prop · GP0388 · 2002-02-13 00:00:00 — Lagtexten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I första stycket föreskrivs att regeringen, på Internationella brottmålsdomstolens begäran, får medge att den som har överlämnats till domstolen från får ställas till ansvar för annan gärning som har begåtts före överlämnandet än den som låg till grund för överlämnandet. Till skillnad från vad som gäller enligt utlämningslagen och nordiska utlämningsdagen innebär detta att specialitetsprincipen inte skall tillämpas i detta avseende. I andra stycket finns regler för den situationen att domstolen, sedan en person har överlämnats, finner att saken inte kan prövas på grund av en nationell lagföring i en annan stat och den staten begär att den misstänkte skall överföras dit från domstolen för lagföring. I ett sådant fall har den stat som ursprungligen överlämnade den misstänkte till domstolen rätt att begära att denne återförs dit i stället för att överföras till en annan stat. Enligt bestämmelserna får regeringen medge att den misstänkte överförs från domstolen till en annan stat för lagföring. frågan om medgivande skall göras enligt reglerna i 24 § utlämningslagen eller 18 § nordiska utlämningslagen. Därav följer bl.a. att ett medgivande bara får lämnas om en utlämning från direkt till den staten hade kunnat ske enligt ordinarie regler för utlämning. Detta omfattar även de fall då den misstänktes samtycke medför att förutsättningar för utlämning Om medgivande inte lämnas skall regeringen, enligt tredje stycket, begära att den misstänkte återförs till . Enligt paragrafen skall 26 a § utlämningslagen om återförande av en person som är häktad vid domstolen och som har överförts till för en rättegång här tillämpas i förhållande till Internationella brottmåls- Motsvarande gäller enligt 7 § tribunallagen och bestämmel- serna har behandlats i avsnitt 6.6. Paragrafen innehåller bestämmelser om konkurrerande ansökningar som avser överlämnande av en person till och utlämning av samma person till en stat. Beslut om vilken ansökan som skall beviljas fattas av regeringen som därvid har att bl.a. beakta föreskrifterna i Romstadgan (artikel 90). Bestämmelsen har tagits upp i Motsvarande bestämmelse föreslås även i tribunallagen (se förslaget till ny 8 a § i den lagen). Bestämmelsen har placerats i enlighet med Lagrådets förslag. I paragrafen finns grundläggande bestämmelser om rättslig hjälp till Dessa överensstämmer helt med 9 § tribunallagen som också ändras (se kommentaren till den paragrafen). avsnitt 6.3.1 redovisas de olika formerna av rättslig hjälp. i fråga om ansökan m.m., förfarandet och om beslag görs i avsnitten Enligt första stycket skall rättslig hjälp till domstolen lämnas enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål om inte avvikande De avvikelser från lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål som gäller i förhållande till domstolen finns främst i andra och tredje styckena. Särskilda regler som även avser rättslig hjälp finns också i 2 § (underrättelser, språk m.m.), 15 § (konkurrerande ansökningar), 1820 §§ (ersättningar och andra kostnader) och 28 § (överlämnande av förverkad egendom m.m.). offentlig försvarare kompletteras av regler i 17 §. Rättslig hjälp som avses i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål får lämnas på domstolens begäran även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar brott enligt svensk rätt. Det ställs alltså inte något krav på dubbel straffbarhet när det gäller en begäran från dom- stolen som rör folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelser (se 1 § andra stycket). Detta har behandlats i avsnitt 6.3.2. I andra stycket redovisas bestämmelser i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål som inte skall tillämpas beträffande en begäran Det gäller vissa grunder för avslag (2 kap. 14 § andra stycket) och transport genom och förvarstagande här av över- förda personer (4 kap. 33 § och 34 § andra stycket). De grunder för avslag som föreskrivs i 