prop · GP03146 · 2002-03-19 00:00:00 — melserna uttrycket en ansökan om att ett utländskt avgörande skall förklaras vara verkställbart för att beteckna ansökan till exekvaturdomstolen och det som ansökan skall leda till. och I-förordningen används uttrycken verkställighetsförklaring (i bl.a. artikel 42 i I-förordningen) och ett avgörande som medger verkställighet (i bl.a. artikel 37.1 i konventionerna). Paragrafen reglerar lagens tillämpningsområde. dena beträffande förslaget i denna del redovisas i avsnitt 6.1. I första stycket anges att lagen innehåller kompletterande bestämmelser till gemenskapsrättsakter och internationella instrument som reglerar domstols behörighet samt erkännande och verkställighet av utländska avgöranden på privaträttens område. Andra stycket räknar upp de gemenskapsrättsakter och internationella instrument som avses i första stycket. Lagen kommer inledningsvis att vara tillämplig på Bryssel- och Luganokonventionerna och I- De särskilda lagarna om Bryssel- och Lugano- konventionerna kvarstår, men de nödvändiga kompletterande bestäm- melserna till konventionerna överförs till denna lag (se avsnitt 10.2). Paragrafen reglerar situationer när reglerna om domstols behörighet i gemenskapsrättsakterna och de internationella instrumenten leder till att ett mål skall tas upp i , men våra interna forumregler inte anvisar någon behörig domstol eller kronofogdemyndighet. Första meningen överensstämmer i sak med 3 § första meningen lagen om Brysselkonventionen och med 5 § lagen om . är behörig domstol om det finns svensk domsrätt enligt en gemenskapsrättsakt eller ett internationellt instrument och annan behörig domstol saknas. I flertalet fall pekar konventionerna och I-förordningen ut den lokala domstol som får ta upp tvisten i Det finns dock bestämmelser som anger att en talan skall eller får väckas vid domstol eller domstolarna i en viss stat utan att den lokala domstolen pekas ut. En sådan bestämmelse innebär att det blir den utpekade statens interna forumregler som avgör vilken domstol som skall Prop. 2001/02:146 ta upp målet. De svenska forumreglerna täcker inte alla situationer av Ett praktiskt fall är att en prorogationsklausul hänvisar till svensk domstol utan att närmare ange vilken tingsrätt som är behörig (artikel 17 i konventionerna och artikel 23 i I-förordningen). Andra meningen överensstämmer i sak med 3 § andra meningen lagen om Brysselkonventionen. Den innebär att i i motsvarande fall är ett s.k. reservforum om den som vill göra ett krav gällande väljer att ansöka om betalningsföreläggande eller handräckning. Liksom Brysselkonventionen skall I-förordningen till skillnad från i dess nu gällande lydelse tillämpas vid handläggning enligt lagen (1990:746) om betalningsföre- läggande och handräckning. För tillämpningen av Brysselkonventionen i summarisk process finns behov av en bestämmelse om ett s.k. reservforum i vissa fall av konsumenttvister (prop. 1997/98:102, s. 42). Motsvarande behov finns inte vid tillämpningen av I- förordningen, vars bestämmelse för konsumenttvister har en ny lydelse. Enligt både Brysselkonventionen och I-förordningen kan det dock inte uteslutas att ett avtal som ger svensk domsrätt kan medföra behov av ett s.k. reservforum för kronofogdemyndigheter. Artikel 61 i I-förordningen ger en möjlighet för medlemsstaterna att i vissa fall vägra erkännande och verkställighet av domar som gäller civilrättsliga anspråk prövade inom ramen för ett utländskt brottmåls- förfarande avseende icke uppsåtliga brott. Bestämmelsen är tillämplig när en person blir åtalad i ett annat land än där han är medborgare eller har hemvist. Identiska bestämmelser finns i artikel II andra stycket i Brysselkonventionens protokoll och i artikel II andra stycket i Protokoll Nr 1 till . Bestämmelsens närmare innebörd har behandlats när vägransgrunden gjordes obligatorisk vid införlivandet av Bryssel- och Luganokonventionerna (prop. 1991/92:128 