prop · GP03107 · 2002-03-13 00:00:00 — För att få väcka talan räcker det inte med att en organisation har talerätt enligt bestämmelsen. Organisationen måste dessutom vara partsbehörig enligt allmänna bestämmelser om det (se 11 kap. 2 § RB). Av första stycket, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, framgår att konsument- och löntagarorganisationer får väcka talan i tvister som rör någon vara, tjänst eller annan nyttighet som en närings- idkare erbjuder konsumenter. Rekvisiten har förebilder inom mark- nadsrätten och konsumentskyddslagstiftningen. Lagtexten ger uttryck för att organisationstalan kan föras enbart av privaträttsliga associationer. Korporationer, samfälligheter och andra liknande organisationer med mer eller mindre starka offentligrättsliga inslag faller utanför den behöriga kretsen av associationer. Vilka krav som bör ställas för att en förening skall anses ideell får avgöras genom rättspraxis. Som en grundläggande förutsättning bör dock gälla att föreningen har till ändamål att främja medlemmarnas intressen genom en verksamhet som inte är rent ekonomisk. I övrigt hänvisas till rättsregler och allmänna grundsatser inom associationsrätten och andra rätts- områden. För att betraktas som en förening av det slag som åsyftas här skall organisationen vidare ha till syfte att ta till vara medlemmarnas intressen som konsumenter eller löntagare. Att avgöra om så är fallet torde som regel inte medföra några svårigheter. Ledning får annars hämtas från den marknadsrättsliga lagstiftningen och avgöranden i . Bestämningen av kompetensområdet överensstämmer med vad som gäller inom både den marknadsrättsliga och civilrättsliga konsument- lagstiftningen. Måltyper som kan aktualisera en organisationstalan är tvister enligt bl.a. konsumentförsäkringslagen (1980:38), konsument- tjänstlagen (1985:716), konsumentköplagen (1990:932), produktansvars- lagen (1992:18), konsumentkreditlagen (1992:830) och lagen (2000:274) om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal. Lokutio- nen vara, tjänst eller annan nyttighet är, som nämnts i avsnitt 5.2.4, avsedd att omfatta också tvister om fast egendom. I andra stycket definieras konsumenter och näringsidkare i anslutning till det sätt som är brukligt i konsumentskyddande lagstiftning. Bestämmelsen i andra stycket har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Enligt tredje stycket får organisationer i vissa fall gå utöver de sakliga talerättsbegränsningar som följer av första stycket. Villkoret för detta är att en utvidgning av talan har betydande fördelar med hänsyn till utred- ningen och övriga omständigheter. Undantagsregeln är avsedd att tillämpas i fall då det kan medföra stora besparingar av tid, besvär och kostnader om en organisationstalan tillåts att omfatta anspråk som ligger utanför den typ av tvister som anges i det första stycket. Som exempel kan nämnas att en konsumenttvist angående fel i vara kan omfatta också köpare som inte är konsumenter. Ofta står i dessa fall andra processuella alternativ till buds, såsom enskild grupptalan eller olika handläggnings- former av individuella rättegångar. Rättens prövning får självklart ske med beaktande av detta. En förutsättning för att tredje stycket skall kunna tillämpas är att det finns en huvudtalan som faller under organisationens normala tale- behörighet. Det är alltså inte möjligt för domstolen att med stöd av undantagsregeln tillåta en konsumentorganisation att föra talan rörande gruppanspråk för att därigenom slippa att ta ställning till om talan över huvud taget rör konsumenttvister eller inte. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.2.4. Som framgår där kan offentlig grupptalan bara inledas beträffande anspråk som tillkommer andra subjekt än det offentliga. Är staten själv anspråkshavare faller talan under 4 § om enskild grupptalan. Vilka myndigheter som har rätt att väcka offentlig grupptalan överläm- nas till regeringen att besluta om. På Lagrådets inrådan inleds paragrafen med en föreskrift som binder samman bestämmelsen i 1 § och bestäm- melsen om regeringens utpekande av vissa myndigheter. I första meningen föreskrivs följaktligen att myndigheten med hänsyn till vad tvisten rör skall vara lämpad att företräda gruppmedlemmarna. Rege- ringens bemyndigande kan givetvis inte gå utöver den begränsningen. Talerätten kan i enlighet med det sagda bestämmas att omfatta ett helt rättsområde eller endast tvistefrågor av särskild art. Bestämmelsen, som har formulerats i enlighet med Lagrådets förslag, innebär att en grupptalan inte kan avvisas enbart på grund av att käranden har förlorat en egenskap som enligt någon av de tre föregående paragraferna är en förutsättning för talerätt, om ändringen har inträffat efter det att grupptalan väcktes. Detsamma gäller en förändring i de förhållanden som anges i 32 kap. 14 § (se avsnitt 11.2). Syftet med bestämmelsen är att hindra att rättegången avbryts på formell grund därför att käranden är berättigad att inleda en ny rätte- gång om den ifrågavarande saken. Däremot kan en ändring i förhållan- dena medföra att käranden är lämplig att föra talan för gruppens räkning eller att det av andra skäl finns anledning att byta ut käranden mot någon annan person (se 2122 §§). Bestämmelsen anger fem för en grupprättegång specifika processförut- sättningar som måste vara uppfyllda för att talan skall kunna tas upp till prövning i sak enligt denna lag. Processförutsättningarna diskuteras i Prop. 2001/02:107 avsnitt 5.2.2. I lagrådsremissen hette det att en grupptalan skall tas upp till prövning om förutsättningarna för det är uppfyllda. I enlighet med Lagrådets förslag används nu formuleringen får tas upp. Genom att använda får i stället för skall markeras att de särskilda process- förutsättningarna i lagen om grupprättegång inte är uttömmande. En grupptalan skall nämligen inte tas upp till prövning även om alla de förutsättningar som anges i den nu aktuella paragrafen är uppfyllda, om det är så att det finns något annat allmänt rättegångshinder. Punkten 1 uttrycker ett krav på att talan skall grundas på omständig- heter en eller flera som är gemensamma eller likartade för gruppmed- lemmarnas anspråk. Med omständigheter menas rättsfakta, dvs. omstän- digheter som är av omedelbar betydelse för utgången i målet (jfr 16 kap. 2 § RB). Däremot saknar det betydelse för bedömningen av denna processförutsättning om målet gäller för gruppen gemensamma eller likartade rättsfrågor eller om bevisningen är i stort densamma eller olik- artad för anspråken. Punkten 1 har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Det är fråga om gemensamma rättsfakta då en eller flera av de omständigheter som åberopas till stöd för yrkandet i målet är desamma för hela gruppen. Som exempel kan nämnas att ett antal personer har lidit skada till följd av en explosionsolycka och kräver skadestånd av den som har orsakat explosionen. I det fallet grundas talan om skadestånds- skyldighet i sig på samma omständigheter som tillsammans konstituerar svarandens ansvar för skador till följd av explosionen. Att fastställa de individuella skadorna och att beräkna de olika skadeståndsbeloppen kräver däremot att man tar ställning till omständigheter som hänför sig till envar av de skadelidande. Likartade rättsfakta utmärks av att omständigheterna i fråga liknar varandra utan att för den skull vara desamma. har uttryckt det så att grunderna har vissa överensstämmande egenskaper, medan de skiljer sig från varandra i andra avseenden, t.ex. tid och rum (Rättegång II, 1996, s. 178). Exempel på situationer av det slaget är att flera personer har köpt likadana felaktiga produkter eller tecknat likalydande standardavtal med ett oskäligt villkor eller att ett antal konsumenter har fått allergiska besvär efter användning av ett visst kosmetiskt preparat. Det är tillräckligt att det finns ett rättsfaktum som är detsamma eller likartat för samtliga anspråk. Faktumet i fråga behöver inte vara