2 kap. 14 § första stycket samma lag, vilka regeringen skall pröva, gäller även i förhållande till domstolen, men inte om ett avslag skulle strida mot förpliktelser Det är däremot den åklagare eller svenska domstol som handlägger ärendet som prövar om förutsättningarna för den begärda åtgärden enligt svensk rätt är uppfyllda och som, vid behov, utfärdar förelägganden och fastställer villkor för den rättsliga hjälpen enligt 2 kap. 9 § samma lag. Beslutsordningen för avslag i 2 kap. 15 § skall tillämpas också i förhållande till domstolen. Frågor om avslag på en ansökan om rättslig hjälp från domstolen och om hur de samrådsförfaranden som Romstadgan föreskriver har behandlats i avsnitt 6.3.6 och 6.7.5. I fråga om transport av frihetsberövade genom och förvar av överförda personer, vilka ersätter bestämmelserna i 4 kap. 33 § och 34 § andra stycket lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (se avsnitt 6.4.6), finns särskilda bestämmelser i 32 §. Bestämmelserna i 4 kap. 34 § första stycket samma lag om förvarstagande av den som tillfälligt förs över till för förhör m.m. gäller dock även i förhållande till Även villkor om användningsbegränsningar enligt 5 kap. 2 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, och undantag från sådana enligt 5 kap. 3 § samma lag, beslutas av den handläggande åklagaren eller dom- Sådana villkor får inte ställas upp om de strider mot Romstadgan. För att säkerställa att så inte sker och uppfylla de skyldigheter i fråga om samråd som stadgan ger upphov skall, enligt tredje stycket, domstolen Prop. 2001/02:88 alltid ges tillfälle att yttra sig innan ett beslut om sådana villkor fattas. Dessa frågor har redovisats i avsnitt 6.3.7. Av paragrafen, som i sak överensstämmer med 17 § tribunallagen, fram- går att även bestämmelser om delgivning och internationell rättslig hjälp som finns i andra lagar eller författningar gäller i förhållande till . Det gäller dock inte föreskrifter som är oförenliga med de särskilda bestämmelser som gäller för domstolen. I fråga om delgivning är det främst bestämmelserna i kungörelsen (1909:24 s. 1) angående delgivning av handling på begäran av utländsk myndighet som skall tillämpas. Frågan har behandlats i avsnitt 6.3.1. Paragrafen innehåller bestämmelser om konkurrerande ansökningar om rättslig hjälp från och från en stat, vilka har behandlats i avsnitt 6.7.2. Bestämmelsen har placerats i enlighet med Lagrådets förslag (jfr 12 § angående konkurrerande ansökningar om överlämnande till domstolen och utlämning till en stat). Samma bestäm- melser införs även i tribunallagen (se förslaget till ny 10 § i den lagen). Bestämmelserna har införts för att uppfylla föreskrifterna om konkur- rerande framställningar i stadgan (artiklarna 90 och 93:9). ansökningar om rättslig hjälp kommer i allmänhet att uppmärksammas av den myndighet som handlägger dem och om så sker skall frågan om företräde överlämnas till regeringen för beslut. prövningen ges inte men regeringen skall härvid självfallet beakta folkrättsliga skyldigheter, bl.a. enligt Romstadgan. även att uppfylla de krav på underrättelse till och samråd med domstolen som föreskrivs i stadgan. Paragrafen innehåller bestämmelser om rättegångshinder, vilka har behandlats i avsnitt 6.7.4. Dessa har på Lagrådets inrådan samlats i en Bestämmelserna under punkterna 1 och 3 har motsvarigheter i tribunal- lagen 13 § andra stycket och 7 § (genom hänvisningen till 25 § utläm- Internationella brottmålsdomstolens prövning av frågan om ansvar för en gärning (punkt 1) eller ansökan, som inte har avslagits, om överlämnande till domstolen av personen i fråga på grund av en gärning (punkt 3) innebär att åtal och lagföring för gärningen inte får ske i Bestämmelsen under punkt 2 avviker från regleringen i 13 § första Det beror på att förutsättningarna för att domstolen skall få ta över en nationell lagföring och därmed kan begära ett överförande skiljer sig från vad som gäller enligt tribunalernas stadgor (se jämförelsen i avsnitt 4.3). Medan