prop · GP03167 · 2002-03-19 00:00:00 — iSverige problem och förslag, har verket framhållit att, sedan företagens verksamhet i allt högre grad har internationaliserats, samarbete mellan konkurrensmyndigheter är nödvändigt för att åtgärder skall kunna vidtas mot förbjudna konkurrensbegränsningar. För att kunna delta i ett sådant samarbete anser verket att det behöver ha möjlighet att inhämta information åt andra konkurrensmyndigheter inte bara på frivil- Verket har uppgett att man i ett antal fall funnit att samma företag varit involverade i konkurrensbegränsande förfaranden i ett eller flera nordiska länder (s. 303 f.). Erfarenheterna inte minst i och i kommissionens praxis visar också på förekomsten av internationella karteller. kan svenska domstolar och åklagare, med tillämp- ning av lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål, i vissa fall ge rättslig hjälp i ärenden som avser överträdelser av ett lands konkurrenslagstiftning, eftersom vissa länder kriminaliserat överträdelser av konkurrenslagstiftningen. Även på exekutionsrättens område lämnar internationell rättslig hjälp. Som ovan anförts finns ett intresse, grundat på principen om ömsesi- digt bistånd, av att samarbetar med utländska myndig- heter för att utreda en överträdelse som delvis är lokaliserad i . Därutöver bör, som utredningen funnit, där det är fråga om förfaranden som inte direkt berör svenska förhållanden, effek- tivt kunna medverka i ett internationellt samarbete för att bekämpa kar- . bör alltså ha en behörighet, vid sidan av den tidigare nämnda skyldigheten att bistå kommissionen i samband med utredningar av överträdelser av , att inhämta in- formation åt andra konkurrensmyndigheter och aktivt kunna delta i ut- redningar som berör flera stater. För att skall kunna förvänta sig att en annan natio- nell konkurrensmyndighet skall bistå verket med att inhämta information, bör således av det nämnda ömsesidighetsskälet den andra myndigheten också kunna förvänta sig att skall kunna bistå med informationsinhämtning på motsvarande sätt. En behörighet för att inhämta upplysningar åt ut- ländska konkurrensmyndigheter bör begränsas till länder med vilka Sve- rige har träffat överenskommelser i frågan. Det blir förmodligen inte ak- tuellt för att ingå sådana överenskommelser med enskilda med- lemsstater i EU, eftersom det torde kunna förutses att EG-rätten i framti- den kommer att reglera samarbetet mellan dessa stater. Det får antas att samarbetet även mellan EU, medlemsstaterna och EU:s viktigaste han- delspartners kommer att regleras på EU-nivå. Behörigheten bedöms främst komma att användas i kampen mot nationellt begränsade karteller inom ramen för det nordiska samarbetet. Det kan bli aktuellt när det finns anledning att söka information i ett nordiskt land om en kartell som är verksam i ett annat av de nordiska länderna. En tänkbar situation kan vara att ett dotterbolag deltar i en kartell i ett av länderna och information om kartellens verksamhet kan antas vara förvarad i moderbolagets hu- vudkontor i ett annat av länderna. Av propositionen till lagen om rättslig hjälp i brottmål framgår att den lagen bygger på grundtanken att svenska åklagare och domstolar skall bistå sina utländska motsvarigheter med olika åtgärder under samma villkor och förutsättningar som skulle ha gällt i en svensk förundersök- ning eller rättegång (prop. 1999/2000:61 s. 97). Rättslig hjälp i brottmål kan ges även åt stater som inte har ingått avtal om det med . Möj- ligheterna att lämna rättslig hjälp i brottmål är förhållandevis omfattande. Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål gör det möjligt att på begäran av en annan stat besluta om så ingripande utredningsåtgärder som hemlig telefonövervakning. Utredningen har funnit att det på kon- kurrensrättens område inte är motiverat att gå lika långt. På motsvarande Prop. 2001/02:167 sätt som vid rättslig hjälp i brottmål bör dock utgångspunkten enligt ut- redningen vara att skall ha samma utredningsbefogen- heter när verket bistår en utländsk konkurrensmyndighet som verket har när det utreder en överträdelse av konkurrenslagen. Regeringen delar utredningens bedömning. Verket bör följaktligen även ha eller kunna ges tvångsmedel till sitt förfogande i nu angiven omfattning. I praktiken torde det i första hand bli aktuellt att tillämpa 45 § konkur- renslagen rörande uppgiftsskyldighet, eventuellt i kombination med ett vitesföreläggande. Det synes inte vara erforderligt att i lagen ange några särskilda begränsningar i möjligheten för att meddela ålägganden enligt 45 § på begäran av en utländsk konkurrensmyndighet. Om restriktioner skulle behövas i förhållande till någon stat, bör detta kunna anges i överenskommelse med den staten. Möjligheten för att inhämta information åt andra konkurrensmyn- digheter bör inte konstrueras som en skyldighet för verket att efter- komma en begäran om det. Verket bör ha utrymme för att, inom ramen för den överenskommelse som har träffats med staten i fråga, bedöma om den begärda åtgärden lämpligen bör vidtas. För att en domstol skall kunna ge tillstånd att genomföra undersökningar enligt 47 eller 48 § konkurrenslagen krävs att det finns anledning anta att det har förekommit en överträdelse av förbu- den i 6 eller 19 § konkurrenslagen eller av förbuden i artikel 81 eller 82 i EG-fördraget. En motsvarande prövning bör göras när vill genomföra en undersökning på begäran av en utländsk konkurrens- myndighet. Det bör därför krävas att det finns anledning att anta att den andra statens konkurrensregler har överträtts på ett sätt som motsvarar en överträdelse av förbuden i 6 eller 19 § konkurrenslagen eller av förbuden i artikel 81 eller 82 i EG-fördraget. Den föreslagna ordningen förutsätter lagreglering. Särskilda bestäm- melser med innebörden att ges möjlighet att bistå andra konkurrensmyndigheter med att inhämta information och genom- föra undersökningar bör införas i konkurrenslagen. 7.8Regeringens förslag om sekretess vid begäran från en utländsk konkurrensmyndighet om rättslig hjälp Regeringens förslag: En särskild bestämmelse om sekretess vid begäran från en utländsk konkurrensmyndighet om rättslig hjälp införs i sekre- tesslagen. Sekretess gäller om det kan antas att den rättsliga hjälpen be- gärts under förutsättning att uppgiften inte röjs. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: i , Hovrätten över och och instämmer i att sekretessregeln får den utformning som utredningen föreslagit. Föreningen , som har tillstyrkt utredningens förslag om inhämtande av uppgifter åt utländska konkurrensmyndigheter, har anfört att den föreslagna sekretessregeln inte är alldeles klar till sin inne- börd och anfört särskilda synpunkter i denna del. Skälen för regeringens förslag: Enligt regeringens uppfattning är be- hovet av sekretess vid utredningar i ärenden hos vid begäran om rättslig hjälp lika stark som vid motsvarande svenska utred- ningar. Om sekretess inte kan garanteras i , kan svenska myndig- heter dessutom få svårt att erhålla hjälp när de önskar få en åtgärd vidta- gen i en annan stat. Vid begäran om bistånd från en annan stat kan endast i vissa fall bestämmelsen i 4 kap. 4 § sekretesslagen om sekretess i Kon- kurrensverkets utredningar bli tillämplig, exempelvis om det misstänkta företaget finns i och överträdelsen är lokaliserad hit åtminstone delvis. Bestämmelsen om utrikessekretess i 2 kap. 1 § sekretesslagen är normalt inte tillämplig på en myndighets kontakter med en främmande stat om förbindelserna rör myndighetens egna angelägenheter. Reger- ingen ansluter sig därför till betänkandets förslag att en sekretessbe- stämmelse bör införas i 4 kap. sekretesslagen. En förutsättning bör vara att sekretessen endast omfattar sådana upp- gifter som framkommer vid verksamhet som sker efter en begäran av en främmande stat. Ärendet skall alltså ha initierats av en utländsk myndighet. De uppgifter som bör omfattas av sekretess är sådana som framkom- mer vid handläggningen av en