prop · GP0388 · 2002-02-13 00:00:00 — Det kan i sammanhanget också noteras att svenska domstolar får tillåta att ärendet om rättslig hjälp handläggs på ett främmande språk, om det är lämpligt (2 kap. 10 § samma lag). I konsekvens med det anförda bör det för tydlighets skull av lagen framgå att ansökningar får göras på svenska eller engelska. Vid behov av översättning till svenska, något som Riks- åklagaren har påtalat, bör översättningen kunna ombesörjas av central- myndigheten (se även prop. 1999/2000:61 s. 95 f.). I enlighet med vad som vanligen gäller vid internationell rättslig hjälp i brottmål skall redovisningen till domstolen ske på originalspråket, dvs. i fall normalt på svenska (artikel 99:3). Den handläggande myndigheten behöver alltså inte låta översätta det material som skall återrapporteras och eventuella översättningskostnader beträffande sådant material skall därmed alltid betalas av den som ansöker om åtgärden. 6.3.4Allmänna bestämmelser om förfarandet Regeringens förslag: Förfarandereglerna i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål (2 kap. 712 och 17 §§), inklusive utrymmet för att ställa särskilda villkor för förfarandet, tillämpas även i förhållande till domstolen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan Svenska Röda Korset har tagit upp frågan om immunitet för Internationella Röda Korset och om behovet av ett undantag från vittnesplikt vid svensk domstol för dess delegater. Skälen för regeringens förslag: Som framgår av avsnitt 6.3.3 bör alla ansökningar från gå via Justitie- departementet. I enlighet med lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål skall ansökan sedan vidarebefordras till en svensk myndighet domstol eller åklagare som skall handlägga den, såvida ansökan inte skall prövas av regeringen (2 kap. 6 § första stycket). När det gäller åklagare skall ansökan vidarebefordras till Riksåklagaren eller efter samråd med Riksåklagaren till en behörig åklagare. Vilken domstol (tingsrätt) eller åklagare som skall handlägga ansökan framgår av 2 kap. 7 § och en ansökan som kommit fel skall överlämnas till en behörig tingsrätt eller åklagare. Detta är rent interna svenska bestämmelser om handläggningen som inte berörs av stadgans föreskrifter. Enligt stadgan skall brådskande ansökningar behandlas och svar lämnas med skyndsamhet (artikel 99:2), vilket tillgodoses av lagens allmänna bestämmelse att alla ansökningar skall behandlas skyndsamt (2 kap. 10 §). I 2 kap. 4 § tredje stycket föreskrivs vidare att ansökan skall ange om ärendet är brådskande och om verkställighet önskas inom en viss tidsfrist samt skälen för detta. Om en sådan tidsfrist inte kan hållas skall normalt underrättelse lämnas (2 kap. 8 § andra stycket). innehåller inga bestämmelser om tidsfrister men det kan förutsättas av bevis- och förfarandereglerna kommer att innehålla föreskrifter om att domstolen skall kunna ange frister i sina ansökningar. anvisas i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål uppfyller de krav som kan anses följa av stadgan. Svenska villkor beträffande förfarandet, ofullständiga ansökningar och I 2 kap. 9 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål finns förfaranderegler för fall när ansökan är ofullständig och fall när den bara kan bifallas delvis eller under vissa villkor. att den begärande staten skall ges tillfälle att yttra sig och komplettera eller ändra ansökan så att den skall kunna bifallas. Förfarandet är helt i linje med stadgans bestämmelser som bygger på att nationella för- faranden skall tillämpas (artiklarna 93:1 och 99:1) samt medger att den anmodade staten kan föreskriva vissa förutsättningar eller villkor, generellt eller i det enskilda fallet (artiklarna 93:5 och 96:3). särskilda villkor för vad som skall ges in med ansökan har redovisats i Som närmare redovisas i avsnitt 6.3.6 bör beslutsordningen för avslag på en ansökan från domstolen vara densamma som enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. departementet, bör sköta alla kontakter med domstolen, dvs. samband med en ändring eller komplettering av en ansökan (se vidare i I avsnitt 6.3.7 redovisas vissa villkor som kan ställas Villkor beträffande förfarandet som domstolen ställer Enligt stadgan skall, som tidigare nämnts, i huvudsak nationella förfa- randeregler tillämpas (artiklarna 93:1 och 99:1), vilket överensstämmer med vad som föreskrivs i 2 kap. 10 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Domstolen kan dock föreskriva att särskilda förfaranden eller villkor skall tillämpas vilket i så fall skall anges i ansökan (artikel 96:2 d) och verkställigheten skall ske med beaktande av dessa föreskrifter såvitt det inte är förbjudet enligt nationell rätt (artikel 99:1). Erfarenheter från bl.a. Jugoslavientribunalen understryker vikten av att domstolen har möjlighet att föreskriva vissa villkor för förfarandet. mål inför tribunalen underkändes bevisning som tagits upp av nationella myndigheter med hänvisning till att detta skett i strid med tribunalens förfaranderegler (det s.k. Celebici-målet, Åklagaren ./. Delalic m.fl., mål IT-96-21-T, rättegångskammarens beslut ). Fallet gällde uppgifter som en misstänkt hade lämnat i ett förhör, vilket i enlighet med nationell (österrikisk) lag hade hållits utan möjlighet för försvararen att närvara. Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål innehåller regler i 2 kap. 11 § om att en begäran om ett visst förfarande skall följas. Det är bara om det begärda förfarandet strider mot grundläggande principer i den svenska rättsordningen som en sådan begäran skall vägras. Detta uppfyller väl den nämnda föreskriften i stadgan och den generella princip som gäller för att vägra verkställighet av en begärd åtgärd (artikel 93:3). Härmed är det t.ex. möjligt att uppfylla särskilda föreskrifter för en bevisupptagning som domstolen ger för att tillgodose dess egna regler om Internationella Röda Korsets vittnesprivilegier (se nedan). Lagens bestämmelser innebär att ett begärt förfarande som inte är reglerat eller som t.o.m. strider mot svenska bestämmelser skall tillåtas så länge det inte strider mot grundläggande principer som vår rättsordning kan sägas utgå från (se prop. 1999/2000:61 s. 98 ff.). I propositionen uttalas att t.ex. formerna för och innehållet i en ed som avläggs mycket väl kan avvika från motsvarande svenska bestämmelser. Däremot anförs det i och för sig oskrivna förbudet att höra en misstänkt eller tilltalad under ed enligt svensk rätt som en grundläggande princip som inte får åsidosättas. Även om det inte är klarlagt i stadgan huruvida en misstänkt eller tilltalad kan tillåtas att lämna sin berättelse under ed (jfr artikel 67:1 h som endast avser rätten att höras utan att ed avläggs) något som är möjligt i vissa rättsordningar har alltså utrymme enligt stadgan för att hävda detta förbud. I fråga om det uttryckliga svenska förbudet att höra en målsägande under ed (36 kap. 1 § ) påpekas i propositionen att det inte kan anses följa av en sådan grundläggande rättsprincip som i och för sig hindrar att detta sker på begäran av en annan stat. Att höra en måls- ägande under ed anses dock ändå uteslutet med hänsyn till meneds- ansvarets nuvarande utformning en målsägande kan inte dömas för mened. Detta innebär en komplikation i förhållande till där målsägande kommer att betraktas och behandlas som vittnen när de hörs i bevissyfte i det straffrättsliga förfarandet. Erfarenheterna från de nuvarande tribunalerna visar dessutom att de personer som hörs som vittnen till övervägande delen vore att anse som målsägande enligt svenska regler. För att vägra ett förfarande som domstolen begärt räcker det visserligen med att hänvisa till att förfarandet är förbjudet i svensk rätt (artikel 99:1). Med hänsyn till hur viktigt det är för domstolen att kunna använda målsägandeberättelser som bevisning