prop · GP03136 · 2002-03-13 00:00:00 — Regeringens proposition 2001/02:136 Redovisningen av fastigheter i Regeringen överlämnar denna proposition till . I propositionen lämnas förslag till en särskild lag som reglerar vissa frågor om lagfart för fastigheter som tillhör och dess organisatoriska delar. Syftet med förslaget är att göra det möjligt för kyrkan att på ett enkelt sätt få lagfart på sin fasta egendom samt att åstad- komma en mera fullständig redovisning i fastighetsregistrets inskriv- ningsdel. Om fast egendom genom statkyrkareformen har övergått till eller till någon av dess organisatoriska delar, skall enligt förslaget den nya ägaren kunna få lagfart trots att det inte finns någon fånges- handling och även om den föregående ägaren inte har lagfart. Enligt förslaget skall också de särskilda rättssubjekt som äger s.k. prästlönefastigheter kunna få lagfart på dessa fastigheter. Liknande bestämmelser föreslås för det särskilda rättssubjektet . De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft . Förslag till riksdagsbeslut ................................................................. Förslag till lag om lagfart i vissa fall för m.m........ Ärendet och dess beredning.............................................................. Överväganden och förslag ................................................................ Ikraftträdande och kostnader .......................................................... Förteckning över remissinstanser ......................................... Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde ........... Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till lag om lagfart i vissa fall för m.m. Förslag till lag om lagfart i vissa fall för Härigenom föreskrivs följande. 1 § I fråga om lagfart för förvärv av fast egendom som eller en församling eller en kyrklig samfällighet inom har gjort enligt 9 § första stycket lagen (1998:1592) om införande av lagen (1998:1591) om gäller följande. 1.Bestämmelserna i 20 kap. 1, 2, 6 och 7 §§ jordabalken samt bestämmelsen om ingivande av fångeshandling i 20 kap. 5 § första stycket samma balk skall inte tillämpas. 2.Den till vilken äganderätten har övergått skall ansöka om lagfart före utgången av . 3.Ansökan skall avslås, om sökanden inte förmår styrka sin äganderätt till egendomen. 4.Ansökan skall förklaras vilande, om den avser visst område av en fastighet och sökanden inte har lagfart på återstoden av fastigheten. 2 § De särskilda rättssubjekt som vid ingången av ägde sådan fast egendom som avses i 9 § tredje stycket och 10 § första stycket lagen (1998:1592) om införande av lagen (1998:1591) om kan beviljas lagfart på egendomen även om det förvärv på vilket äganderätten grundas inte kan anges. Vad som sägs i 1 § gäller även för lagfart på egendom som avses i första stycket. 3 § Bestämmelserna i 1 och 2 §§ tillämpas inte om lagfart på egendomen har beviljats efter utgången av . 4 § Den vars rätt berörs skall ges tillfälle att yttra sig i ett ärende som avses i 1 eller 2 §. Om det behövs skall yttrande inhämtas från Kammar- kollegiet. beslut i ett ärende som avses i 1 eller 2 § får överklagas, förutom av den som sägs i 19 kap. 32 § första stycket jordabalken, av Kammarkollegiet. Denna lag träder i kraft . Ärendet och dess beredning fattade ett principbeslut om ändrade relationer mellan staten och (se prop. 1995/96:80, bet. 1995/96:KU12, rskr. 1995/96:84). Med utgångspunkt från principbeslutet antog riks- dagen en särskild lag, lagen (1998:1592) om införande av lagen (1998:1591) om , som reglerade egendomsfrågorna med anledning av relationsändringen. Lagen innebar bl.a. att äganderätten till ett betydande antal fastigheter överfördes till eller dess organisatoriska delar. Enligt jordabalken kan emellertid lagfart beviljas enbart om det finns en fångeshandling och enbart om fångesmannen har lagfart. Detta har medfört att och dess organisatoriska delar inte har kunnat få lagfart på de förvärv som de har gjort genom lagstiftning. , , och Egendomsnämndernas samarbetsorgan har i skrivelser till regeringen framfört önskemål om lagändring som gör det möjligt för och dess enheter att beviljas lagfart (dnr Ju 2000/6198, 2001/4103, 2001/4620 och 2001/5556). Inom Justitiedeparte- mentet har därför upprättats promemorian Redovisningen av fastigheter i fastighetsregistrets inskrivningsdel (dnr Ju 1986/2422). Promemorians lagförslag finns i bilaga 1. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remiss- instanserna finns i bilaga 2. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i (dnr Ju 1986/2422). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. I förhållande till lagrådsremissen har mindre ändringar av redaktionell art gjorts i lagtexten. Relationsändringen mellan staten och fattade ett principbeslut om ändrade relationer mellan staten och (se prop. 1995/96:80, bet. 1995/96:KU12, 1995/96:84). Med utgångspunkt från principbeslutet antog riks- dagen en särskild lag, lagen (1998:1592) om införande av lagen (1998:1591) om (i det följande betecknad införande- lagen, se även prop. 1997/98:116, bet. 1997/98:KU20 och 1998/99:KU5 1997/98:284 och 1998/99:3), som reglerade vissa egendoms- frågor med anledning av relationsändringen. Införandelagen trädde i kraft I införandelagen regleras bl.a. äganderätten till sådan egendom som tidigare hade benämnts specialreglerad kyrklig egendom. gori av egendom har hänförts bl.a. äldre kyrkor och domkyrkor (kyrkor som hade uppförts på landet och i stad), församlingskyrkas och domkyrkas fastigheter (fastigheter vars avkastning var avsedd för en församlingskyrkas eller domkyrkas behov), kyrko- fondsfastigheter (fastigheter vars avkastning skulle tillföras kyrkofonden) samt präst- och biskopsgårdar. Denna egendom hade ursprungligen huvudsakligen stiftelsekaraktär. Genom införandelagen överfördes äganderätten till egendomen till eller dess organi- satoriska delar (församlingar eller kyrkliga samfälligheter). De kyrkliga enheterna fick egendomen med full äganderätt eller med en äganderätt som var inskränkt vad gäller det ändamål som egendomen får användas för (se närmare prop. 1997/98:116 s. 79107). Egendomens tidigare stiftelsekaraktär upphörde . I de fall egendomen hade utgjort kronoanslag avstod staten från sin formella äganderätt. Med kronoanslag avses markområden som kronan upplät till kyrkan för att säkra den kyrkliga verksamheten (se prop. 1997/98:116 s. 94 f.). Enligt 9 § första stycket införandelagen gäller bl.a. att N äldre kyrkor och domkyrkor samt församlingskyrkas eller dom- kyrkas fastigheter skall ägas av den församling där kyrkan är belägen, N kyrkofondsfastigheter skall ägas av , N prästgårdar skall ägas av den kyrkliga samfällighet eller, om en sådan inte finns, den församling där egendomen är belägen, N biskopsgårdar om det inte är fråga om en tjänstebostad som hyrs enligt ett särskilt avtal skall ägas av . Med prästlönefastigheter avses fastigheter eller tomträtter vars avkast- ning har varit avsedd för avlöning åt en kyrkoherde eller komminister i ett visst eller vissa pastorat. Egendomen hade stiftelsekaraktär. Enligt införandelagen skall prästlönefastigheterna förvaltas såsom självständiga förmögenheter av och utgöra särskilda rättssubjekt av stiftelseliknande slag (se 10 § första stycket införandelagen, även 9 § lagen om ). Denna ordning innebar alltså för det stora flertalet prästlönefastigheter inte någon principiell förändring vad gäller äganderätten till egendomen. Staten avstod dock i förekommande fall från de delar av egendomen som hade utgjort kronoanslag. Slutligen innehåller införandelagen en särskild bestämmelse om fastighetsinnehav. Denna innebär att har bibehållits som en självständig förmögenhet och som ett eget stiftelse- liknande rättssubjekt. med fastigheter omfattas alltså inte av de äganderättsöverföringar som annars har genomförts för domkyrkor och deras fastigheter. Däremot föreskrivs att och dess fastigheter skall förvaltas av (se 9 § tredje stycket införandelagen). Den som har förvärvat fast egendom med äganderätt är i de flesta fall skyldig att söka inskrivning av förvärvet (lagfart) i fastighetsregistrets inskrivningsdel. Lagfart skall normalt sökas efter det att den handling som förvärvet grundas på (fångeshandlingen) upprätta- des (se 20 kap. 1 och 2 §§ jordabalken). Även om lagfart främst är en formell registrering av förvärvet för den Prop. 2001/02:136 med sig betydelsefulla rättsverkningar för innehavaren. lagfart utgör normalt en förutsättning för att fastighetsägaren skall kunna ta ut inteckningar i fastigheten. Vid s.k. tvesalu (dubbelöverlåtelse) är utgångspunkten att det förvärv för vilket inskrivning söks först har företräde. Också i andra fall, när flera personer gör konkurrerande anspråk på fastigheten, blir lagfarten av betydelse (se 17 kap. jordabalken). En lagfart kan dessutom ligga till grund för ett godtrosförvärv av fastigheten. Om överlåtaren inte är rätt ägare men har lagfart vid överlåtelsen, kan nämligen en förvärvare göra ett godtrosförvärv (se 18 kap. jordabalken). Reglerna om lagfart bygger på att varje förvärvare skall kunna styrka sitt förvärv genom att ge in sin fångeshandling till inskrivningsmyndig- heten. Förvärvet skall ha skett från den som dittills har haft lagfart på fastigheten. Om överlåtaren inte har lagfart, skall lagfartsansökan förklaras vilande (vilande lagfart, se 20 kap. 7 § 2 jordabalken). Förvärvaren kan dock läka bristen genom att söka lagfart även på överlåtarens förvärv (se 20 kap. 4 § första stycket). Om förvärvaren inte kan styrka sin åtkomst med en fångeshandling, kan lagfart som huvudregel inte beviljas (se 20 kap. 6 § 1). Har en förvärvshandling upprättats men kan denna inte företes eller är den bristfällig, kan dock hindret mot lagfart undanröjas om ägarförhållandena till fastigheten kan utredas vid ett lagfartssammanträde (se 20 kap. 10 13 §§). Lagen anger också ett antal andra fall då en lagfartsansökan inte kan beviljas utan skall avslås eller förklaras vilande (se 20 kap. 6 och 7 §§). Särskilda regler för äldre förvärv För en del fastigheter saknas uppgifter om lagfart. Det gäller en del fastigheter som har förvärvats , innan det ännu fanns något generellt krav på lagfart. Bristen på lagfart ger upphov till problem när fastigheten överlåts. Förvärvaren måste då söka lagfart även på över- låtarens förvärv. Detta kompliceras av att det inte är känt hur fastigheten kom i överlåtarens hand; ofta rör det sig om fastigheter som har ägts av staten eller kyrkan . finns bestämmelser som syftar till att avhjälpa en del av de olägenheter som det inskrivningsrättsliga kravet på lagfart kan med- föra i dessa fall. Bestämmelserna tar sikte på äldre förvärv för vilka det inte har funnits någon skyldighet att söka lagfart. Innehavaren saknar då ofta lagfart. Överlåter han fastigheten vidare, skall han dock vid bedömningen av om den nye förvärvaren kan beviljas lagfart likväl anses ha lagfart, om hans äganderätt styrks (se 60 a § lagen [1970:995] om införande av jordabalken). Om innehavaren styrker sin äganderätt, kan han också beviljas inteckning i fastigheten, trots att han saknar lagfart. Han kan däremot inte få lagfart beviljad för egen del. Det finns också möjlighet att i särskild ordning få äganderättsför- hållandena klarlagda vid en förrättning som lantmäterimyndigheten Bestämmelser om detta finns i lagen (1971:1037) om ägande- rättsutredning och legalisering. Äganderättsutredning enligt denna lag får ske bl.a. beträffande en enstaka fastighet, om den som gör anspråk på fastigheten inte kan få lagfart på grund av oklarhet om eller brist i föregående ägares åtkomst (se 1 § nämnda lag). ställningstagande kan sedan ligga till grund för lagfart (se 9 och 29 32 §§). Behovet av en lagändring Totalt har omkring 7 700 fastigheter berörts av relationsförändringen mellan staten och . En mycket stor del av dem, omkring 6 000, saknar uppgift om lagfart. Av dessa icke lagfarna