begäran om inhämtande av information och genomförande av undersökningar, se avsnitt 7.7. Sekretessen kan även omfatta de uppgifter som förekommer i en ansökan om rättslig hjälp och handlingar som bifogats ansökan eller inges . Innebörden är således inte, som Föreningen har uppfattat det, att endast innehållet i begäran från den utländska myndigheten omfattas av bestämmelsen. Föreningen har vidare anfört att företag som blir utsatta för informationsinhämtande på begäran av andra länders konkur- rensmyndigheter måste ha rätt att få reda på varför detta företas. Det be- tyder bl.a. att företaget i samband med domstolsbeslut om gryningsräd skall få del av underlaget, d.v.s. den utländska myndighetens begäran, utan hinder av den av utredningen föreslagna sekretessbestämmelsen. Regeringen kan i denna del konstatera att den sekretessbestämmelse re- geringen funnit bör införas kommer att stå i omedelbar konflikt med den granskades rätt till insyn i ärendet enligt förvaltningslagen. Denna kon- flikt löses genom att det i 14 kap. 5 § första stycket sekretesslagen anges att sekretess ej hindrar en parts rätt till insyn i handläggningen i den mån det inte är av synnerlig vikt att sekretessen består. I avsnitt 6.2 behandlas bestämmelsen i 14 kap. 5 § om partsinsyn. Vid bedömningen av hur en bestämmelse till skydd för uppgifter som framkommer vid en begäran från utländsk myndighet bör utformas måste det beaktas att normalt har begränsad information rö- rande hela utredningen i den andra staten. Skaderekvisitet bör därför ut- formas enligt utredningens förslag, på så sätt att sekretess gäller om det kan antas att åtgärden begärts under förutsättning att uppgiften inte röjs. Ett företags intresse av partsinsyn kommer dock alltid att vägas mot in- tresset av skydd för utredningen, enligt reglerna i 14 kap. 5 § sekretessla- gen. I 5 kap. 7 § sekretesslagen finns en motsvarande bestämmelse om sek- retess för uppgifter vid myndighets verksamhet efter begäran från annan stat vid internationell rättslig hjälp i brottmål. På sätt redogjorts för i avsnitt 6.4.2 anges i 16 kap. 1 § sekretesslagen i vilka fall en tystnadsplikt inskränker meddelarfriheten. De tystnadsplik- ter som gäller enligt sekretessbestämmelserna i 4 kap. sekretesslagen finns inte angivna i 16 kap. 1 § sekretesslagen och inskränker därför inte meddelarfriheten. Vid införandet av 4 kap. 4 § sekretesslagen om sekre- tesskydd för utredningar uttalade regeringen att tyst- nadsplikten enligt den bestämmelsen inte borde ha företräde framför meddelarfriheten (prop. 2001/02:69 s. 20). Inte heller bör den tystnads- plikt som gäller enligt den nu föreslagna bestämmelsen om sekretess vid begäran från en utländsk konkurrensmyndighet om rättslig hjälp ha före- träde framför meddelarfriheten. Någon ändring i 16 kap. 1 § sekretessla- gen bör därför inte ske. Av 64 § konkurrenslagen framgår vilken rättegångsordning som skall tillämpas vid handläggningen av mål och ärenden enligt lagen. Det är i första hand bestämmelser för indispositiva tvistemål eller bestämmelserna i lagen (1996:242) om domstolsärenden som skall tillämpas när och prövar frågor enligt konkurrenslagen. I mål som överklagas från gäller vid den av dessa båda rättegångsordningar som gällde i tingsrätten. Mål i om konkurrensskadeavgift, kvarstad eller företagskoncentrationer handläggs enligt regler om indispositiva tvistemål. Dessa rättegångsregler är tillämpliga även när prövar en talan av ett företag enligt 23 § andra stycket konkurrenslagen om ett åläggande att upphöra med överträdelser. När tvistemålsreglerna är tillämpliga, gäller också regler om ersättning för rättegångskostnader i tvistemål. Om ett företag för talan enligt 23 § andra stycket konkurrenslagen, tillämpas huvudre- geln i 18 kap. 1 § att tappande part skall ersätta mot- partens rättegångskostnader. När för talan, t.ex. om konkurrensskadeavgift, tillämpas 18 kap. 16 § . Av denna bestämmelse följer att 31 kap. om rättegångs- kostnader i brottmål skall