tribunalerna principiellt har Prop. 2001/02:88 företräde framför nationell lagföring gäller det motsatta i fråga om domstolen som bara får överta en lagföring inom de ramar som den s.k. komplementaritetsprincipen ställer upp, vilken har beskrivits i avsnitt 5.4. Enligt punkt 2 föreligger rättegångshinder i om domstolen har beslutat att frågan om ansvar för gärningen skall prövas där. Det gäller dock bara om domstolens prövning, enligt komplementaritets- principen, har skett med beaktande av det svenska förfarandet, dvs. att domstolen har bestämt att saken skall prövas där trots att ett svenskt förfarande pågår. Ett sådant beslut förutsätter att domstolen finner att det svenska förfarandet genomförs på ett otillbörligt sätt i enlighet med artikel 17 i stadgan, dvs. att förfarandet går ut på att skydda personen i fråga från en seriös lagföring. Det saknas anledning att förvänta sig beslut av detta slag riktade mot och därmed tillämpning av rättegångshinder enligt punkt 2 i praktiken. Om det skulle uppstå en situation där samma gärning är föremål för förfaranden både inför och här får beroende på hur långt domstolens förfarande har kommit begära att domstolen överlåter åt att ta hand om saken (artikel 18:2) eller prövar om det finns processförutsättningar där trots att en svensk förundersökning eller lagföring pågår (artikel 19). Därmed förhindras att det i och inför domstolen genomförs parallella förfaranden och meddelas olika domar beträffande samma gärning. Med hänsyn till de underrättelseskyldighet som domstolen har enligt artikel 18 kan , som centralmyndighet, bevaka frågan och också, vid behov, begära en sådan prövning av domstolen som har redovisats (se även avsnitt 6.2). Det finns också ett visst utrymme för att avstå från åtal här i landet till förmån för domstolen. Reglerna om krav på åtalsförordnande i 2 kap. 5 § innebär att regeringen, eller den regeringen bemyndigat därtill (se förordningen (1993:1467) med bemyndigande för Riksåklagaren att förordna om väckande av åtal i vissa fall), kan hindra ett svenskt åtal i vissa fall genom att inte förordna om att åtal får väckas. Det gäller framförallt brott som har förövats utom riket, med vissa i paragrafen närmare angivna undantag. I likhet med vad som gäller enligt 14 § tribunallagen har den mot vilken åtgärder enligt lagen riktas i egenskap av misstänkt, tilltalad eller dömd för brott rätt till biträde av en offentlig försvarare. Det gäller åtgärder på begäran av som grundar sig på stadgan och som skall vidtas i , dvs. såväl åtgärder som hänger samman med överlämnande till domstolen som olika former av rättslig hjälp. Reglerna innebär en utvidgning av rätten till offentlig försvarare jämfört med vad som gäller enligt 2 kap. 13 § lagen om rättslig hjälp i brottmål och i utlämningsärenden. Frågorna har behandlats i avsnitt 6.7.1. Av 1 § andra stycket framgår att bestämmelsen är begränsad till åtgärder som avser stadgans s.k. huvudbrott (folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser). I förhållande till andra brott enligt stadgan gäller vanliga regler om rättslig hjälp och utlämning till en annan Prop. 2001/02:88 stat (se 21 §). Även i dessa fall gäller bestämmelser om offentlig försvarare med det undantag om kostnadsansvar för staten som följer av 19 §. Vid sidan av denna bestämmelse gäller även, enligt 13 §, den rätt till offentlig försvarare i fall när bevisupptagning i svensk domstol sker med någon annan än den som är misstänkt eller tilltalad som föreskrivs i 4 kap. 3 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. På samma sätt gäller även den lagens bestämmelser om målsägandebiträde och stöd- person också i förhållande till . I paragrafen finns bestämmelser om ersättning av allmänna medel till den som har kallats för att höras inför som vittne, målsägande eller sakkunnig. Regeringen meddelar närmare bestämmelser om sådan ersättning. Detsamma gäller i förhållande till tribunalerna (se 15 § tribunallagen). Frågan har behandlats i avsnitt 6.7.6. I enlighet med vad