prop · GP0388 · 2002-02-13 00:00:00 — Restriktioner skall kunna meddelas på begäran av domstolen, tribunalen eller en annan stat. Däremot omfattar remissinstansernas förslag inte personer som transiteras genom landet enligt 26 § utlämningslagen, dvs. från en stat till en annan, där det inte finns någon föreskrift om förvarstagande. Regeringen gör följande bedömning. Romstadgan ställer inte krav på att den som tas i förvar vid en oplanerad landning i samband med transi- tering skall kunna åläggas restriktioner. Frågan om restriktioner för frihetsberövade har varit föremål för lagstiftningsåtgärder och ett fortlöpande reformarbete pågår (se prop. 1997/98:104 s. 64 f.). Frågan bör lämpligen tas upp i ett sådant sammanhang. Tills vidare har dom- stolen (eller en tribunal) möjlighet att genom en framställning om frihets- berövande i samband med eller inför en begäran om överlämnande (utlämning) också få till stånd restriktioner. Regeringen föreslår därför inga nya regler om restriktioner för förvarstagna personer. 6.5Skyddsåtgärder för brottsoffer och vittnen Regeringens bedömning: Inga särskilda bestämmelser behövs för att uppfylla stadgans krav på att tillhandahålla skydd för brottsoffer och vittnen. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Bedömningen har godtagits av remissinstanserna. har särskilt noterat att brottsofferfrågorna har ägnats nödvändig uppmärksamhet i förslagen och i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: Som en särskild samarbetsform anger stadgan rättslig hjälp med skydd av brottsoffer och vittnen (artikel 93:1 j). Denna hjälp skall tillhandahållas i enlighet med nationella förfaranderegler (artikel 93:1). Stadgan innehåller vidare ett antal bestämmelser som reglerar Internationella brottmålsdomstolens ansvar för att skydda sådana personer och den misstänkte eller tilltalade samt olika åtgärder som den kan vidta i detta syfte (särskilt artikel 68). Avsikten är att domstolen även skall kunna skydda andra som utsätts för fara på grund någon persons vittnesmål, dvs. framförallt familje- medlemmar (se artikel 43:6). En redogörelse för dessa bestämmelser har lämnats i avsnitt 5.6.6. Frågor om skydd för brottsoffer och vittnen togs inte upp särskilt i förarbetena till lagen (1994:569) om samarbete med den inter- nationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt (tribunallagen). Däremot har tribunalerna själva uppmärksammat frågorna och deras bevis- och förfaranderegler innehåller sådana bestäm- melser. Dessutom har tribunalerna träffat avtal om vittnesskydd m.m. med olika stater. har slutit ett sådant avtal med Jugoslavien- tribunalen . Avtalens närmare innehåll önskar tribunalerna hålla hemliga för att inte motverka möjligheterna att ge vittnen och andra skydd. Telefonförhör och förhör genom videokonferens Såsom framhållits i avsnitt 6.3.1 har vissa åtgärder som omfattas av lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål betydelse för möjligheterna att bistå med skyddsåtgärder (se även prop. s. 116). Det gäller framförallt hjälp i form av telefonförhör (4 kap. 8 §) och förhör genom videokonferens (4 kap. 11 och 12 §§). får hållas med en person som befinner sig i utan särskilt medgivande och bestämmelserna innebär att svensk åklagare eller domstol kan lämna visst bistånd åt utländska myndigheter och domstolar. På begäran skall föreskrifterna för förhör genom videokonferens Vid förhör genom videokonferens som handläggs av svensk domstol får rätten bl.a. besluta om biträde av tolk och utse en lämplig person som personligt stöd (stödperson) åt den som skall höras. gäller vanliga svenska förfaranderegler för sådana förhör. därmed nyttja dessa former av rättslig hjälp i syfte att skydda den som skall höras (angående domstolens befogenhet att ta upp vittnesberättelser m.m. med tekniska hjälpmedel, se artiklarna 68:2 och 69:2). Även andra skyddsåtgärder för att skydda utsatta brottsoffer och vittnen kan vidtas i . Det gäller sådana åtgärder som står till buds för att t.ex. skydda personer som är förföljda på grund av deras medverkan i ett nationellt straffrättsligt förfarande. Skyddet för hotade vittnen har redovisats och utvärderats i betänkande Brottsoffer; Vad har gjorts? Vad bör göras? Utredningens förslag har behandlats i olika ärenden (senast i prop. 2000/01:79, bet. 2000/01:JuU20, rskr. 2000/01:205, SFS 2001:230-234). De åtgärder som kan vidtas är inte alltid författningsreglerade. Det gäller framförallt praktiska åtgärder såsom fysiskt skydd för förföljda personer genom s.k. trygghetspaket och, på försök för mer allvarliga hot, tårgasspray och särskilt utbildade skyddshundar. I verkligt allvarliga fall kan även livvaktsskydd lämnas. Sådana åtgärder skulle också kunna vidtas för att skydda personer som är förföljda på grund av sin med- verkan i domstolens brottsutredning eller rättegång. Viktiga skyddsåtgärder kan vidtas inom folkbokföringen angående enskilda personers namn, personnummer, adressuppgifter m.m. Möjlig- heterna att skydda uppgifter om förföljda personer i folkbokföringen har förbättrats genom lagändringar som i huvudsak trätt i kraft (SFS 1997:989, regler om s.k. samordningsnummer har dock trätt i kraft ). I folkbokföringen kan en s.k. sekretessmarkering göras som hindrar att uppgifter lämnas ut. Vidare kan s.k. kvarskrivning ske när det finns risk för brott, förföljelser eller trakasserier, vilket innebär att en inaktuell adressuppgift används i folkbokföringen 16 § folkbokföringslagen (1991:481). Kvarskrivningen får avse även t.ex. den utsatte personens medflyttande familj (se prop. 1997/98:9 s. 46 och 2000/01:79 s. 49). I mycket allvarliga fall risk för särskilt allvarlig brottslighet som riktar sig mot en persons liv, hälsa eller frihet kan s.k. fingerade personuppgifter medges enligt lagen (1991:483) om fingerade personuppgifter, vilken också har ändrats från 1998 (SFS 1997:988). Ett särskilt förfarande föreskrivs där Rikspolis- styrelsen har viktiga uppgifter att fylla. Även en familjemedlem som varaktigt bor hos den utsatta personen kan ges medgivande att använda fingerade personuppgifter (1 §). Bestämmelserna om skydd inom folk- bokföringen kan utan att någon lagändring behöver göras också tillämpas när det gäller personer som är förföljda på grund av sin En annan del av det skydd som kan tillhandahållas består av straff- bestämmelser som ger målsägande och vittnen ett särskilt skydd mot våld eller hot om våld, särskilt övergrepp i rättssak enligt 17 kap. 10 § brotts- balken och brotten mot liv och hälsa samt frid och frihet i 3 och 4 kap. Frågan om straffbestämmelsernas tillämplighet beträffande personer som uppträtt eller skall uppträda inför domstolen behandlas i Vidare kan besöksförbud meddelas för att skydda trakasserade eller förföljda personer lagen (1988:688) om besöksförbud. Detta består i ett förbud att besöka eller på annat sätt ta kontakt med den utsatta personen och kan även utvidgas till ett förbud att uppehålla sig i närheten av bostaden, arbetsplatsen eller annat ställe där den person som skall skyddas brukar vistas. Överträdelse är straffbart, vilket innebär att polisen kan ingripa även före det att något brott som besöksförbudet avser att förhindra har begåtts. I ett vidare perspektiv bör även olika åtgärder som kan vidtas inom ramen för förfaranden under förundersökning och inför domstol beaktas som skyddsåtgärder (se även SOU 1998:40 s. 281 ff.). har sådana åtgärder betydelse för handläggningen av en ansökan om rättslig hjälp. Hit hör t.ex. bestämmel- ser i sekretesslagen (1980:100) som medger begränsning av utlämnande av personuppgifter i samband med en förundersökning (se vidare avsnitt I finns bestämmelser om att personuppgifter beträffande målsägande och vittnen inte onödigtvis skall anges i handlingar som delges den tilltalade och bara skall efterfrågas om det behövs innan personen hörs inför domstolen (se 36 kap. 10 § och 45 kap. 9 §). Särskilt stöd genom ett målsägandebiträde eller en stödperson kan också lämnas under vissa förutsättningar (se vidare i avsnitt 6.7.1). finns även möjlighet att höra personer inför svensk domstol utan att den tilltalade är närvarande i rättssalen (36 kap. 18 § ), genom telefonförhör (46 kap. 7 § samma balk) eller på försök i vissa domstolar genom videokonferens (lagen (1999:613) om försöks- verksamhet med videokonferens i rättegång). För fysiskt skydd kan bestämmelserna i lagen (1981:1064) om säker- hetskontroll vid domstolsförhandling tillämpas, vilka också har reformerats (prop. 2000/01:32, bet. 2000/01:JuU16, rskr. 2000/01:185, SFS 2001:180, som har trätt i kraft ). Ingen ny lagstiftning behövs I enlighet med de bedömningar som gjorts ovan kan uppfylla den rättsliga hjälp med skydd av brottsoffer och vittnen som stadgan föreskriver utan att några nya lagregler införs. Det bör i sammanhanget noteras att stadgans föreskrift inte bör uppfattas så att den innebär en generell skyldighet för de anslutna staterna att ta emot förföljda personer Prop. 2001/02:88 på domstolens begäran. Om en sådan fråga skulle uppstå får en bedömning göras av det enskilda fallet, med beaktande av de ordinarie bestämmelser som gäller för inresa och uppehåll i landet. Beträffande frågor om gottgörelse och annan ersättning till brottsoffer, se även avsnitt 6.8.3. 6.6Rättsligt hjälp från Internationella brottmåls- domstolen Regeringens förslag: Bestämmelserna om rättslig hjälp utomlands i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål tillämpas även i förhållande till . Vidare skall bestämmelserna om återförande m.m. i 26 a § lagen (1957:668) om utlämning för brott tillämpas om någon som är häktad vid domstolen överförs hit för rättegång på villkor att personen därefter återförs till domstolen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan Skälen för regeringens förslag: Enligt stadgan får , på begäran av en ansluten stat, lämna vissa former av rättslig hjälp (artikel 93:10). Rättslig hjälp från domstolen kan lämnas beträffande gärningar som utgör sådana brott som omfattas av domsto- lens jurisdiktion dvs. sådana brott som anges i artikel 5 eller som utgör ett allvarligt brott enligt lagen i den begärande staten (punkt a). Vilka åtgärder den rättsliga hjälpen kan omfatta anges inte uttöm- mande men stadgan lämnar några exempel (punkt b). Det kan bl.a. avse överlämnande av utsagor, handlingar och andra slags bevis som har åtkommits under en brottsutredning eller rättegång som domstolen har genomfört och förhör men någon som är frihetsberövad enligt dom- stolens beslut. Det ligger i sakens natur att domstolen endast kan bistå med information och kontakter med personer som står under dess kontroll. Vidare saknas det bestämmelser i stadgan som möjliggör t.ex. bevisupptagning eller tvångsmedelsanvändning utan samband med domstolens egna förfaranden. Den rättsliga hjälp som är möjlig kan därmed förväntas vara av begränsad omfattning. Lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål innehåller vissa bestämmelser avseende svenska ansökningar om rättslig hjälp i utlandet (1 kap. 7 §). Det gäller främst bestämmelser om när svenska domstolar får begära rättslig hjälp utomlands, t.ex. beträffande bevis- upptagning och förhör per telefon eller vid videokonferens. Däremot är åklagares möjligheter att begära rättslig hjälp utomlands under förunder- sökningen oreglerad och i propositionen anförs att detta förhållande i princip bör bestå (prop. 1999/2000:61 s. 80). För att underlätta för svenska åklagare att få utländskt bistånd, t.ex. genom att uppfylla krav som vissa stater ställer, innehåller dock lagen föreskrifter angående några särskilt utvalda åtgärder. Polissamarbete regleras inte alls i lagen. Om och i vad mån en åtgärd kan vidtas utomlands är naturligtvis en Prop. 2001/02:88 fråga för den lagstiftning som mottagaren skall tillämpa, för domstolen De