tvistigt. Att en grupprättegång inte framstår som olämplig på grund av att vissa gruppmedlemmar har anspråk som till sina grunder skiljer sig väsentligt från övriga anspråk är en självständig processförutsättning enligt punkten 2. Förhållandet mellan å ena sidan tvistiga gemensamma rättsfakta och å andra sidan individuella omständigheter beaktas vid prövningen av punkten 3. Kravet i punkten 1 på gemensamma tvistefrågor måste med andra ord ses i nära samband med rekvisiten i de följande två punkterna. Förekomsten av individuella tvistefrågor kan spela en avgörande roll för om en grupprättegång skall bedömas som lämplig eller inte. En processförutsättning som särskilt tar sikte på sådana förhållanden finns i punkt 2, som har utformats med beaktande av Lagrådets förslag. För att tillåta en grupprättegång bör inte krävas att de rättsfakta som är gemensamma eller likartade för gruppmedlemmarnas anspråk i något hänseende överväger individuella omständigheter. Varken ett kvantitativt eller ett kvalitativt väsentlighetskrav speglar riktigt de överväganden som måste göras för att bedöma om en grupptalan är en i det enskilda fallet hanterbar processform. En anledning till detta är de särskilda handlägg- ningsregler som lagen om grupprättegång innehåller. Möjligheten att inrätta undergrupper och att besluta om prövning av individuella tviste- frågor genom efterföljande förfaranden gör att en grupprättegång kan vara en lämplig processform också när gemensamma eller likartade rättsfakta utgör endast en mindre del av hela tvisten. Ytterligare en förutsättning för att en grupprättegång skall tillåtas är enligt punkt 3 att merparten av de anspråk som talan avser inte lika väl kan göras gällande genom talan av gruppmedlemmarna själva. Bak- grunden till rekvisitet är att grupptalanreformen utgår från förutsätt- ningen att grupptalan endast skall användas om det inte finns andra till- gängliga metoder för att hävda anspråken som är bättre eller lika bra som en grupprättegång. De alternativ mot vilka jämförelsen skall göras omfattar endast inom- processuella förfaranden. Detta kommer till uttryck genom att jämförel- sen skall ta sikte på talan av gruppmedlemmarna själva. Grupprätte- gångens för- och nackdelar skall alltså vägas mot främst kumulation och pilotmålsmetoden. En jämförelse skall ske mot förfaranden som i det särskilda fallet bedöms som realistiska alternativ. Gruppens storlek är en omständighet som normalt bör tillmätas bety- delse för om en grupprättegång är det bästa alternativet. Individuella pro- cesser är som regel svårare att samordna ju fler personer som är inblandade. Grupprättegångens förtjänster jämfört med andra alternativ bör vidare inte inskränkas till strikt processekonomiska överväganden. Den representativa taleformens särprägel kan innebära att en process får en annan handlingsdirigerande effekt än t.ex. ett pilotmål. Också när det gäller prejudikatbildning, rättsutveckling och rättsskapande kan grupp- talanprocessen visa sig överlägsen andra former för att göra gruppan- språk gällande. Särskilt i skadeståndsmål och andra processer som gäller ekonomiska anspråk kan bedömningen av grupptalan som bästa tillgängliga process- alternativ utfalla olika för skilda delar av gruppen. För dem som har någorlunda stora anspråk står i praktiken fler möjligheter öppna än för dem vars anspråk är av mindre värde. De ekonomiska förutsättningarna inom gruppen kan variera med hänsyn till exempelvis förekomsten av rättsskyddsförsäkringar och inkomstförhållanden. Domstolen måste väga in också sådana förhållanden i sin bedömning av vilket processalternativ som är bäst. Men det läggs inte något utredningskrav på domstolen. En grupptalan bör inte avvisas med hänvisning till den nu behandlade tredje punkten, om det är endast en mindre del av gruppanspråken som kan beräknas bli hävdade lika bra på annat sätt. Detta framhålls i lag- texten genom att merparten anspråken inte lika väl skall kunna göras gällande genom talan av