nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna är således att det är statens ansvar att de mänskliga rättigheterna respekteras och tillgodoses. I första hand ligger ansvaret hos varje stats regering, men även den statliga och kommunala förvaltningen har ett ansvar. Genom denna första handlingsplan för mänskliga rättigheter lägger regeringen grunden för ett mer samlat synsätt på frågorna i . Genomförandet av handlingsplanen skall ske . Regeringen har för avsikt att efter genomförandet av de åtgärder som redovisas i handlingsplanen, påbörja arbetet med ytterligare en handlingsplan. Erfarenheterna från arbetet med den första handlingsplanen kommer givetvis att ha betydelse för det fortsatta arbetet Skr. med mänskliga rättigheter. En handlingsplan kan inte i sig förändra synen på eller förbättra respekten för de mänskliga rättigheterna. För detta krävs bl.a. attitydförändringar och utbildning. Regeringens nationella handlingsplan är ett uttryck för den politiska viljan att se till att de mänskliga rättigheterna respekteras i enlighet med den svenska grundlagen och våra internationella åtaganden samt att skyddet för dessa rättigheter kontinuerligt förbättras. aviseras i handlingsplanen syftar till både kortsiktiga och långsiktiga förändringar i denna riktning. Regeringens arbete med de mänskliga rättigheterna beskrivs i handlingsplanen utifrån olika tidsperspektiv. I skrivelsen lämnas en kort redogörelse för långsiktiga mål inom olika politiska områden, t.ex. Som framgår av dessa texter vilka har förelagts innehåller målen beröringspunkter med de I denna skrivelse redovisas regeringens långsiktiga mål och sammanfattande beskrivningar av det pågående arbetet med mänskliga rättigheter i rutor under . rubriken redovisas framför allt sådana initiativ som inte tidigare aviserats. Flera av de åtgärder som aviseras skall vara påbörjade eller vidtagna, och därmed möjliga att följa upp, . Regeringens långsiktiga mål vad avser arbetet med de mänskliga rättigheterna på ett mer generellt plan är att sträva efter att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna, ökad kunskap och medvetenhet om rättigheterna och att samordningen av arbetet med mänskliga rättigheter inom främst den statliga förvaltningen skall främjas. Det finns flera syften med handlingsplanen. Primärt är syftet att främja och skydda de mänskliga rättigheterna. Ett annat syfte är att skapa ökad medvetenhet kring frågor om mänskliga rättigheter. är att främja samordningen av arbetet med mänskliga rättigheter inom främst statlig förvaltning. För att dessa syften skall kunna uppnås krävs det att handlingsplanen är realistisk och praktiskt hållen. Ett fjärde syfte med handlingsplanen är att förbättra utbildningen om Handlingsplanen innehåller därför ett särskilt avsnitt om utbildning och mänskliga rättigheter. Handlingsplanens mottagare är . Den är emellertid även tänkt att kunna användas inom andra delar av samhället för att bl.a. informera om de svenska åtagandena på detta område och regeringens syn på de Den kan också utgöra underlag för diskussion och undervisning om mänskliga rättigheter i andra sammanhang. Avsikten är att handlingsplanen även skall kunna spridas internationellt för att tjäna som erfarenhet för andra länder i deras arbete Handlingsplanen behandlar inte det svenska arbetet med att främja de mänskliga rättigheterna internationellt med undantag för det som sägs i avsnitt 3 och 5. Handlingsplanen är inriktad på svenska förhållanden och vad som i första hand bör göras i . lingsplanen för de mänskliga rättigheterna är regeringens tredje skrivelse till avseende mänskliga rättigheter. demokrati och mänskliga rättigheter i utvecklingssamarbete Skr. 2001/02:83 (skr. 1997/98:76) och den andra behandlade mänskliga rättigheter i svensk utrikespolitik (skr. 1997/98:89). 2.2 Vad avses med begreppet de mänskliga rättigheterna? De 30 artiklarna i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna beskriver och definierar de olika rättigheterna (se bilaga 1). Genom förklaringen erkänns medborgerliga, politiska, ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. och preciserats i en rad konventioner och deklarationer som antagits av och av andra organ. I avsnitt 2.2.4 redovisas de mest väsentliga konventionerna som har anslutit sig till. I och med att FN:s allmänna förklaring antogs av generalförsamlingen 1948 fick de mänskliga rättigheterna ett internationellt erkännande och därmed ökad betydelse. heternas universella verkan och att de är ömsesidigt samverkande och delar av samma