som har anförts i avsnitt 6.7.6 skall kostnader för åtgärder enligt lagen, inklusive ersättning av allmänna medel till offentlig försvarare och andra, betalas av staten. Vissa kostnader kan sedan åter- krävas av , se 20 §. Bestämmelserna överensstämmer i sak med vad som gäller i fråga om tribunalerna, utom vad avser återkrav. Enligt Romstadgan skall domstolen stå för vissa kostnader som uppstår i samarbetet med staterna, se avsnitt 6.7.6. Enligt paragrafen meddelar regeringen föreskrifter om att vissa kostnader för åtgärder som vidtagits enligt lagen kan återkrävas från domstolen. En särskild ordning gäller enligt Romstadgan för det rättsliga samarbetet mellan staterna och när det gäller domstolens lagföring av mened och andra brott riktade mot dess rättskipning (artikel 70). I paragrafen finns bestämmelser om utlämning och rättslig hjälp till domstolen med anledning av utredning om eller lagföring för sådana brott. Frågorna har redovisats i avsnitt 6.9. Enligt paragrafen jämställs domstolens begäran om utlämning eller rättslig hjälp i dessa fall med en motsvarande begäran från en annan stat som inte är medlem i Europeiska unionen eller ett nordiskt land. Det innebär att bestämmelserna i utlämningslagen och lagen om internatio- nell rättslig hjälp i brottmål skall tillämpas, med undantag för de bestäm- melser som enligt dessa lagar bara gäller för EU-stater och nordiska Prop. 2001/02:88 länder. Vidare skall de särskilda bestämmelser och undantag som gäller för stadgans huvudbrott (folkmord, brott mot mänskligheten och krigs- förbrytelser) inte heller tillämpas, dvs. inte 320 §§. Bestämmelserna om kommunikationsvägar och språk m.m. i 2 § gäller dock även i dessa fall (se kommentaren till 2 §) liksom bestämmelserna om verkställighet i 23 31 §§ och om transitering i 32 § (se kommentaren till 1 §). Paragrafen innehåller bestämmelser för att uppfylla stadgans föreskrifter för det fallet att anmäler ett brott mot domstolens rättskipning för lagföring i , se avsnitt 6.9. En sådan anmälan, som enligt 2 § skall ges in till , skall överlämnas till Riksåklagaren för handläggning. Enligt förslaget till bevis- och förfaranderegler för domstolen kommer dessa ansökningar tydligt att ange att de avser nu aktuella brott. För den fortsatta handläggningen gäller det vanliga svenska förfarandet för förundersökning eller rättegång i brottmål. För att en förundersökning skall inledas eller åtal väckas krävs det alltså att de förutsättningar som följer av är uppfyllda. I paragrafen finns bestämmelser om verkställighet av Internationella brottmålsdomstolens fängelsedomar, vilka har behandlats i avsnitt 6.1 och 6.8.1. Att verkställighet av avgöranden enligt denna paragraf (och 2428 §§) inte är begränsad till straff som avser stadgans huvudbrott följer av 1 § fjärde stycket. Även de fängelsestraff som domstolen har bestämt för brott enligt artikel 70 får således verkställas i enlighet med dessa bestämmelser. Detta har redovisats i avsnitt 6.9. Fängelsestraff som domstolen bestämmer kan verkställas i (se avsnitt 6.8.1). I paragrafen föreskrivs att regeringen på domstolens begäran kan besluta att en fängelsedom som domstolen har meddelat får verkställas här. Regeringens prövning av en sådan begäran är sköns- mässig i varje enskilt fall. I den förklaring som kommer att lämnas till domstolen om att är berett att åta sig straffverkställighet kommer det att framgå att ett begränsat antal verkställighetsfall kan tas emot och att de kommer att grundas på individuella överväganden i varje enskilt fall. Vid dessa bedömningar kan bl.a. omständigheter såsom straffets längd och behovet av särskilda säkerhetsåtgärder komma att ha betydelse. Det är emellertid domstolen som i det enskilda fallet avgör var verkställigheten skall ske och regeringens beslut avser bara om avtjänandet får ske här eller inte. I likhet med vad som gäller enligt andra lagar, bl.a. 11 § tribunallagen, får regeringen precisera formerna för verkställigheten i det enskilda fallet. Sådana anvisningar kan