gruppmedlemmarna. Motsatt gäller om grupp- rättegången är det bästa alternativet för endast en liten del av gruppen. Även en sådan mindre del av gruppen kan dock bestå av ett stort antal personer, vilkas anspråk lämpar sig för en grupptalan. genom materiell processledning försöka få käranden att anpassa gruppens bestämning så att processförutsättningen uppfylls. Det är inte möjligt att uttömmande räkna upp alla omständigheter som kan påverka bedömningen av om anspråken i fråga lika väl kan göras gällande genom talan av gruppmedlemmarna själva. Förutom de allmänna riktlinjer som här angivits skall slutligen framhållas att det förhållandet att en person anmäler att han eller hon vill omfattas av grupptalan inte kan tas till intäkt för att personen är beredd att processa individuellt om sitt anspråk. Syftet med grupptalan är att erbjuda enskilda ett förfarande att få anspråk prövade på för den enskilde förmånligare villkor än som gäller för processer i allmänhet. Särskilt kostnadsregle- ringen vid grupptalan medför att personer kan förväntas vilja få sina anspråk prövade genom en grupprättegång i större utsträckning än vid kumulation eller pilotmål. I punkt 4 behandlas ett krav på att det skall finnas en med hänsyn till storlek, avgränsning och övrigt lämpligt bestämd grupp. Hur högt kraven skall ställas får avgöras med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Utgångspunkten är att gruppen skall ha den storlek och vara så tydligt angiven att det är möjligt för domstolen att vidta de åtgärder som talans fortgång kräver. Särskilt viktigt i det sammanhanget är att gruppens bestämning skall läggas till grund för domstolens val av under- rättelseform samt att gruppen anges så att det blir möjligt för dels enskilda att avgöra om de omfattas av kärandens talan, dels domstolen att pröva att den som anmäler att han eller hon vill omfattas av grupptalan avses med kärandens gruppbestämning. Att det finns en tydligt definierad grupp är en förutsättning för att domstolen skall kunna bedöma om de övriga processförutsättningarna i paragrafen är uppfyllda. Gruppens storlek är alltså en viktig faktor att väga in vid prövningen av om en grupprättegång är ett bättre process- alternativ än t.ex. kumulation eller pilotmål. Om gruppen inte är tydligt definierad kan det inte bedömas om talan grundas på rättsfakta som är gemensamma eller likartade för medlemmarnas anspråk. En tydligt definierad grupp är också av stor betydelse för prövningen av att käranden har förutsättningar att på ett fullgott sätt representera grupp- medlemmarna i processen. Det finns många faktorer att ta hänsyn till när gruppen bestäms. Som framgår av 9 § andra stycket är huvudregeln att käranden i ansökan skall ange gruppmedlemmarna med namn och adress. Sådana uppgifter får utelämnas om de inte behövs för målets handläggning. Hur pass noggrant och exakt gruppmedlemmarnas antal och identiteter skall anges redan i kärandens ansökan kan alltså variera beroende på bl.a. om det förs en fullgörelsetalan eller en talan om fastställelse, anspråkens natur, vilka yrkanden som framställs och vilka grunder som åberopas till stöd för talan. Gruppmedlemmarnas geografiska hemvist, tillgången till exempel- vis kundregister, statistiska underlag och dylikt samt möjligheterna till en snabb och effektiv informationsöverföring är andra förhållanden som kan inverka på hur vitt eller snävt gruppen måste bestämmas. Med utgångspunkt från omständigheterna i det enskilda målet kan gruppen beskrivas som t.ex. alla personer som har skadats i en viss olycka, samtliga köpare av en viss produkt, de som haft en lönekontokredit hos samma bank eller de stadigvarande boende inom en viss radie från en utpekad störningskälla. Även om inte gruppmedlemmar anges med identitet måste domstolen kunna göra en någorlunda säker uppskattning av det antal som ingår i gruppen. Det kan också vara av stor betydelse för svaranden hur omfattande gruppen är. är det svårt att i detalj beskriva vad som innefattas