är det ändå påkallat med en närmare analys av det svenska förbudet mot förhör med målsägande under ed. Även om inte förbudet i sig följer av en grundläggande rättslig princip så är det nära förenat med sådana principer. Förutom bristen på menedsansvar är att det enligt svensk rätt inte möjligt att tvinga en målsägande att lämna sin berättelse. Bestämmelserna i 36 kap. 21 § om vittnesplikt gäller endast för vittnen och får inte utan lagstöd tillämpas på en målsägande. Funktionen med att avlägga ed hänger naturligtvis samman med den sanningsplikt som därav följer och därmed ett menedsansvar men eden förutsätter också förekomsten av en skyldighet att redovisa sin berättelse inför domstol, en vittnesplikt. Avsaknaden av en sådan plikt, dvs. rätten att få försöka skydda sig själv, är ju en huvudanledning varför en misstänkt eller tilltalad inte får höras under ed i . Principen att ed endast får avläggas av någon som är skyldig att lämna sin berättelse inför domstolen vittnesplikt och som därvid är skyldig att tala sanning sanningsplikt under menedsansvar måste anses vara grundläggande för vår rättsordning. En begäran från domstolen om att höra en målsägande under ed skulle därför kunna vägras med hänvisning till de nuvarande svenska reglerna utan att detta skulle bryta mot stadgans grundläggande princip om att framställningen bara skall vägras om verkställandet strider mot befintliga grundläggande rättsliga principer (artikel 93:3). Det bör dock nämnas att reglerna om att höra en målsägande under ed i vissa fall, och därmed bestämmelserna om menedsansvar, på begäran av en annan stat kommer att ses över i samband med tillträde till den om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål som antogs av rådet för rättsliga och inrikes frågor (se även prop. 1999/2000:61 s. 101). I samband med en översyn av dessa regler bör även Internationella brottmålsdomstolens behov beaktas. Stadgans krav på de anslutna staterna i fråga om brott mot domstolens rättskipning vilka också avser menedsbrott har viss betydelse i detta avseende. Dessa frågor behandlas i avsnitt 6.9. Bestämmelserna i 2 kap. 11 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål medger även att andra svenska förfaranderegler kan sättas åt sidan om så begärs. För en internationell brottmålstribunal eller Inter- nationella brottmålsdomstolen är behovet av att vissa förfaranderegler följs speciellt uttalat. Inte minst Jugoslavientribunalens praxis visar att sådana arrangemang kan vara nödvändiga bl.a. för att förmå vittnen att delta i rättegångar vid tribunalen. Det kan t.ex. vara fråga om att avvika från föreskrifter i de regler om bevisupptagning utom huvudförhandling som enligt 4 kap. 11 § samma lag normalt skall tillämpas vid videoförhör åt en utländsk domstol. Exempelvis kan en tribunals eller Internationella brottmålsdomstolens begäran om att ett sådant förhör skall hållas utan medverkan av en svensk domare efterkommas med stöd av reglerna i 2 kap. 11 §. Utrymmet i lagen för att tillgodose särskilda villkor och förfaranden uppfyller därmed stadgans krav. Frågor om underrättelser till och samråd med domstolen beträffande sådana villkor behandlas i avsnitt 6.7.5. Svenska Röda Korset har i sitt remissvar tagit upp frågan om undantag från vittnesplikt vid svensk domstol för Internationella Röda Korsets delegater och medarbetare med hänvisning till organisationens speciella mandat och unika roll. Svenska Röda Korset har härvid hänvisat till en bestämmelse i utkastet till Internationella brottmålsdomstolens bevis- och förfaranderegler (regel 73) samt ett avgörande från Jugoslavientribunalen (rättegångskammarens beslut i mål IT-95-9, Åklagaren m.fl.) som erkänner att organisationen enligt folkrättslig sedvanerätt har en absolut rätt att neka information, även i form av vittnesmål, om sitt arbete. Svenska Röda Korset föreslår att ett mot- svarande skydd också skall gälla vid svensk domstol