s. 222 och prop. 1997/98:102, s. 28 och 46). Genom bestämmelsen görs vägransgrunden enligt nämnda artiklar obligatorisk. Detta överensstämmer i sak med vad som gäller enligt 3 § lagen om och 4 § lagen om Bryssel- konventionen. Ett antal villkor skall vara uppfyllda för att bestämmelsen skall bli tillämplig. Det skall vara fråga om ett avgörande som har meddelats i en annan stat, inom ramen för ett brottmål avseende ett icke uppsåtligt brott och som rör ett civilrättsligt anspråk. Vidare skall avgörandet ha meddelats mot någon som inte är medborgare eller har hemvist i domstolsstaten och som har kallats att inställa sig personligen men inte efterkommit den föreskriften. En annan förutsättning är att svaranden inte har haft tillfälle att svara i målet. Utformningen av bestämmelsen när det gäller sistnämnda villkor ansluter sig till den svenska lydelsen av konventions- och förordningstexterna. I de tidigare lagstiftningsärendena har angetts att med uttrycket inte Prop. 2001/02:146 haft tillfälle att svara i målet närmast avses att svaranden inte har kunnat ta till vara sina intressen genom att företrädas av ombud (se prop. 1991/92:128 s. 222 och prop. 1997/98:102, s. 28, jfr även rapport av Jenard till den ursprungliga Brysselkonventionen [, C 59] s. 63). Jämför också den engelska språkversionen av artikel 61 i I- förordningen without the person concerned having had the opportunity to arrange for his defence och den franska versionen sans que la personne en cause ait eu la possibilité de se défendre. Bakgrunden till bestämmelsen är att det i vissa rättsordningar inte är möjligt för svaranden att låta sig företrädas av ombud när personlig inställelse har föreskrivits (jfr första meningen i artikel 61 i I-förordningen och motsvarande bestämmelse i protokollen till Bryssel- och Lugano- konventionerna). Bestämmelserna om exekvaturförfarandet i konventionerna och I-förordningen ger möjlighet till en prövning i tre led. Exekvatur- prövningen inleds med att en sökande ansöker till om att ett utländskt avgörande skall förklaras vara verkställbart i . Förfarandet kan även användas av den som vill få fastställt att ett utländskt avgörande skall erkännas (artikel 26.2 i konventionerna och artikel 33.2 i I-förordningen). Den inledande prövningen regleras av artiklarna 3234 i konventionerna och artiklarna 3941 i I- förordningen. Vid denna prövning skall motparten inte beredas tillfälle att yttra sig över ansökan. Bestämmelserna i konventionerna och I-förordningen om prövningen av vägransgrunder och om vilka handlingar som skall ges in till domstolen gäller utan hänvisning i lagen (se avsnitt 6.3). En förutsättning för att ansökan skall bifallas är att det utländska avgörandet är verkställbart i ursprungsstaten. Det krävs dock inte att det utländska avgörandet har vunnit laga kraft. Om ansökan bifalls har sökanden rätt till säkerhetsåtgärder (se 8 §). Paragrafen innehåller en kompletterande regel om förfarandet i vid den inledande prövningen. Av bestämmelsen framgår att vid den inledande prövningen skall bestå av en lagfaren domare. Det innebär att hovrätten i detta skede inte får avgöra målet i kollegial sammansättning. I övrigt finns det inga bestämmelser om förfarandet vid den inledande prövningen (jfr prop. 1991/92:128 s. 141). Bestämmelsen överensstämmer i sak med vad som gäller enligt 5 § första stycket lagen om Brysselkonventionen och 4 § lagen om . Den har utformats i enlighet med Lagrådets förslag med den skillnaden att uttrycket lagfaren domare valts i stället för lagfaren ledamot. Det valda uttrycket överensstämmer med den lokution som regelmässigt används i bestämmelser om domstols sammansättning. Beslutet från den inledande prövningen kan överklagas till . I detta andra skede gäller vanliga regler om hovrättens sammansättning. Paragrafen innehåller kompletterande regler om prövningen av ansökan om ändring av beslut som har meddelats vid den inledande prövningen. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag och överensstämmer i sak med vad som gäller enligt 5 § andra och tredje stycket lagen om Brysselkonventionen och 4 § lagen om Lugano- konventionen. I paragrafen används, liksom i övriga kompletterande bestämmelser, termen beslut för att beteckna resultaten av domstolarnas prövning i exekvaturförfarandet. Första stycket hänvisar till bestämmelserna i om överklagande av tingsrättens beslut. Det är närmast bestämmelserna i 52 kap. som kommer i fråga, t.ex. reglerna om komplette- ring av överklagandet i 6 § och muntligt förhör i 11 §. bestämmelser om rättegången i allmänhet är också tillämpliga på förfarandet i den mån de passar in på detta. I bestämmelsen har markerats att bestämmelserna i inte gäller om annat följer av tillämpliga gemenskapsrättsakter och internationella instrument. Bestäm- melser om prövningen i det andra skedet finns i artiklarna 36, 37.1 och 40 i konventionerna och i artikel 43 i I-förordningen. Andra stycket innehåller en bestämmelse om tiden för den som har gjort ansökan enligt 4 § att överklaga beslutet från den inledande prövningen. Fristen är från den dag då beslutet meddelades. Konventionerna och I-förordningen innehåller ingen uttrycklig reglering av tidsfristen för den som har ansökt om verkställighet att överklaga beslut. Införandet av en sådan tidsfrist för överklagande står inte i strid med I-förordningen (jfr motsvarande slutsats för II-förordningen; prop. 2000/01:98 s. 38 ff.). Enligt konventionerna och I-förordningen skall den som har ansökt om att ett utländskt avgörande skall erkännas eller förklaras vara verkställbart underrättas om beslutet från den inledande prövningen på det sätt som föreskrivs enligt lagen i den medlemsstat där verkställighet begärs. Detta innebär, enligt 17 kap. 9 § sjunde stycket att en skriftlig underrättelse skall skickas till sökanden. Något krav på delgivning av sökanden finns inte. Rätten för motparten att överklaga beslut som har meddelats vid den inledande prövningen regleras uttömmande av konventionerna och I-förordningen. Motparten kan ansöka om ändring inom en månad från delgivningen av beslutet. Fristen utsträcks från delgivningen om motparten har hemvist i annan konventions- eller medlemsstat än den där beslutet meddelades. Fristen för motparter med hemvist i främmande stat, dvs. inte konventions- eller medlemsstat, upp- går alltså till en månad. När motparten överklagar ett beslut om bifall till ansökan om exekvatur kan det bli aktuellt för domstolarna att tillämpa bestäm- melserna i konventionerna och I-förordningen om vilande- förklaring och om ställande av säkerhet (se avsnitt 5.3.2, 5.3.3 och 6.4). Bestämmelserna i innebär att en ansökan om ändring av beslutet från den inledande prövningen skall ges in till , som prövar om den har kommit i rätt tid. Detta gäller oavsett vilken av Prop. 2001/02:146 parterna det är som klagar. Beslut om avvisning av en för sent inkommen inlaga skall fattas av hovrätten i vanlig sammansättning. Vid laga förfall har klaganden möjlighet att få fristen förlängd enligt bestämmelserna i 58 kap. om återställande av försutten tid. En sådan ansökan skall enligt 58 kap. 12 § göras hos . Fristen för motparten får dock inte förlängas på grund av långt avstånd (artikel 36 i konventionerna och artikel 43.5 i I- förordningen). Av tredje stycket framgår att en domare som har gjort den inledande prövningen enligt 4 § inte får delta i prövningen i det andra skedet av exekvaturförfarandet. Detta gäller både när ansökan har bifallits och när den har avslagits. Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag och skiljer sig från motsvarande bestämmelser som gällde enligt konventionslagarna. Genom den nya lydelsen anges uttryckligen att den domare som har prövat ansökan i det första skedet automatiskt är förhindrad från att delta i prövningen i det andra skedet. Bestämmelserna om jäv i 4 kap. 15 § behöver således inte tillämpas beträffande frågan om den domarens deltagande i prövningen i det andra skedet. Enligt konventionerna och I-förordningen är sista instans vid exekvaturprövningen. I paragrafen finns bestämmelser om förfarandet i detta tredje skede. Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, överensstämmer i sak med vad som gäller enligt 6 § lagen om Brysselkonventionen och 4 § lagen om . Första meningen hänvisar till bestämmelser om överklagande av hovrättens beslut. I bestämmelsen har markerats att bestämmelserna i endast gäller om inte annat följer av tillämpliga gemenskapsrättsakter och internationella instrument. Bestäm- melser om prövningen i det tredje skedet finns i artikel 37.2 och 41 i konventionerna och i artikel 44 i I-förordningen. Paragrafen innehåller inga särregler om den tid inom vilken ett överklagande skall ges in. Några sådana bestämmelser finns inte heller i konventionerna eller I-förordningen. Av detta följer att reglerna i 56 kap. 1 § blir tillämpliga. De innebär att ett över- klagande skall ges in till hovrätten från den dag då beslutet meddelades. I andra meningen anges att prövningstillstånd krävs vid överklagande. Verkställighet kan ske av alla slags avgöranden som faller inom konventionernas eller I-förordningens sakliga tillämpnings- område, oavsett avgörandets rubricering och parternas hemvist och nationalitet. Detta innebär att även beslut om säkerhetsåtgärder och andra interimistiska beslut som har meddelats med stöd av konventionerna eller I-förordningen omfattas av bestämmelsen. Paragrafen ger besked om vilka bestämmelser som skall tillämpas på verkställighetsstadiet, sedan det enligt reglerna i gemenskapsrättsakterna och de internationella instrumenten jämte reglerna i denna lag har fastställts att verkställighet av ett utländskt avgörande får äga rum här i landet. Paragrafen överensstämmer i sak med vad som gäller enligt 7 § lagen om Brysselkonventionen och 4 § lagen om . Första stycket handlar om fall då sökanden medgivits verkställighet av det utländska avgörandet (se avsnitt 5.3.3 och 6.4). Rätten till verkställighetsåtgärder är dock begränsad till säkerhetsåtgärder fram till dess att fristen för att söka ändring har löpt ut och intill dess att ansökan har bifallits efter överklagande (jfr 8 §). Det utländska avgörandet skall verkställas på samma sätt som en svensk lagakraftägande dom. Detta gäller alltså även om det utländska avgörandet inte har vunnit laga kraft (om möjligheten till vilandeförklaring, se avsnitt 6.4). Bestämmelsen omfattar också olika interimistiska beslut, t.ex. interimistiska beslut om underhållsbidrag, om beslutet får verkställas i ursprungsstaten. Verk- ställighet av säkerhetsåtgärder behandlas nedan vid andra stycket. Bestämmelsen i första stycket innebär att utsökningsbalkens regler fullt ut blir tillämpliga när det gäller verkställigheten som sådan. Det innebär bl.a. att sökanden måste ansöka om verkställighetsåtgärder hos kronofogdemyndigheten. Verkställighet är alltså inte en automatisk följd av ett bifallande exekvaturbeslut. Sökanden kan ju t.ex. vilja försöka förmå motparten att frivilligt göra rätt för sig. Motparten kan i sin tur tänkas vilja betala frivilligt för att undvika ytterligare kostnader, sedan han konstaterat att exekvaturprövningen utfallit till hans nackdel. I bestämmelsen har markerats att reglerna i utsökningsbalken endast gäller om inte annat följer av tillämpliga gemenskapsrättsakter eller internationella instrument (se även avsnitt 5.3.3). I andra stycket regleras situationen när det utländska avgörandet som sådant är ett förordnande om säkerhetsåtgärd. Verkställighet av interimistiska beslut har behandlats ovan vid första stycket. Med uttrycket säkerhetsåtgärd avses i första hand sådana åtgärder som kan jämställas med åtgärder enligt 15 kap. , dvs. kvarstad, återställande av rubbad besittning och olika andra åtgärder för att säkerställa sökandens rätt. Den utländska