fastigheter utgör omkring 3 200 sådana fastigheter där äganderätten har övergått till , en viss församlig eller en viss kyrklig samfällighet. Omkring 2 800 fastigheter utgörs av icke lagfarna prästlönefastigheter. Bland prästlönefastigheterna finns det därutöver omkring 400 fastigheter som visserligen är lagfarna men där uppgiften om lagfaren ägare är mer eller mindre missvisande. Det förekommer nämligen att sådana fastig- heter är lagfarna såsom om de tillhörde kronan, staten eller ett visst Jordabalkens bestämmelser om att lagfart kan beviljas enbart om det finns en fångeshandling och enbart om fångesmannen har lagfart har medfört att och dess olika enheter inte har kunnat beviljas lagfart på de förvärv som de har gjort genom 1999 års Från har det framförts önskemål om lagändringar som gör att lagfart kan beviljas såväl för den egendom där äganderätten har övergått till kyrkan som för den egendom som utgörs av När det gäller prästlönefastigheter som redan är lagfarna har det dessutom efterlysts lagstiftning som gör det möjligt att rätta oriktiga eller missvisande lagfartsuppgifter. Regeringens förslag: Frågor om lagfart för och dess organisatoriska delar med anledning av statkyrkareformen regleras i en Om äganderätten till fast egendom har övergått till eller någon av dess organisatoriska delar enligt 9 § första stycket lagen om införande av lagen (1998:1591) om , skall den nya ägaren, om denne kan styrka sin äganderätt, kunna få lagfart på förvärvet trots att det inte finns någon fångeshandling och även om den föregående ägaren inte har lagfart. Under motsvarande förutsättningar skall också det särskilda rätts- subjekt som äger en prästlönefastighet kunna få lagfart på sin egendom. Liknande bestämmelser införs för fast egendom som innehas av Lunds Prop. 2001/02:136 domkyrka. Den nya lagen skall träda i kraft . Lagfart skall sökas därefter. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I promemorian har dock inte föreslagits att lagfart skall beviljas på prästlönefastigheter eller fastigheter som tillhör utan att innehav av dessa fastigheter skall skrivas in på särskilt sätt. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig har tillstyrkt förslaget om att det införs en särskild lag som reglerar frågor om lagfart för fastigheter som tillhör och dess organisa- toriska delar. Inskrivningsmyndigheterna i , , Hässle- holm, , och samt och har dock invänt mot förslaget om att det skall införas särskilda inskrivningsregler för prästlönefastigheter och fastigheter som tillhör . De har förordat att ägarna av dessa fastigheter skall kunna beviljas lagfart på egendomen. Skälen för regeringens förslag Den principiella innebörden av den relationsändring mellan staten och kyrkan som ägde rum /2000 var att trossamfundet och dess organisatoriska delar (församlingar, kyrkliga samfälligheter och stift) skall utgöra självständiga rättssubjekt som inte intar någon egentlig särställning i förhållande till andra associationer. har alltså i princip fått samma rättigheter och skyldig- heter som andra enskilda rättssubjekt. Enligt vår mening är det mot denna bakgrund naturligt att och dess organisatoriska delar skall kunna få lagfart på de förvärv som de gjorde i samband med statkyrkareformen. För detta talar även det allmänna intresset av att alla ägandeförhållandena till fast egendom blir redovisade i fastighetsregistrets inskrivningsdel liksom lagfartens betydelse för fastighetsägaren, eller någon av dess organisatoriska delar. Det är också naturligt att ägarna till de övriga fastigheter som berördes av statkyrkareformen redovisas i fastighets- registrets inskrivningsdel. Vad bör gälla beträffande den egendom som övergått till eller dess organisatoriska delar? En förutsättning för att lagfart skall kunna beviljas är att det har upprättats en fångeshandling och att denna företes i lagfartsärendet (se 20 kap. 6 § 1). En annan förutsättning är att överlåtaren har lagfart (se 20 kap. 7 § 2). De förvärv som och