oavsett om det är fråga om bevisupptagning för Internationella brottmålsdomstolens räkning eller i en svensk rättegång. De anförda bestämmelserna i utkastet till Internationella brottmålsdomstolens bevis- och förfaranderegler måste iakttas av domstolen även när den söker rättslig hjälp från en stat. Det är därmed osannolikt att den kommer att begära bevisupptagning i strid med det skydd som där anvisas för Internationella Röda Korset. mer övergripande frågan om undantag från vittnesplikt inför svensk dom- stol faller utanför detta lagstiftningsärende och ett närmare ställnings- tagande fordrar ytterligare underlag. Dessa frågor får därmed tas upp i ett annat sammanhang och Svenska Röda Korset har uttryckt intresse av att initiera en dialog med berörda departement. Rätt att närvara vid förhör och förhandlingar m.m. En särskild fråga som bör beaktas gäller möjligheterna för domstolens åklagare och andra parter att närvara vid förfaranden som rör rättslig Det kan även tänkas att domstolen kommer att kräva sådan närvarorätt i samband med sin ansökan om rättslig hjälp. För vissa åtgärder innehåller lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål bestämmelser om närvarorätt för den som gjort ansökan och dessutom om rätt att, med vissa begränsningar, ställa frågor. vid förhör under förundersökningen (4 kap. 1 § andra stycket), bevis- upptagning vid domstol (4 kap. 4 §) och vid kvarstads- och beslags- förhandlingar (4 kap. 17 §). Även den misstänkte eller tilltalade får Förhör skall följa bestämmelserna om förundersökning i brott- mål, vilket ger ett visst utrymme för den misstänkte eller dennes försvarare att närvara även vid förhör med andra personer och även att ställa frågor (se 23 kap. 10 och 11 §§ ). tagning inför domstol har parter och deras ombud rätt att närvara och får med rättens samtycke ställa frågor till den som hörs och vid kvarstads- och beslagsförhandlingar kan den misstänkte eller tilltalade uppträda i egenskap av den som drabbats av åtgärden (4 kap. 4 och 17 §§ lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål). Lagen ger därmed utrymme att uppfylla även sådana villkor från domstolens sida. helt i linje med stadgans principer om rättssäkerhet för den som är misstänkt eller tilltalad samt om möjligheter för domstolens åklagare att medverka även när nationella åtgärder vidtas (se t.ex. artiklarna 55, 67 och 99:4). Det kan t.ex. vara en förutsättning när domstolen t.ex. tillämpar stadgans regler om förfarandet vid unika undersöknings- tillfällen (artikel 56). Frågan om möjligheterna för domstolens åklagare att vidta utred- ningsåtgärder i som inte innefattar tvångsmedel eller annan tvångsåtgärd utan svenska myndigheters medverkan (artikel 99:4) har presenterats i avsnitt 5.8.3. Det gäller särskilt förhör med personer som frivilligt går med på att höras och skall normalt föregås av samråd mellan domstolen och staten i fråga. Föreskrifterna påkallar inte några särskilda Frågan om villkor som kan ställas från svensk sida i samband med sådana åtgärder har behandlats tidigare i detta avsnitt. Vidare bör skyddet för rättigheter som enligt stadgan tillkommer den som är misstänkt eller tilltalad för brott beaktas (artiklarna 55 och 67). Detta skydd torde vara väl tillgodosett genom bestämmelserna i 2 kap. 12 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål som föreskriver att det som skall höras eller annars fullgöra något enligt lagen har rätt att Prop. 2001/02:88 vägra om det finns stöd för denna vägran i svensk lag eller den begärande I förhållande till domstolen innebär detta alltså en hänvisning till de regler som gäller inför domstolen. Bestämmelsen gäller även för situationer när en person som hörs vägrar att yttra sig med hänvisning till svensk sekretess som berör nationell säkerhet eller försvarshemligheter (se artikel 99:5). En annan fråga som inte behandlas i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål är information om den misstänktes rättigheter i samband med förhör. Sådan information skall enligt stadgan även lämnas till en misstänkt som hörs av nationella myndigheter på domstolens begäran (artikel 55:2). Bestämmelser om sådan information bör kunna ges i tillämpningsföreskrifter till lagen om samarbete med (se avsnitt 6.2). Rätt till försvarare, målsägandebiträde och stödperson I 2 kap. 13 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål finns bestämmelser om rätt till offentlig försvarare, målsägandebiträde och stödperson för den som är misstänkt, åtalad eller målsägande som skall höras enligt lagens bestämmelser eller annars drabbas av en begärd åtgärd. De innebär att sådana personer skall ha samma rätt som vid en svensk förundersökning eller rättegång. Dessutom kan offentlig försva- rare enligt 21 kap. förordas för att tillvarata den misstänktes eller tilltalades intressen vid en bevisupptagning med någon annan person, om särskilda skäl föreligger (4 kap. 3 § samma lag). Hur dessa frågor bör regleras i förhållande till domstolen behandlas närmare i avsnitt 6.7.1. De krav på samråd och underrättelser som stadgan ställer redovisas i avsnitt 6.7.5. Regeringens förslag: Den beslutsordning för beslag som gäller enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål skall också tillämpas när en sådan åtgärd vidtas på begäran av Internationella brottmåls- domstolen och de internationella brottmålstribunalerna. Det innebär att åklagaren skyndsamt skall anmäla verkställda beslag till rätten och att rätten, efter förhandling, skall pröva om beslaget är lagligen grundat och om egendomen skall överlämnas till den som har begärt åtgärden. Samma ordning föreslås gälla för de internationella brott- målstribunalerna. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan Skälen för regeringens förslag: Handläggningen av ansökningar om beslag regleras särskilt i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Alla ansökningar om beslag skall handläggas i den ordning som tidigare gällt för nordiska ansökningar. Det innebär att de skall handläggas av åklagare och att verkställda beslag skyndsamt skall Prop. 2001/02:88 anmälas till rätten för prövning, varvid en förhandling skall hållas (4 kap. 16 §). Rätten skall pröva om beslaget är lagligen grundat och om egen- domen skall överlämnas till den begärande staten (4 kap. 21 §). Genom denna ordning kommer domstolsprövningen till stånd direkt och åtgärden kan därmed snabbare vinna laga kraft, vilket är en förutsättning för att ärendet skall kunna återredovisas till den begärande staten (se prop. 1999/2000:61 s. 121). Det är sedan åklagaren som verkställer rättens beslut att beslagtagen egendom skall överlämnas till en annan stat (4 kap. 22 §). I förhållande till de internationella brottmålstribunalerna gäller en annan ordning för domstolsprövning av beslag och överlämnande av beslagtagen egendom. Reglerna innebär att domstol skall pröva ett verk- ställt beslag endast om den som drabbats av åtgärden särskilt begär det samt att det är regeringen som skall besluta om beslagtagen egendom skall överlämnas till en tribunal. För beslagsförhandlingar tillämpas bestämmelserna i 24 kap. 17 § andra stycket . Vid den tekniska anpassningen av lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt (tribunallagen) till den nya lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål gjordes ingen ändring av denna särlösning för tribunalerna (se prop. 1999/2000:61 s. 174). Såväl praktiska som sakliga skäl talar för att den beslutsordning som gäller i allmänhet också skall tillämpas när det gäller en begäran om rättslig hjälp med beslag från . Det skäl som anges för regleringen i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, nämligen möjligheterna att snabbt kunna återredovisa ärendet och i förekommande fall överlämna beslagtagen egendom till den begärande staten, gäller i lika hög grad i förhållande till