åtgärder i utlandet som föreskrivs i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål går i viss mån utöver vad dom- stolen rimligen kan bistå med, t.ex. hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Andra åtgärder som omfattas av lagens bestämmelser men som inte uttryckligen anges i stadgan, t.ex. om förhör per telefon eller vid en videokonferens, skulle väl kunna tillhandahållas av domstolen i vissa fall. Stora praktiska fördelar skulle dessutom kunna uppnås om sådan hjälp lämnas. Med hänsyn till att stadgan inte är uttömmande beträffande de åtgärder som kan vidtas finns det därför skäl att även låta reglerna om rättslig hjälp utomlands i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål gälla i förhållande till . Ansökningar kommer inte att kunna göras beträffande åtgärder som domstolen inte kan bistå med eftersom en allmän förutsättning, som dessutom nämns i flera bestämmelser, är att mottagaren tillåter åtgärden. Såväl i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (3 kap. 1 §, som hänvisar till 2 kap. 4 § första och tredje styckena) som i stadgan (artikel 96, särskilt 96:4) finns bestämmelser om ansökans innehåll. I båda regelverken överensstämmer bestämmelserna med vad som gäller för en ansökan om rättslig hjälp här i landet. Den bedömning som görs i avsnitt 6.3.3, nämligen att Romstadgans föreskrifter och de svenska reglerna om ansökans innehåll är förenliga, gäller därför även här. Detsamma gäller den särskilda bestämmelsen i 4 kap. 9 § som föreskriver att det av en ansökan om telefonförhör utomlands skall framgå att den som skall höras samtycker till åtgärden. I förhållande till domstolen skall ansökan skickas till för vidarebefordran (3 kap. 2 § första stycket, se även avsnitt 6.3.3). Sammanfattningsvis bör alltså reglerna om rättslig hjälp utomlands i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål gälla även i förhållande till . En fråga som rör utlämning bör också tas upp i detta sammanhang. Enligt 7 § lagen (1994:569) om samarbete med den inter- nationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt (tribunallagen) skall bl.a. 26 a § lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen) tillämpas i förhållande till tribunalerna, vilket gäller återförande av en person som har utlämnats till för rättegång här i landet på villkor att den utlämnade senare överlämnas till en myndighet i den främmande staten. I förarbetena till tribunallagen sägs att den senare bestämmelsen skulle kunna behövas om en person, som även är häktad vid tribunalen i avvaktan på rättegång, har begått brott även i och tribunalen medger att personen förs till för att närvara vid en rättegång här (prop. 1993/94:142 s. 37). Motsvarande situation skulle också kunna uppstå i förhållande till domstolen. Även om det är oklart av stadgan om domstolen får medge att någon som är häktad där överförs till en annan stat för en rättegång (jfr även specialitets- principen i artikel 101) bör därför bestämmelserna i 26 a § utlämnings- lagen tillämpas när det gäller domstolen. 6.7.1Offentlig försvarare och målsägandebiträde m.m. Regeringens förslag: Den som är misstänkt, tilltalad eller dömd av för brott mot mänskligheten, folkmord eller krigsförbrytelse har rätt till biträde av offentlig försvarare om domstolen begär att en åtgärd skall vidtas beträffande honom eller henne i . Föreskrifterna i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål om offentlig försvarare vid bevisupptagning med annan än den misstänkte samt om målsägandebiträde och stödperson skall även gälla vid en begäran om rättslig hjälp från domstolen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslagen eller inte haft något att invända mot dem. Skälen för regeringens förslag: Stadgan innehåller bestämmelser om en ovillkorlig rätt för misstänkta och tilltalade att låta sig biträdas av försvarare vid förfarandet inför och att få en försvarare förordnad för sig när rättvisans