dess organisatoriska delar gjorde i samband med statkyrkareformen grundades på en särskild bestämmelse i en författning. delar kan sålunda inte uppvisa någon fångeshandling som kan ligga till grund för ett lagfartsbeslut. Till detta kommer att den tidigare ägaren av egendomen vanligen ett äldre stiftelseliknande rättssubjekt sällan har lagfart. Lagfartsproblemen kan visserligen i viss mån lösas genom ett förfarande enligt lagen om äganderättsutredning och legalisering. Att tillämpa detta på de drygt 3 000 fastigheter som avses skulle emeller- tid medföra mycket betydande kostnader och en avsevärd arbets- belastning för myndigheterna. Vi anser mot denna bakgrund att det bör införas särskilda regler som gör det möjligt för och dess organisatoriska delar att på ett enklare sätt än annars få lagfart på de förvärv som de har gjort enligt 9 § införandelagen. Dessa regler bör utformas så att lagfartsfrågan kan prövas av inskrivningsmyndigheten inom ramen för samma inskrivningsförfarande som tillämpas i andra lagfartsärenden. För de aktuella fastigheterna bör sålunda gälla att eller den organisatoriska del inom kyrkan till vilken äganderätten till egen- domen har övergått skall ha rätt att få lagfart trots att den föregående ägaren inte har lagfart. Ett krav på att lagfart först skall beviljas för den tidigare ägaren fyller inget självständigt syfte, så länge det i lagfarts- ärendet ändå kan slås fast att den aktuella fastigheten genom införande- lagen har övergått till ett visst rättssubjekt. Till detta kommer att det ofta torde vara svårt eller rentav omöjligt att precisera det förvärv som den tidigare ägaren stöder sig på och att det ibland även kan vara svårt att precisera vilket rättssubjekt som äganderätten har tillkommit. Vidare bör jordabalkens krav på att fångeshandlingen skall ges in inte gälla för de aktuella förvärven. Ett sådant krav går inte att uppfylla i dessa fall. Förvärven grundar sig ju direkt på lagbestämmelser. De nya reglerna bör därför utformas så att bristen på fångeshandling inte utgör något hinder mot lagfart. De övriga villkor som jordabalken uppställer för att lagfart skall kunna beviljas (se 20 kap. 6 och 7 §§ jordabalken) tar sikte på särskilda slag av fång eller särskilda situationer och aktualiseras inte i fråga om sådana förvärv som har skett genom införandelagen. Dessa villkor kan därför i dessa fall ersättas av ett allmänt krav på att äganderätten till egendomen är klarlagd. För att det rättssubjekt som enligt införandelagen har förvärvat ägande- rätten till en viss fastighet skall få lagfart bör alltså inte krävas annat än att det är fråga om en fastighet vilken som en följd av införandelagens bestämmelser tillkommer sökanden med äganderätt. Hur det i inskrivningsärendet bör klarläggas att så är fallet kommer vi att behandla närmare i författningskommentaren. Redan här kan vi dock konstatera att en viktig beståndsdel i utredningen om äganderätten i de flesta fall bör vara de förteckningar över kyrklig jord som har förts av egendoms- nämnderna. Egendomsnämnderna var t.o.m. skyldiga att föra förteckningar över den kyrkliga jorden i stiftet. Dessa förteckningar upptog all den s.k. specialreglerade kyrkliga jorden med undantag för fastigheter på vilka kyrkor eller domkyrkor var belägna. I samband med statkyrkareformen upphörde nämndernas skyldighet att föra dessa förteckningar (se 4 § i den upphävda förordningen [1994:250] om förvaltningen av kyrklig jord m.m.). Förteckningarna finns emellertid bevarade och används alltjämt för att styrka äganderätten till jorden vid tillämpningen av 60 a § lagen (1970:995) om införande av jordabalken. Vad bör gälla för prästlönefastigheterna och ? När det gäller prästlönefastigheterna har det i införandelagen slagits fast vem som skall ha äganderätten till dem. Reglerna innebär frånsett de s.k. kronoanslagen i princip inte någon övergång av äganderätten. Enligt 20 kap. 1 § jordabalken utgör ett beslut om lagfart ett beslut om inskrivning