helhet. Förklaringen har inte status som internationell konvention. emellertid inget internationellt dokument som har haft och fortfarande har en sådan stor betydelse. efter det att den allmänna förklaringen antogs av generalförsamlingen har stater åberopat den. kan i stora delar sägas utgöra sedvanerätt. Det sätt på vilket förklaringen använts i litteraturen visar också att den är allmänt godtagen. De mänskliga rättigheterna reglerar förhållandet mellan statsmakten och enskilda människor. Dessa regler är knutna till individen som skall kunna åtnjuta rättigheterna ensam eller tillsammans med andra. sig till staten, dvs. i första hand regeringarna och deras olika exekutiva organ; det är regeringarna som har ansvaret för att rättigheterna Varje rättighet för individen innebär således en skyldighet Det är viktigt att de mänskliga rättigheterna, som de definieras i bl.a. FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna, kan iakttas i Diskussionen om förverkligande handlar ofta om huruvida en regering vidtagit tillräckliga åtgärder lagstiftning, undervisning, socialt stöd m.m. för att tillgodose rättigheten. garantera iakttagandet av de mänskliga rättigheterna måste staten föreskriva skyldigheter eller restriktioner för olika aktörer i samhället och, givetvis, beivra kränkningar av rättigheterna. FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna förespråkar inte ett visst samhällssystem. Det är dock uppenbart att förverkligandet av rättigheterna leder till ett samhälle där individen kan delta i den politiska processen, där makten inte är koncentrerad till en person eller grupp och där det finns rättssäkerhet och ett oberoende rättsväsende. sådant samhälle präglas av politisk, religiös och etnisk tolerans och respekt, social rättvisa och näringsfrihet. Därmed blir det tydligt att det finns klara samband mellan mänskliga rättigheter och demokrati. begreppen bör emellertid inte blandas samman. annat än landets styrelseskick. Det finns demokratier där vissa rättigheter kränks och vissa rättigheter respekteras i stater som inte har ett Skr. 2001/02:83 demokratiskt styrelseskick. De mänskliga rättigheterna förverkligas naturligtvis bäst i en demokratisk miljö. I en fördjupad och långsiktigt hållbar demokrati måste respekten för de mänskliga rättigheterna upprätthållas. Detta är avgörande för utvecklingen av en demokratisk kultur. I begreppet de mänskliga rättigheterna ingår de grundläggande friheterna, rättigheter till skydd mot övergrepp och rättigheter för att tillgodose de grundläggande behoven. Statsmaktens skyldigheter gentemot den enskilde medborgaren när det gäller den första kategorin rättigheter är att respektera friheterna och, om nödvändigt, skapa utrymme för dem så länge den enskildes frihet inte kränker andra rättigheter. Exempel på denna typ av rättighet är yttrandefrihet, religionsfrihet och rätten till familjeliv. Den andra typen av rättigheter kräver att den enskildes integritet respekteras men också att statsmakten erbjuder skydd mot andras kränkningar. Exempel på denna typ av rättighet är förbudet mot slaveri och tortyr samt rätten att inte bli godtyckligt berövad friheten. Den tredje kategorin av rättigheter ålägger statsmakten ett ansvar för att tillgodose de grundläggande materiella behoven för den enskilde utan diskriminering. Exempel på denna typ av rättighet är rätten till skälig levnadsstandard, till arbete och till bästa uppnåeliga hälsa. Presentationen av rättigheterna i kategorier innebär ingen gradering, de är alla viktiga. En rad beslut inom FN har understrukit vikten av att de olika rättigheterna ses som ömsesidigt samverkande och delar av samma helhet. Den markeringen har kommit som en reaktion på att de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna i praktiken fått lägre prioritet än andra rättigheter och ibland även beskrivits som ambitioner snarare än som verkliga rättigheter. De ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna anknyter till centrala politiska frågor om ekonomisk fördelning, arbetsliv, hälsovård, utbildning och familjepolitik vid sidan av mer övergripande aspekter om en tillfredsställande levnadsstandard. Dessa frågor berör centrala rättighetsaspekter. Jämställdhet mellan könen, lika lön för likvärdigt arbete, fackliga rättigheter för att kunna hävda sin rätt, rätt till skolgång samt barns skydd mot exploatering är exempel på tydliga rättighetskrav som också kan återspeglas i rättsregler. Andra rättigheter låter sig emellertid inte lika lätt ges en rättslig form. Särskilt vad gäller de