tillämpas. Det innebär att om Konkurrensver- ket vinner målet, motparten behöver betala förutom sina egna kostna- der endast vissa kostnader som enligt rättens beslut har betalats av all- männa medel. Förlorar målet, kan svaranden få ersätt- ning av allmänna medel för kostnader som skäligen varit motiverade för att han skulle kunna ta till vara sin rätt. Tingsrätten tillämpar ärendelagen när den prövar frågor enligt 13 § tredje stycket konkurrenslagen om förlängning av frist för att göra invändningar mot anmälningar om undantag. Ärendela- gen är tillämplig även när prövar ansökningar om undersökningar enligt 47 eller 48 § konkurrenslagen eller frågor enligt 54 § andra stycket konkurrenslagen om skydd för meddelanden mellan en advokat och ett företag. Ärendelagen gäller också när Marknadsdom- stolen prövar ärenden som överklagas direkt från . Så- dana ärenden är frågor om undantag, icke-ingripandebesked, ålägganden att upphöra med överträdelser av 6 eller 19 §, förbud eller ålägganden i samband med särskilda undersökningar av företagskoncentrationer samt Prop. 2001/02:167 ålägganden att lämna uppgifter. Av 32 § ärendelagen följer att ett företag, i ärenden som handläggs enligt denna lag, inte kan få ersättning för rätte- gångskostnader om är motpart. I 64 § tredje stycket konkurrenslagen finns en särskild bestämmelse om fördelning av rättegångskostnader i mål och ärenden enligt konkur- renslagen där enskilda är motparter till varandra. I sådana mål eller ären- den får bestämma att var och en av parterna skall svara för sina rättegångskostnader, om det finns särskilda skäl. I författningskommentaren till 64 § konkurrenslagen (prop. 1992/93:56 s. 116) konstaterades att det av 11 § lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden följde att brottmålsreglerna skulle tillämpas i fråga om rättegångskostnaderna, även i ärenden där var part. Den dåvarande ärendelagen har ersatts av lagen (1996:242) om dom- stolsärenden. Möjligheterna att få ersättning för rättegångskostnader i domstolsärenden har därigenom förändrats. I 32 § ärendelag finns bestämmelser om rättegångskostnader i ärenden där enskilda är motparter till varandra. Frågan om ersättning för rättegångskostnader i ärenden där det allmänna är part behandlades i lagens förarbeten (prop. 1995/96:115 s. 117 f.). Där uttalades att frågan om en enskild part bör ha rätt till ersättning för sina rättegångskostnader av det allmänna, när han har en myndighet som motpart och vinner processen, har en ojämförligt större betydelse för förvaltningsdomstolarnas mål än för domstolsären- dena. Vidare framhölls att mycket talade för att svaret på frågan borde vara detsamma för de berörda målen och ärendena. Ett ställningstagande till frågan borde därför inte ske isolerat för domstolsärendenas del utan fick övervägas i annat sammanhang. I propositionen konstaterades också att rättegångskostnader inte kunde komma att dömas ut i mål mellan en allmän part och en enskild annat än om det fanns särskilda regler, vilket torde för de allra flesta fall faktiskt sett inte innebära någon skillnad i förhållande till det som borde anses gälla enligt dåvarande ordning. 8.1.2EG-rättens regler om rättegångskostnader När ett beslut i ett ärende överklagas till Förstainstansrätten eller till EG- domstolen, gäller särskilda bestämmelser om ersättning för rättegångs- kostnader. Dessa bestämmelser återfinns i artiklarna 8793 i Förstain- stansrättens rättegångsregler och i artiklarna 6975 i rät- tegångsregler. Huvudregeln är att tappande part skall ersätta motparten för dess rättegångskostnader. 