meddelas även efter det att beslut fattats om att verkställighet i det aktuella fallet får ske här. Frågorna har behandlats särskilt i avsnitt 6.8.1. Verkställighet av bötesdomar och förverkandebeslut, vilket har behandlats i avsnitt 6.8.2, regleras i denna paragraf. I enlighet med vad som gäller för fängelsestraff kan bötesdomar och förverkandebeslut verkställas oavsett om de hänför sig till stadgans huvudbrott eller till sådana brott som avses i 21 § (brott mot domstolens rättskipning). Dessutom omfattar bestämmelserna verkställighet av böter för rätte- gångsförseelser enligt artikel 71. Detta har redovisats i avsnitt 6.9. Bestämmelserna om förfarandet vid verkställighet av böter och förverkandebeslut bygger på den ordning som gäller enligt nordiska handlägger dessa ärenden och dess beslut kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol, varvid prövnings- tillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. bart om inte inhibition meddelas. Domstolen kan även besluta om ett värdeförverkande, vilket enligt stadgan bara får ske om verkställighet av ett förverkande av föremålet inte är möjligt. Värdeförverkandet kan vara utformat som ett alternativt beslut för det fall ett sakförverkande visar sig vara omöjligt att verkställa, att domstolen inte har tagit ställning till om det aktuella föremålet kan förverkas eller inte. Även verkställighet av ett värdeförverkande handläggs av som då först måste pröva om förutsätt- ningarna för ett värdeförverkande är uppfyllda, dvs. beslutat om värdeförverkande och att föremålet inte kan förverkas. ett värdeförverkande skall verkställas bestämmer även det värde i svenska kronor som skall förverkas. Bestämmelserna i 25 § internationella verkställighetslagen, som bl.a. innebär att verkställigheten skall ske enligt svensk lag, gäller enligt första stycket för verkställighet av Internationella brottmålsdomstolens fängelse- och bötesdomar samt beslut om förverkande om inte annat framgår av de regler som gäller särskilt för domstolen. innebär även att verkställighet får äga rum utan hinder av att straffet är strängare än vad som kunnat följa på brotten enligt svensk rätt och att verkställigheten inte får ske så att straffet blir att anse som strängare än vad domstolen har bestämt. Härav följer vidare avräkning av anhållnings- och häktestid. I sak överensstämmer detta med vad som gäller enligt 11 § andra stycket tribunallagen (se även prop. 1995/96:48 s. Bestämmelserna har behandlats i avsnitt 6.8.1. Enligt andra stycket får verkställigheten inte längre ske om domstolen har beviljat den dömde nåd eller strafflindring och det nedsatta straffet har verkställts fullt ut eller om domstolen har meddelat någor annat avgörande som innebär att den utdömda påföljden inte längre får Bestämmelsen, som har behandlats i avsnitt 6.8.1, har till största delen utformats efter förslag av Lagrådet. inte domstolen någon uttrycklig nåderätt, men detta kan på samma sätt som beträffande tribunalerna ske genom att domstolen godtar att ett nationellt nådebeslut meddelas (se artikel 103:2 och prop. 1995/96:48 s. 50 f.). Uttryckliga regler om strafflindring finns däremot i stadgan (artikel 110:2). Med annat avgörande avses främst beslut efter ompröv- Prop. 2001/02:88 ning av dom som föreskrivs i stadgan (enligt artikel 84). är tillämplig även om det beslut av domstolen som inverkar på straffverkställigheten har meddelats innan verkställigheten har påbörjats eller då ett beslut om strafflindring innebär en fortsatt men avkortad avtjänandetid. Vidare medför bestämmelserna i andra stycket att frågor om preskrip- tion som uppkommer sedan en ansökan om verkställighet av fängelse- straff, böter eller förverkande har bifallits skall bedömas enligt de regler som gäller för . Bestämmelserna motsvarar vad som gäller enligt 31 § första stycket nordiska verkställig- hetslagen. Frågan har redovisats i avsnitt 6.8.1 (fängelsestraff) och 6.8.2 (böter och förverkanden). Enligt Romstadgan (artikel 29) gäller inte preskription för dess