mer resurskrävande rättigheterna fordras en mer sofistikerad metod för en meningsfull värdering av efterlevnaden. Utrymme måste ges för ett successivt genomförande. De medborgerliga och politiska rättigheterna anknyter också till centrala politiska frågor som rättsväsendets organisation, kriminal- vårdspolitik och egendomsskydd. Frågan om styrelseskicket och om Skr. 2001/02:83 demokratiska fri- och rättigheter aktualiseras även i detta sammanhang. De rättigheter som anges i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna och de olika bindande konventionerna omfattar samtliga människor. Detta gäller oavsett ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annan uppfattning, nationellt eller socialt ursprung, egendom, börd eller ställning i övrigt. Även diskriminering på grund av bl.a. sexuell läggning anses omfattas av diskrimineringsförbudet, dvs. att ingen får diskrimineras eller hindras från att utnyttja sina rättigheter (se avsnitt 7.2.6). För att motverka diskriminering krävs ibland särskilda insatser från statsmaktens sida och att särskilda normer utarbetas för utsatta grupper för att göra dem jämställda med andra. Den internationella konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor och konventionen om barnets rättigheter syftar till att säkerställa att kvinnors respektive barns rättigheter respekteras i praktiken. Det räcker inte med att kvinnor, män och barn formellt ges lika möjligheter. Samma tanke ligger bakom om delaktighet och tillgänglighet för människor med funktionshinder. Samhället bör anpassas till den enskildes behov. Konventionen om avskaffande av alla former av rasdiskriminering ger dessutom statsmakten en skyldighet att respektera reglerna och att skydda den enskilde mot fördomar och negativa åtgärder från andra invånare. Erfarenheten visar att personer som tillhör nationella, etniska, språkliga eller religiösa minoriteter, liksom urbefolkningar, behöver skydd mot diskriminering. För dem är klausulerna om icke- diskriminering och deras efterlevnad av avgörande betydelse. Det har dessutom visat sig nödvändigt att formulera mer detaljerade normer. Tillhörigheten till en diskriminerad grupp blir i sig ett hot mot individen eftersom den enskildes identitet ofta är nära knuten till folkgruppen. Förtrycket av gruppens kultur och livsform blir således skadligt för den enskilde medlemmen. Skyddet mot diskriminering är en av hörnstenarna i arbetet för de mänskliga rättigheterna. I pågår ett aktivt arbete för att alla människor skall ha lika rätt till alla rättigheter. 2.2.4 Det internationella skyddet av de mänskliga rättigheterna De mänskliga rättigheterna är en del av folkrätten. Att främja respekten för de mänskliga rättigheterna är enligt ett av världs- organisationens syften. Som medlem av FN har enligt FN- stadgans artikel 55 och 56 förbundit sig att vidta åtgärder i samarbete med organisationen för att främja allmän aktning och respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter för alla, utan åtskillnad med avseende på ras, kön, språk eller religion. ger oss en rätt Skr. 2001/02:83 såväl som en förpliktelse att agera. Efter antagandet av FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna ledde det fortsatta internationella arbetet med mänskliga rättigheter till att FN 1966 antog två separata konventioner, en om medborgerliga och politiska rättigheter och en om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Inom FN antogs också flera andra dokument avseende mänskliga rättigheter; dokument som till skillnad från den allmänna förklaringen är juridiskt bindande för staterna. Nedan följer en uppräkning av sådana viktiga instrument som har ratificerat: N Konvention om avskaffande av alla former av rasdiskriminering (1965). N Internationell konvention om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter (1966). N Internationell konvention om medborgerliga och politiska rättigheter (1966) med fakultativt protokoll om enskild klagorätt (1966) och andra fakultativa protokollet om dödsstraffets avskaffande (1989). N Konvention om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor (1979). N Konvention mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (1984). N Konvention om barnets rättigheter (1989). Dessa sex konventioner utgör kärnan av skyddet och främjandet av mänskliga rättigheter. I och med att de är ratificerade är också folkrättsligt förpliktad att skydda och främja de rättigheter som omfattas av konventionerna. Konventionerna ställer även krav på att de som ratificerat konventionerna