8.1.3Ersättning för kostnader i mål och ärenden om skatt m.m. finns en möjlighet för enskilda att i vissa fall få ersättning för kostnader i mål och ärenden om bl.a. skatter. finns i lagen (1989:479) om ersättning för kostnader i mål och ärenden om skatt m.m. (ersättningslagen). Lagen ger möjlighet till ersättning av allmänna medel för en skattskyldigs kostnader hos domstolar och andra myndigheter i ärenden och mål om skatter, tullar och avgifter samt fas- Lagen är också tillämplig i mål enligt lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter. Den är tillämplig i Prop. 2001/02:167 ärenden om förhandsbesked endast när är sökande. Enligt 3 §, vilken fick sin nuvarande lydelse , skall den skatt- skyldige få ersättning för kostnader för ombud eller biträde, utredningen eller annat som skäligen behövts för att ta till vara hans rätt. Förutsätt- ningarna för att ersättning skall utgå är att den skattskyldige helt eller delvis vinner bifall till sina yrkanden i ärendet eller målet, att ärendet eller målet avser en fråga som är av betydelse för rättstillämpningen eller att det finns synnerliga skäl för ersättning. I 4 § finns bestämmelser om begränsningar i ersättningsrätten. Dessa begränsningar avser kostnader som hänför sig till skyldigheten att deklarera och att föra räkenskaper m.m. 8.2Regeringens förslag till ändrade regler om rättegångskostnader i ärenden där är part Regeringens förslag: bestämmelser om rättegångs- kostnader i brottmål skall tillämpas i ärenden enligt ärendelagen där är part. Enskilda parter som vinner får härigenom en möjlighet att få ersättning för rättegångskostnader i samtliga ärenden där är part. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen har dock föreslagit att bestämmelser om rättegångskostnader i brottmål skall tillämpas i ärenden där Konkurrens- verket är part endast om ärendet rör talan mot beslut av Konkurrensver- ket om åläggande eller om ärendet rör uppgiftsskyldighet eller undersök- ningar. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar förslaget utan erinran. i tillstyrker utredningens förslag och an- för att det är angeläget att innebörden i reglerna blir den ursprungligen avsedda och att balans därigenom erhålls i fördelningen av rättegångs- kostnader. Utifrån allmänna utgångspunkter framstår det också som rim- ligt att enskilda tilldelas en möjlighet att få ersättning för rättegångskost- naderna i samband med ingripanden från sida. tillstyrker utredningens för- slag, men föreslår, i likhet med vad som gäller i EG-rätten, att även fö- retag som överklagar beslut i frågor om undantag och icke-ingripandebesked bör kunna få ersättning för rättegångskostnader, om det vinner i . Om företaget skulle vinna ett sådant överklagande i innebär det ingenting annat än att tillämpat lagen på ett felaktigt sätt. Att låta företaget stå för den fördyring denna felaktiga tillämpning lett till torde inte vara förenligt med de principer som bör gälla i detta avseende. Advokatbyrån menar att det är ett för enkelt synsätt att hänvisa till att dessa ärenden i motsats till de andra bara avser klargörande av rättsläget. följer nämligen att ett beslut om undantag är nödvändigt för att ett kon- kurrensbegränsande avtal skall vara civilrättsligt giltigt och för att en part som ingått ett sådant avtal skall undgå skadeståndsskyldighet och inte riskera åläggande eller konkurrensskadeavgift. Juridiska fakultetsstyrelsen vid menar att det finns anledning att acceptera de principer som gäller i EG-processen fullt ut. Huvudregeln skall vara att tappande part i alla sammanhang skall ersätta motparten för dess rättegångskostnader. Denna regel lägger ett stort an- svar på såväl myndighet som enskilda parter och tvingar parterna att noga överväga sin talan. Av betänkandet framgår till exempel att myn- digheten genomgående förefaller att överskatta omfattningen av den konkurrensskadeavgift som kan vara tillämplig på ett visst ärende. Skälen för regeringens förslag: Frågan om ersättning för rättegångs- kostnader i mål och ärenden enligt konkurrenslagen är lagreglerad för sådana fall där tvistemålsregler tillämpas och även för vissa fall där ärendelagen tillämpas, nämligen när enskilda är motparter till varandra. I förarbetena till konkurrenslagen förutsatte lagstiftaren att reglerna om rättegångskostnader i brottmål skulle bli tillämpliga i ärenden där Kon- kurrensverket är part. Det skulle innebära