i kravet på att gruppen skall vara lämpligt bestämd. Vilka anspråkshavare som slutligt kommer att omfattas av grupptalan avgörs först genom det särskilda anmälningsförfarande som regleras i 14 §. Prövningen av rekvisiten i punkt 4 kan därför sägas i första hand tjäna dels som ett underlag för genomförandet av anmälningsförfarandet, dels att tidigt mota en grupptalan där det redan från början står klart att kärandens gruppbestämning omöjliggör en grupptalan, t.ex. för att gruppen är alltför heterogen eller liten. Behovet av att anpassa gruppens utformning till förhållandena i målet gör att domstolen bör ges en betydande frihet att bedöma om det finns en lämpligt bestämd grupp. Vid prövningen har domstolen att väga in även de eventuella förändringar av gruppens omfång eller byten av medlem- mar som kan förutses. Rätten bör alltså på samma sätt som den skall iaktta att gruppen inte är för vagt preciserad även pröva att gruppen inte är alltför detaljerat och snävt angiven så att medlemskretsen sannolikt kommer att behöva utvidgas i ett senare skede av rättegången. Behovet av skydd för de i processen passiva gruppmedlemmarna och hänsyn till motparten kräver att inte vem som helst tillåts att föra talan för en grupp. Den som företräder gruppen måste bedömas vara lämplig därtill. En bestämmelse av den innebörden finns intagen i paragrafens femte punkt. Den har utformats med beaktande av Lagrådets förslag. Domstolens bedömning av någons lämplighet att föra grupptalan skall baseras på en prövning av samtliga omständigheter som kan påverka vederbörandes möjligheter att på ett fullgott sätt ta till vara gruppmed- lemmarnas intressen i målet. Det är dock inte fråga om att förbehålla rätten att vara part den som besitter egenskaper som gör vederbörande särskilt lämplig att processa angående saken i fråga. Syftet kan i stället beskrivas vara att trygga gruppmedlemmarnas behov av att målet blir allsidigt belyst så att samtliga medlemmars anspråk blir lika rättssäkert prövade som om medlemmarna själva fört talan. Därigenom säkerställs också att en dom i målet inte kan angripas i efterhand under åberopande av att medlemmens rätt inte har blivit tillräckligt bevakad. Av särskild vikt vid en sådan bedömning är att käranden inte har ett eget intresse som kolliderar med andra gruppmedlemmars och att han eller hon har nödvändiga ekonomiska resurser att driva målet. En förutsättning för att någon skall förväntas kunna väl ta till vara samtliga gruppmedlemmars intressen är att vederbörande själv inte har ett intresse som står i strid mot en eller flera av gruppmedlemmarnas intressen. Det innebär inte att allas intressen nödvändigtvis måste sammanfalla, endast att de inte får stå i konflikt med varandra. Några exempel kan klargöra innebörden av de avvägningar domstolen kan behöva göra i det hänseendet. Om någon för talan om nedsättning av köpeskilling på grund av fel i en standardvara till förmån för samtliga köpare är det inte osannolikt att det bland köparna finns personer som i stället vill ha köpet hävt och få hela köpeskillingen åter. Andra köpare kan emellertid föredra att få felet avhjälpt i stället för ekonomisk Hos köparna finns ett gemensamt intresse av att få fastställt att varan är felaktig. Att det görs gällande olika påföljder innebär inte att köparna har motstridiga intressen. Däremot kan man sätta i fråga om en och samma kärande kan antas agera lika kraftfullt för bifall till samtliga yrkanden. Ett lämpligt tillvägagångssätt är i sådant fall att dela upp gruppen i tre undergrupper (de som yrkar prisavdrag, hävning respektive avhjälpande). Den som väckt talan och yrkar prisavdrag kan företräda hela gruppen i felfrågan. Därefter kan domstolen dela upp hand- läggningen och förordna andra lämpliga personer att föra talan för de köpare som yrkar hävning respektive avhjälpande, för att lösa de sär- skilda tvistefrågor som dessa yrkanden ger upphov till. Ett annat alter- nativ är att låta rättsföljden av det konstaterade