huvudbrott. Bestämmelsen innebär därmed att verk- ställighet av domstolens straff för ett sådant brott inte hindras av att preskription skulle ha inträtt vid tillämpning av svenska regler om bort- fallande av påföljd. Som framgår av 1 § omfattar emellertid verkställig- hetsreglerna även straff som domstolen bestämmer för brott riktade mot domstolens rättskipning. För de senare brotten kommer domstolens bevis- och förfaranderegler att innehålla preskriptionsbestämmelser, vilka kan komma att hindra verkställighet av utdömda straff. I tredje stycket finns bestämmelser om villkorlig frigivning, vilka överensstämmer med vad som gäller enligt 11 § tredje stycket tribunal- lagen (se även prop. 1999/2000:61 s. 210). Frågor om villkorlig frigiv- ning beslutas i dessa fall av regeringen. Av hänvisningen i första stycket till 25 § internationella verkställighetslagen följer att regler skall tillämpas, men prövningen har i dessa fall ett starkare fakultativt inslag än vad som annars gäller och regeringen får besluta att villkorlig frigivning skall ske än som följer av . skall alltid ges tillfälle att lämna synpunkter innan beslut fattas. Även de folkrättsliga förpliktelser enligt stadgan måste beaktas av regeringen och det bör betonas att utrymmet för villkorlig frigivning i dessa fall torde vara mycket begränsat. Härtill föreskrivs i fjärde stycket att bötesförvandling inte får ske (se avsnitt 6.8.2). Paragrafen handlar om immunitet vid verkställighet av ett fängelsestraff och föreskriver att 23 § internationella verkställighetslagen skall tillämpas. Den som avtjänar sitt fängelsestraff i får därmed inte här lagföras, anhållas, häktas eller berövas friheten för verkställighet av en påföljd med anledning av ett annat brott som har begåtts innan han eller hon överfördes hit för straffverkställighet. Undantag från denna immunitet gäller om domstolen ger sitt medgivande till åtgärden samt på vissa andra grunder som anges i 23 § internationella verkställighetslagen. Bestämmelsen saknar motsvarighet i tribunallagen och är föranledd av särskilda regler i Romstadgan (artikel 108). Frågorna har behandlats i I paragrafen finns bestämmelser som reglerar Internationella brottmåls- domstolens möjligheter att bl.a. genom inspektioner utöva tillsyn över Samma regler gäller för tribunalerna (12 § tribunallagen, se även prop. 1999/2000:61 s. 210). i avsnitt 6.8.1. Av paragrafen framgår att böter och förverkad egendom eller dess värde som kommit in vid verkställighet av domstolens avgörande skall överlämnas till domstolen av . Föreskrifterna, som har behandlats i avsnitt 6.8.2, innebär ett undantag från vad som annars gäller enligt 5 kap. 11 § andra stycket lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (se 13 §) och avviker från bestämmelserna om överläm- nande till en annan stat av förverkad egendom enligt 36 § internationella Av 2 § framgår att redovisningen av verkställighetsärendet till domstolen skall ske via . Det innebär att Riksskatte- verkets beslut att överlämna vad som kommit in vid verkställigheten skall översändas till departementet för vidarebefordran till domstolen. Pengar och eventuella föremål skall dock lämna över direkt till domstolen. I paragrafen finns grundläggande bestämmelser om erkännande och verkställighet av Internationella brottmålsdomstolens avgöranden om gottgörelse till brottsoffer, dvs. restitution, ersättning och rehabilitering. Närmare bestämmelser om förfarandet finns i 31 §. upp i avsnitt 6.8.3. Enligt första stycket gäller domstolens lagakraftvunna avgöranden om gottgörelse i och de skall på ansökan verkställas här. erkännande och verkställighet föreligger dock, enligt andra stycket, om det är uppenbart oförenligt med grunderna för den svenska rätts- ordningen eller om ett avgörande om samma sak redan har meddelats i och vunnit laga kraft. Den som har tillerkänts gottgörelse av domstolen får, enligt tredje stycket, ansöka om verkställighet av avgörandet. domstolen ansöka om verkställighet av ett sådant avgörande i det fall då