att en enskild part som med framgång fört talan mot ett beslut av verket kunde få ersättning av all- männa medel för rättegångskostnader. I och med att ärendelag har ersatt den tidigare ärendelagen, finns inte någon generell möjlighet för en enskild part att få ersättning för rättegångskostnader i ärenden där det allmänna är motpart. För att den enskilda parten skall ha rätt till er- sättning måste det finnas en särskild bestämmelse om det. Någon sådan bestämmelse finns inte i fråga om konkurrensärenden. Gällande rätt överensstämmer alltså inte med vad som var rättsläget vid införandet av konkurrenslagen. Det finns bl.a. därför anledning att överväga om de nuvarande rättegångskostnadsreglerna bör kompletteras med en särskild regel om att vinnande part skall kunna få ersättning för rättegångskostna- der i de fall där ärendelagen är tillämplig och är part. Vid en jämförelse med EG-rätten innebär den svenska regleringen bl.a. att ett företag som med framgång för talan mot ett beslut om åläggande enligt 23 § första stycket konkurrenslagen inte har möjlighet att få ersätt- ning för sina rättegångskostnader i . Om företaget med framgång fört talan i Förstainstansrätten mot ett kommissionsbeslut om åläggande, hade företaget däremot haft möjlighet att få ersättning för sina rättegångskostnader i Förstainstansrätten. Motsvarande gäller vid . De svenska reglerna om ersättning för rättegångskostnader i mål och ärenden enligt konkurrenslagen är således i vissa fall mindre förmånliga för en enskild part än EG-rättens motsvarande regler. EG-rättens regler om ersättning för rättegångskostnader avser emellertid bara rättegången i och Förstainstansrätten. Några EG-regler om rättegångs- kostnaderna i konkurrensmål i nationella domstolar torde inte finnas. När en nationell domstol har att ta ställning till fördelningen av rättegångs- kostnader gäller följaktligen nationella regler, oavsett om det är eller nationell konkurrensrätt som tillämpas. EG-rätten kräver inte att nationella rättegångsbestämmelser skall överensstämma med dem som gäller för liknande processer inför EG:s domstolar. grundprincip i EG-rätten är emellertid att nationella domstolar och myn- digheter inte får tillämpa EG-rätten på villkor som är mindre fördelaktiga än de villkor som gäller när domstolarna och myndigheterna tillämpar nationell rätt. Utredningen har gjort den bedömningen att detta torde innebära att na- bestämmelser om rättegångskostnader inte strider mot EG-rätts- liga principer när bestämmelserna är desamma, oavsett om det i materi- ellt avseende är nationell rätt eller EG-rätt som tillämpas. Regeringen delar denna bedömning. De svenska bestämmelserna om rättegångskost- nader gäller på samma sätt när konkurrenslagen tillämpas som när artikel 81 eller 82 i EG-fördraget tillämpas. Utredningen har ansett att det finns skäl att sträva efter en större över- ensstämmelse mellan de svenska reglerna om ersättning för rättegångs- kostnader och EG-rättens motsvarande regler. Ett sådant skäl är att en- skilda företags rätt att få ersättning för rättegångskostnader inte bör vara beroende av huruvida saken har behandlats av eller av innan den kommit under domstols prövning. Reger- ingen delar denna uppfattning. De pågående förhandlingarna om en mo- dernisering av EG:s konkurrensrätt syftar vidare till ett ökat samarbete mellan de nationella konkurrensmyndigheterna och kommissionen. I en sådan situation framstår det som önskvärt att de processuella förutsätt- ningarna i EG och EU:s medlemsstater inte skiljer sig åt mer än nödvän- digt. Det bör alltså finnas en möjlighet för enskilda parter att få ersättning för rättegångskostnader i sådana konkurrensärenden där Konkurrensver- ket är motpart. En fråga som uppkommer är emellertid om en möjlighet till ersättning i ärenden där är part bör gälla i samtliga fall. Utred- ningen har föreslagit att en sådan ersättningsmöjlighet endast bör gälla talan mot beslut av om ålägganden, uppgiftsskyldighet eller undersökningar.