felet avgöras i indivi- duella efterföljande processer genom s.k. särskild mellandom enligt 27 §. En grupptalan kan ofta vara kostsam att genomföra. Det torde sällan vara möjligt för en enskild person att ensam bekosta en grupptalan- process. I vart fall får man anta att risken att ådra sig egna kostnader och dessutom betala motpartens kostnader vid en förlorad talan avhåller de flesta från att inleda en grupptalan med tillgång endast till egna privata medel. Man kan därför utgå från att en enskild grupptalan som regel förs av en enskild part som har ekonomiskt stöd i form av rättshjälp, en rätts- skyddsförsäkring eller genom riskavtal. I ett sådant fall saknas anledning att betvivla partens förmåga att löpande bekosta de utredningsarbeten och åtgärder i övrigt som kan behövas för att ta till vara gruppmedlemmarnas intressen. Även stöd ur privata fonder eller insamlingar bland allmän- heten kan vara av den storleksordningen att de bör beaktas vid bedöm- ningen. En annan fråga är i vilken utsträckning parten kan antas infria ett eventuellt kostnadsansvar gentemot motparten. Också det kan vägas in i bedömningen av partens lämplighet att väcka en grupptalan. Det kan dock inte komma i fråga att motpartens anspråk skall behöva vara säker- ställt genom en bankgaranti eller liknande. Även när det förs grupptalan får en part som vinner målet räkna med risken att förlorande part inte har ekonomisk möjlighet att ersätta rättegångskostnaderna fullt ut. Den risken löper käranden i lika hög grad som svaranden. Vid grupptalan kan man dock säga att faran för en sådan ekonomisk förlust är mindre för svaranden än i många ordinära rättegångar. Den som väcker enskild grupptalan, offentlig grupptalan eller organisationstalan torde normalt ha bättre ekonomiska förutsättningar att infria ett rättegångskostnadsansvar än kärandeparter i allmänhet. Däremot måste förhindras att en kostnadssvag gruppmedlem eller organisation för talan som bulvan för andra gruppmedlemmar som finansierar talan men vill undvika risken att drabbas av ersättnings- skyldighet till motparten. Händer det att någon väcker talan utan att ha beviljats rättshjälp, utan stöd av en rättsskyddsförsäkring eller utan att det finns ett riskavtal kommer domstolen, som nämnts i avsnitt 5.2.2, genom enkla frågor att kunna skaffa kunskap om hur talan är avsedd att finansieras. Det torde i sådana situationer stå klart om personen i fråga har tillräckliga ekonomiska resurser eller saknar medel att föra talan. I det senare fallet skall talan avvisas. Detsamma gäller om den som vill föra talan, men saknar egna medel till det, får ekonomisk hjälp att driva gruppens talan från andra taleberättigade som därigenom vill slippa Prop. 2001/02:107 risken av ett kostnadsansvar gentemot motparten. Normalt kommer en organisation inte att inleda en process om den inte anser att rättegången är ekonomiskt försvarbar. Det kan dock inträffa händelser som gör att domstolen vill försäkra sig om att organisationen har en stabil ekonomisk bas. Rätten kan då genom räkenskapshandlingar eller liknande ganska lätt reda ut eventuella oklarheter. Det bör här påpekas att domstolen inte skall göra en mer ingående analys av organisationens ekonomiska förhållanden. Här som i övrigt tjänar kontrollen till syfte att avslöja missbruk av talerätten, såsom att organisationen används som täckmantel för någon annan att processa. Av 2 § framgår att är tillämplig på handläggningen av en grupprättegång, om det inte ges avvikande bestämmelser i denna lag. Något undantag från balkens regler i fråga om innehållet i en stämnings- ansökan finns inte. Alltså är 42 kap. 2 § RB tillämplig när någon väcker en grupptalan. Det innebär att käranden måste ange noga preciserade yrkanden som hänför sig till samtliga gruppmedlemmar (42 kap. 2 § första stycket 1 RB). Alla medlemmar behöver dock inte omfattas av ett yrkande om en och samma rättsföljd. Avgörande är att varje anspråk som talan rör kan knytas till ett bestämt yrkande.