säkerhetsåtgärden skall verkställas enligt utsökningsbalkens bestämmelser om verkställighet av beslut om kvarstad m.m. Dessa bestämmelser finns i 16 kap. 1016 §§ utsökningsbalken. Paragrafen ger närmare besked om innebörden av de säkerhetsåtgärder som får vidtas när en ansökan om att ett utländskt avgörande skall förklaras vara verkställbart har bifallits vid det förfarande som avses i 4 §. Rätten till verkställighetsåtgärder är begränsad till säkerhetsåtgärder fram till dess att fristen för att söka ändring har löpt ut och intill dess att ansökan har bifallits efter överklagande. Rätten till säkerhetsåtgärder regleras av artikel 39 i Lugano- och Bryssel- konventionen och av artikel 47 i I-förordningen och följer direkt av hovrättens bifall till ansökan i det första skedet. Sökanden skall alltså Prop. 2001/02:146 inte behöva utverka ett särskilt tillstånd till säkerhetsåtgärder i detta fall. Paragrafen överensstämmer i sak med vad som gäller enligt 8 § lagen om Brysselkonventionen och 4 § lagen om . Av bestämmelsen framgår att de säkerhetsåtgärder som står till buds är de som regleras i 15 kap. , dvs. framför allt kvarstad. Även om rätten till säkerhetsåtgärder är en automatisk följd av hovrättens beslut krävs det en ansökan till kronofogdemyndigheten för att denna skall verkställa säkerhetsåtgärder. Ansökan behandlas sedan som en begäran om verkställighet av ett svenskt domstolsbeslut om säkerhetsåt- gärd i enlighet med bestämmelserna i 16 kap. 1016 §§ utsöknings- balken. I avsnitt 5.3.3 och 6.4 har behandlats rätten till interimistiska åtgärder innan ansökan har bifallits. 10.2Lagförslag rörande lagarna om Bryssel- och Luganokonventionerna Lagen (1992:794) om domstols internationella behörighet och om verkställighet av utländska domar enligt och lagen (1998:358) om domstols internationella behörighet och om verkställighet av utländska domar enligt Brysselkonventionen har fått nya rubriker. Skälen för ändringen redovisas i avsnitt 6.1. Bestämmelsen i lagarna om inkorporering av konventionerna m.m. och om förhållandet mellan konventionerna har lämnats i sak oförändrade (1 och 2 §§). Bestämmelsen om att vissa civilrättsliga anspråk inte skall erkännas eller verkställas här och om s.k. reservforum har upphävts (3 och 5 §§ lagen om respektive 4 och 3 §§ i lagen om Brysselkonventionen). Detsamma gäller bestämmelserna om handlägg- ningen av frågor om verkställighet (4 § lagen om och 58 §§ lagen om Brysselkonventionen). Motsvarande bestämmelser har förts in i den föreslagna lagen med kompletterande bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av vissa utländska avgöranden. I lagarna om Bryssel- och Luganokonventionerna har det införts hänvisningar till den nya lagen. Ändringarna innebär inte någon förändring i sak i förhållande till vad som gällde tidigare (se även avsnitt 6.16.4). Sjömanslagen (1973:282), lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område, lagen (1983:368) om erkännande och verkställighet av österrikiska domar på privaträttens område, lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning och sjölagen (1994:1009) kompletteras med hänvisningar till de gemenskapsrättsakter och internationella instrument som den nya I sistnämnda två lagar införs en hänvisning även till den nya lagen, eftersom regleringen av domsrätt i denna kan få betydelse för tillämpningen av dessa två lagar. Hänvisningarna ersätter tidigare hänvisningar till lagarna om Bryssel- och Luganokonventionerna. Redaktionella ändringar görs i lagen (1932:540) om erkännande och verkställighet av dom som har meddelats i , , och , i lagen (1936:79) om erkännande och verkställighet av dom som meddelats i och i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning (se även avsnitt 6.5). Slutligen görs vissa ändringar av redaktionell natur i lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område (se närmare i avsnitt 7). Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 61 c och artikel 67.1 i detta, med beaktande av kommissionens förslag1, med beaktande av yttrande2, med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande3, och av följande skäl: (1)Gemenskapen har som mål att bevara och utveckla ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, där den fria rörligheten för personer säkerställs. För att gradvis kunna upprätta detta område bör gemenskapen bland annat besluta om åtgärder som rör civilrättsligt samarbete och som är nödvändiga för att den inre marknaden skall fungera väl. (2)Vissa olikheter i medlemsstaternas bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande av domar hindrar den inre marknaden från att fungera väl. Det är därför nödvändigt att införa bestämmelser som gör reglerna om behörighetskonflikter på privaträttens område mer enhetliga och som förenklar formaliteterna, så att domar från de medlemsstater som är bundna av denna förordning kan erkännas och verkställas enkelt och snabbt. (3)Denna fråga hör hemma inom det civilrättsliga samarbetet enligt artikel 65 i fördraget. (4)I överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen som de kommer till uttryck i artikel 5 i fördraget, kan målen för denna förordning inte i tillräcklig utsträckning uppnås av medlemsstaterna och kan därför bättre uppnås på gemenskapsnivå. Denna förordning begränsas till 1EGT C 376, 28.12.1999, s. 1. 2Yttrandet avgivet (ej offentliggjort i EGT). 3 EGT C 117, 26.4.2000, s. 6. det minsta som krävs för att dessa mål skall kunna uppnås och går inte utöver vad som är nödvändigt för detta ändamål. (5)ingick medlemsstaterna, inom ramen för artikel 293 fjärde strecksatsen i fördraget, Bryssel- konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, senare ändrad genom konventioner om nya medlemsstaters anslutning till denna konvention4 (nedan kallad Brysselkonventionen). ingick medlemsstaterna och Efta-staterna om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, som är en parallellkonvention till Brysselkonvention. En revidering av konventionerna har företagits, och rådet har nått enighet om innehållet i den reviderade versionen. Kontinuiteten i revideringsarbetet bör inte brytas. (6)För att kunna uppnå målet fri rörlighet för domar på privaträttens område är det nödvändigt och lämpligt att reglerna om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar fastställs i en gemenskapsrättsakt som är bindande och direkt tillämplig. (7)Tillämpningsområdet för denna förordning måste täcka de väsentliga delarna av privaträtten utom vissa väl definierade delar. (8)De tvister som omfattas av denna förordning måste ha territoriell anknytning till de medlemsstater som är bundna av förordningen. Gemensamma behörighetsregler bör därför i princip tillämpas när svaranden har hemvist i någon av dessa medlemsstater. (9)Svarande som inte har hemvist i en medlemsstat omfattas i allmänhet av nationella behörighetsregler som gäller i den medlemsstat där talan väcks, och svarande som har hemvist i en medlemsstat som inte är bunden av denna förordning måste även i fortsättningen omfattas av Brysselkonventionen. (10)För att trygga fri rörlighet för domar bör domar som meddelats i en medlemsstat som är bunden av denna förordning erkännas och verkställas i en annan medlemsstat som är bunden av denna förordning, även om gäldenären har hemvist i tredje land. 4 EGT L 299, 31.12.1972, s. 32. EGT L 304, 30.10.1978, s. 1. EGT L 388, 31.12.1982, s. 1. EGT L 285, 3.10.1989, s. 1. EGT C 15, , s. 1. Se konsoliderad version i EGT C 27, 26.1.1998, s. 1. (11)Behörighetsbestämmelserna måste uppfylla kravet på Prop. 2001/02:146 förutsebarhet och bygga på den allmänna principen om Bilaga 1 svarandens hemvist, och det måste alltid kunna gå att bestämma vilken domstol som är behörig utifrån denna princip, utom i vissa bestämda fall när tvistens art eller hänsynen till partsautonomin gör det berättigat att använda någon annan anknytning.