av ett förvärv. Eftersom statkyrkareformen i dessa fall normalt inte har medfört någon äganderättsövergång och därmed inte heller något förvärv kan, såsom nuvarande bestämmelser är utformade, lagfart inte meddelas enbart på grund av statkyrkareformen. För att likväl åstadkomma en redovisning av prästlönefastigheterna i fastighets- registrets inskrivningsdel kan man tänka sig olika alternativ. Ett alternativ är att införa särskilda regler om inskrivning av äganderätten till fast egendom. Ett annat alternativ är att jämka något på det nuvarande lagfartsbegreppet så att lagfart kan beviljas för prästlönefastigheter, trots att det förvärv på vilket äganderätten grundas inte kan preciseras. I promemorian föreslogs särskilda inskrivningsregler för prästlöne- fastigheterna. Ett beslut om inskrivning enligt dessa regler skulle ha samma rättsverkningar som ett beslut om lagfart, t.ex. i fråga om före- trädesrätt vid sakrättsliga konflikter och rätt till inteckning m.m. Förslaget har den fördelen att väletablerade principer om vad lagfart innebär inte behöver åsidosättas. I likhet med åtskilliga remissinstanser anser vi dock att praktiska skäl talar mot förslaget. Som bl.a. Domstols- verket har framhållit skulle uppgifterna i registret kunna bli svåra att förstå för gemene man som inte kan förväntas känna till de särskilda regler som gäller för kyrkans fastigheter. Det gäller inte minst om det i ett enskilt fall skulle finnas dels en uppgift om lagfaren ägare, dels en uppgift enligt de särskilda inskrivningsreglerna.Vi anser därför att promemorians lösning inte bör väljas. Övervägande skäl talar i stället för att så långt möjligt tillämpa bestäm- melserna om lagfart även på prästlönefastigheterna. Också en sådan lösning är förenad med problem. Ett problem är att förvärvet på vilket nuvarande äganderättsförhållanden grundar sig regelmässigt är svårt att precisera, eftersom det ofta ligger långt tillbaka i tiden. Ett annat problem är att fångeshandlingar ofta saknas, ett tredje att det ibland inte heller går att få fram uppgifter om ägare i tidigare led. Enligt vår mening framstår det dock inte som nödvändigt att fordra vare sig någon precisering av förvärvet, någon uppgift om fångesmannen eller något företeende av fångeshandlingar, om det ändå på annat sätt står klart att fastigheten i fråga vid ingången av utgjorde en prästlönefastighet. Även i de nu aktuella fallen måste det givetvis krävas att det i inskriv- ningsärendet klarläggs att det finns grund för inskrivningsåtgärden. Utredningen måste alltså visa att egendomen utgör en prästlönefastighet. Också i dessa fall kan en viktig beståndsdel i utredningen bli de förteckningar över kyrklig jord som egendomsnämnderna har fört. För en del prästlönefastigheter finns det, som har nämnts, redan en uppgift om lagfaren ägare. Inte sällan är sådana uppgifter oriktiga eller missvisande. Det förekommer exempelvis att Kronan är antecknad som lagfaren ägare. Detta är givetvis otillfredsställande. Det har mot den bakgrunden ifrågasatts om det inte borde införas särskilda möjligheter att rätta eller på annat sätt ändra sådana lagfartsuppgifter. Vi anser dock att det också i dessa fall bör vara möjligt att besluta om en Prop. 2001/02:136 ny lagfart enligt de föreslagna reglerna. Kan det utredas att fastigheten är en prästlönefastighet, bör lagfart sålunda kunna beviljas utan hinder av en eventuell tidigare lagfartsuppgift. En annan sak är att förekomsten av en sådan lagfartsuppgift normalt medför att kravet på utredning om att fastigheten utgör en prästlönefastighet måste ställas särskilt högt. Vad som har sagts om prästlönefastigheter bör också gälla för den egendom som enligt 9 § tredje stycket införandelagen skall fortsätta att tillhöra det särskilda rättssubjektet . Hur skall prästlönefastigheter redovisas? En särskild fråga är vilka uppgifter som skall antecknas i fastighetsre- gistrets inskrivningsdel i samband med att lagfart beviljas på en präst- lönefastighet.