rapporterar om hur de efterlevs. Avsikten är att detta skall vara mer än en formalitet; enskilda organisationer och relevanta yrkesgrupper samt myndigheter bör ges tillfälle att lämna synpunkter när respektive rapport utarbetas. Efter det att rapporten behandlats av en övervakningskommitté bör dess rekommendationer också delges berörda grupper. Övervakningskommittéerna betonar starkt denna nationella dimension av processen, och på den punkten finns utrymme för förbättringar också från svensk sida. Konventionskommittéerna har en viktig roll vad gäller att klargöra tolkningen av normerna. Några av dem formulerar s.k. allmänna kommentarer till respektive artiklar som ofta är av värde också för den nationella diskussionen i enskilda stater. Rapportering skall ske mellan vartannat och beroende på konvention. Olika departement är ansvariga för rapporterna som skall lämnas över till de olika konventionskommittéerna. ansvarar för alla rapporter förutom den till barnkommittén, vilken ansvarar för, och kvinnokommittén vilken ansvarar för. Ansvarigt departement samarbetar med respektive fack- departement när rapporterna skall lämnas in. Det förekommer att enskilda organisationer i anslutning till behandling av den svenska rapporten lämnar in en s.k. parallellrapport. Som ett led i kommitténs behandling av rapporten kallas till ett förhör Skr. 2001/02:83 där frågor och eventuella oklarheter kan redas ut. kommentarerna innehåller kommitténs synpunkter på tillämpningen av den relevanta konventionen i . Efter det att rapporten behandlats inom kommittén bör dess rekommendationer också delges allmänheten. Till några konventioner finns även klagomålsprocedurer knutna, vilka har accepterat. Sådana procedurer finns vad avser konventionen om avskaffande av alla former av rasdiskriminering, konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor och konventionen mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. undertecknade tilläggsprotokollet till kon- ventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor som bl.a. avser möjligheten att anföra enskilda klagomål. Tilläggsprotokollet har ännu inte ratificerats av men arbete pågår för att det skall kunna ratificeras. Det bör nämnas att utöver de sex konventioner som ovan nämnts är bundet av bl.a. konventionen om förhindrande och bestraffning av brottet folkmord (1948) samt konventionen angående flyktingars rättsliga ställning (1951) med protokoll angående flyktingars rättsliga ställning (1967). verkar för de mänskliga rättigheterna inte bara inom ramen för , Ekonomiska och sociala rådet (ECOSOC), kommissionen för de mänskliga rättigheterna och andra kommissioner. verkar för de mänskliga rättigheterna också inom t.ex. Internationella arbetsorganisationen (), (), (), för undervisning, vetenskap och kultur (), FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter (UNHCHR), FN:s högkommissarie för flyktingar (UNHCR) samt . är för sysselsättnings- och arbetslivsfrågor. Regeringar och arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer deltar i beslutande respektive verkställande organ. Denna s.k. trepartism är särdrag. Alla tre parter har oberoende status med full rösträtt. hade tiden antagit 184 konventioner och 192 rekom- mendationer. Åtta av dessa konventioner räknas till och följs upp som centrala rättighetskonventioner (core labour standards). antog 1998 en deklaration om grundläggande principer och rättigheter i arbetslivet samt riktlinjer för dess uppföljning. I deklarationen slås fast att alla medlemsländer genom sitt medlemskap i och sin anslutning till stadga har en förpliktelse att respektera, främja och genomföra de grundläggande rättigheter som är tema för de åtta centrala rättighetskonventionerna. Dessa rättigheter omfattar föreningsfrihet, organisationsrätt, erkännande av rätten till kollektiva förhandlingar samt avskaffande av alla former av tvångsarbete, barnarbete och diskriminering i arbetslivet. De konventioner som åsyftas, och till vilka även hänvisades i Skr. 2001/02:83 slutdokumentet från det sociala toppmöte som FN höll i N nr 29, om tvångs- eller obligatoriskt arbete (1930), N nr 87, om föreningsfrihet och skydd för organisationsrätten (1948), N nr 98, om tillämpningen av principerna för organisationsrätten och den kollektiva förhandlingsrätten (1949), N nr 100, om lika lön (mellan män och kvinnor) (1951), N nr 105, om avskaffande av tvångsarbete (1957), N nr 111, om diskriminering vad avser anställning och yrkesutövning (1958), N nr 138, om minimiålder för tillträde till arbete (1973) och