intresse så fordrar (artiklarna 55 och 67). En förordnad försvarare skall vara kostnadsfri för den misstänkte eller tilltalade om han eller hon saknar tillräckliga tillgångar för att själv stå för kostnaden. Detta motiveras av att de gärningar som domstolen huvudsakligen skall pröva är av mycket allvarlig natur stadgans s.k. huvudbrott som anges i artikel 5. Dessa föreskrifter gäller främst för det rättsliga förfarandet inför domstolens åklagare eller något av dess dömande enheter. Av artikel 55:2 följer dock att den som är misstänkt för brott även har rätt till biträde av försvarare i samband med förhör som hålls av nationella myndigheter på domstolens begäran. Också i dessa fall gäller de villkor som angetts ovan om förordnande av försvarare och kostnadsfrihet för den misstänkte. Stadgan ställer emellertid inte något uttryckligt krav på att de anslutna staterna skall tillhandahålla och bekosta en offentlig försvarare i samband med rättsliga åtgärder som vidtas på domstolens begäran. I likhet med vad som gäller i förhållande till de internationella tribunalerna (14 § första stycket lagen (1994:569) om samarbete med den inter- nationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt, tribunallagen) bör dock den som är misstänkt, åtalad eller dömd av domstolen för en sådan gärning som sagts ovan ha rätt till biträde av en offentlig försvarare när domstolen begär att en åtgärd skall vidtas i beträffande honom eller henne och personen begär att en försvarare förordnas. Detta bör framgå av en generell bestämmelse i lagen om samarbete med , vilken där- med kompletterar vad som annars gäller beträffande offentlig försvarare enligt 2 kap. 13 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål (se avsnitt 6.3.4). Det innebär dessutom en viss utvidgning av rätten till offentlig försvarare jämfört med vad som normalt gäller enligt lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen), dvs. regler med vissa modifikationer (se prop. 34 f.), även om det finns anledning att utgå från att offentlig försvarare . 2001/02:88 normalt kommer att förordnas i dessa fall (se prop. 1996/97:88 s. 20 och 2000/01:83 s. 46). Den särskilda bestämmelsen bör alltså inte gälla bara när rättslig hjälp lämnas till utan även för biträde i samband med en begäran om överlämnande av den misstänkte till domstolen. Föreskriften om rätt till offentlig försvarare bör avgränsas till det förfarande som förekommer i , vilket överensstämmer med bestämmelsen i tribunallagen (se prop. 1993/94:142 s. 32). Vidare bör bestämmelsen endast avse åtgärder i anledning av utredning och lagföring av Romstadgans huvudbrott. Beträffande brott mot domstolens rättskipning föreslås särskilda bestämmelser, se avsnitt 6.9. Härutöver bör bestämmelsen i 4 kap. 3 § lagen om internationell rätts- lig hjälp i brottmål om förordnande av offentlig försvarare i samband med bevisupptagning också tillämpas i förhållande till domstolen. Det innebär att en offentlig försvarare enligt 21 kap. får förordnas för den misstänkte eller tilltalade även i annat fall än när åtgärden avser den personen, dvs. vid bevisupptagning med någon annan. Behovet av att förordna ett målsägandebiträde i samband med en begäran om rättslig hjälp från domstolen bör tillgodoses genom en tillämpning av bestämmelserna i 2 kap. 13 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Genom en lagändring som har trätt i kraft utvidgas rätten till målsägandebiträde (1 § första stycket 3 lagen [1988:609] om målsägandebiträde enligt SFS 2001:230). Det bör fram- hållas att de bestämmelserna också innehåller föreskrifter om stödperson (se avsnitt 6.3.4), vilka därmed även gäller beträffande rättslig hjälp på Internationella brottmålsdomstolens begäran. Detta är samma ordning som från gäller i förhållande till de internationella brottmålstribunalerna (se prop. 1999/2000:61). Regeringens förslag: Om och en främmande stat ansöker om överlämnade och utlämning eller om rättslig hjälp i brottmål skall regeringen avgöra frågan. Motsvarande skall gälla i förhållande till de internationella brottmåls- tribunalerna. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan Skälen för regeringens förslag: I lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål saknas det särskilda bestämmelser om hur konkurrerande ansökningar skall handläggas. Det beror på att det är mycket ovanligt att ansökningar om rättslig hjälp görs av två stater som innebär att verkställighet av den ena ansökningen påverkar möjligheterna att också fullgöra den andra. Därmed finns det sällan något behov av att prioritera mellan dem. Annorlunda förhåller det sig i fråga om utlämning och bestämmelser om konkurrerande ansökningar finns t.ex. i 13 § lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen) och i 8 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och (nordiska utlämningslagen). ansökningar saknas i lagen (1994:569) om samarbete med den internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt (tribunallagen), vilket beror på att lagföring , enligt dess stadgor, har företräde framför nationella förfaranden. När det gäller är dock förutsätt- Ett syfte bakom Romstadgan är att uppmuntra staterna att själva lagföra de aktuella brotten och en bärande princip är att nationella förfaranden skall ha företräde framför en process inför dom- stolen komplementaritetsprincipen (artikel 17). Vid konflikt mellan ett nationellt förfarande och domstolens brottmålsprocess skall domstolen avgöra om det nationella förfarandet har sådana brister att domstolen skall ha företräde (artiklarna 18 och 19). Det sagda innebär att det kan förutses situationer när en stat och utreder samma gärning och därför söker samarbete angående samma åtgärder. I vissa fall kan detta ske innan domstolen har avgjort om processförutsättningar föreligger med hänsyn till det nationella förfarandet. Det kan även tänkas att en stat söker rättslig hjälp eller utlämning för att försvåra domstolens arbete. Saken kan kompliceras ytterligare genom att den anmodade staten har överenskommelser med såväl domstolen som den konkurrerande staten och därför måste välja mellan sina internationella åtaganden. Romstadgan innehåller därför bestämmelser om hur anslutna stater skall hantera konkurrerande ansökningar från domstolen respektive från en Föreskrifterna är uppdelade mellan överförande av en misstänkt (artikel 90) och övriga former av rättslig hjälp (artikel 93:9) och de skiljer sig delvis till sitt innehåll. I de delar som kräver lagstiftning överensstämmer de dock med varandra eftersom reglerna för rättslig hjälp hänvisar till de betydligt mer utvecklade föreskrifterna om över- lämnande av en misstänkt. När det gäller konkurrerande ansökningar från domstolen och från en stat som den anmodade staten är folkrättsligt skyldig att bistå, föreskriver reglerna om rättslig hjälp att den anmodade staten skall sträva efter att tillgodose båda ansökningarna (artikel 93:9 a). För att åstadkomma detta får den anmodade staten t.ex. skjuta upp eller föreskriva villkor för verkställandet av någon av ansökningarna. Först om detta inte går skall staten tillämpa de bestämmelser som gäller vid konkurrerande ansökningar om överförande till domstolen respektive utlämning till en stat, dvs. enligt artikel 90. Föreskrifterna att båda ansökningarna såvitt möjligt skall tillgodoses och att verkställandet därvid måste samordnas påkallar inte några Däremot måste de bestämmelser som artikel 90 ger upphov till också omfatta konkurrerande ansökningar om rättslig hjälp. Artikel 90 innehåller komplicerade och detaljerade regler för hur konkurrerande ansökningar om överlämnande respektive utlämning skall hanteras av den anmodade staten. Valet mellan domstolens begäran om överlämnande och en främmande stats utlämningsframställning regleras Prop. 2001/02:88 på olika sätt beroende på om den begärande staten också är ansluten till