domstolen. Det finns vidare inga bärande skäl för att regeringen skall besluta om över- lämnande av beslagtagen egendom till Internationella brottmålsdom- stolen när detta skall beslutas av domstol i förhållande till andra stater. Regeringen föreslår därför att den beslutsordning för beslag som gäller enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål skall tillämpas också i förhållande till . Samma ordning föreslås också för de internationella brottmålstribunalerna. Frågor om krav på dubbel straffbarhet m.m. har behandlats i avsnitt 6.3.2 och om särskilda krav på ansökan (4 kap. 14 §) och allmänna regler om förfarandet i avsnitt 6.3.3 och 6.3.4. Vidare gäller även i dessa fall de möjligheter att ställa villkor om användningsbegränsningar som redo- visas i avsnitt 6.3.7. Beslutsordningen för beslag i ett ärende om utlämning behandlas närmare i avsnitt 6.4.4. 6.3.6Avslag på en ansökan Regeringens förslag: Den ordning som gäller för beslut om avslag enligt lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål skall tillämpas också i förhållande till . Lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt ändras så att detsamma gäller i förhållande till tribunalerna. Promemorians förslag: I promemorian föreslogs att alla avslagsbeslut skall fattas av regeringen och att den instans som handlägger ansökan skall överlämna ärendet till regeringen om de förutsättningar som gäller enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål inte är uppfyllda. Grunderna för avslag reglerades inte i promemorians förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan erinran. Skälen för regeringens förslag: De obligatoriska avslagsgrunderna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål Reglerna om avslag på en ansökan enligt 9 a § lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt (tribunallagen) avviker från bestämmelserna i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Enligt 2 kap. 14 § första stycket sistnämnda lag skall en ansökan om rättslig hjälp avslås om ett bifall till ansökan skulle kränka suveränitet, medföra fara för rikets säkerhet eller strida mot svenska allmänna rätts- principer eller andra väsentliga intressen. I förarbetena till tribunallagen konstaterades att det finns ett visst, om än ytterst begränsat, utrymme för att vägra att bistå tribunalerna med en åtgärd som skulle vara uppenbart stötande eller annars stå i uppenbar strid med den svenska rättsordningen (prop. 1999/2000:61 s. 174, som hänvisar till ett uttalande i prop. 1993/94:142 s. 29). Även Jugoslavientribunalens praxis bekräftar att utrymmet för vägran är starkt begränsat (se särskilt överklagande- kammarens avgörande i mål IT-95-14-AR108bis, Åklagaren ./. I förarbetena påpekades vidare att de vägransgrunder som anges i 2 kap. 14 § första stycket lagen om inter- nationell rättslig hjälp i brottmål, vilka ordagrant knyter an till formuleringen europeiska konvention om inbördes rättshjälp i brottmål, ger större utrymme för avslag än säkerhetsrådets resolutioner om inrättandet av tribunalerna medger. Dessa vägransgrunder, som regeringen skall tillämpa, är dessutom utformade som obligatoriska. Ett undantag från tillämpning av bestämmelserna i 2 kap. 14 § första stycket infördes därför i förhållande till de internationella brottmålstribunalerna och möjligheterna för regeringen att vägra bistånd är helt oreglerad i Även i förhållande till är utrymmet för att avslå en ansökan om rättslig hjälp mycket begränsat. En ansökan får avslås med hänvisning till statens nationella säkerhet (artikel 93:4). Ett annat undantag från samarbetsskyldigheten tar sikte på åtgärder som strider mot befintliga, grundläggande, rättsliga principer (artikel 93:3). Om en sådan situation inträffar skall staten samråda med domstolen. I det förslag som överlämnades till Lagrådet föreslogs att den ordning som gäller i förhållande till tribunalerna skulle gälla även i förhållande till .