prop · GP03107 · 2002-03-13 00:00:00 — Det ligger i sakens natur att en grupprättegång kommer att vara det mest ändamålsenliga processalternativet främst när talan rör ett större antal personer. Vid bedömningen av för- och nackdelarna med olika handläggningsalternativ måste emellertid även vägas in i vilken utsträckning det är realistiskt att räkna med att alternativen används. Grupptalan kan sålunda framstå som den mest lämpliga taleformen för att tillfredsställa ett behov av prevention eller prejudikatbildning i situationer där gruppen är liten, men en individuell talan inte kan påräknas. Man kan inte heller bortse från att en grupprättegång kan leda till processekonomiska vinster redan vid en jämförelse med ett fåtal individuella processer. Av bland annat dessa skäl bör det inte ställas upp något krav på lägsta gruppstorlek. I stället får gruppens storlek vägas in i en allmän bedömning av handläggningsformens förtjänster och olägenheter i jämförelse med andra processuella alternativ. Kärandens lämplighet att företräda gruppen På vilken nivå man skall sätta kraven på kärandens förmåga att utföra talan beror typiskt sett på förhållanden som i vilken utsträckning gruppmedlemmarna kommer att underrättas individuellt om rättegången, om grupptalans rättsverkningar för medlemmarna grundas på krav på anmälan eller rätt till utträde och hur aktivt rätten bör utöva sin pro- Andra faktorer att beakta är möjligheten för varje grupp- medlem att intervenera eller på annat sätt påverka hur talan utförs. Med utgångspunkt från de ställningstaganden som regeringen gör i bl.a. dessa frågor kan en prövning av kärandens förutsättningar att föra en grupptalan baseras på i huvudsak två förhållanden, nämligen kärandens ekonomiska förutsättningar att processa samt de rättsliga intressen som finns inom gruppen. När det gäller kärandens ekonomiska förutsättningar att driva en grupptalan är av intresse såväl kärandens finansiella resurser att löpande svara för kostnaderna i processen som utsikterna för en vinnande motpart att få sina rättegångskostnader ersatta. Ett sätt att försäkra sig om att den som utses till representant har nödvändiga ekonomiska resurser är, som med flera pekar på, att kräva att det ställs säkerhet för t.ex. kärandens eventuella kostnadsansvar gentemot motparten. Det slaget av åtgärder är dock inte de mest ändamålsenliga. Inte heller är det lämpligt att den som vill väcka talan skall underkastas en mer ingående undersökning av sina privateko- nomiska förhållanden. Utgångspunkten bör vara att var och en med en ordnad ekonomi skall kunna väcka grupptalan. En enskild grupptalans genomförande kommer sannolikt i ett stort antal fall vara beroende av att käranden erhåller ekonomisk hjälp utifrån. Endast få personer kommer att vara villiga eller ha möjlighet att ta på sig den ekonomiska risk som en grupptalan är förknippad med. I vissa fall kan ekonomiskt bistånd erhållas inom ramen för rättshjälpen eller genom att utnyttja det försäkringsskydd som finns inom gruppen. En annan metod för en kärande att finansiera talan kan vara genom ett s.k. riskavtal med ombudet. I dessa fall uppstår det inte några större svårigheter för domstolen att avgöra om käranden är lämplig utifrån en bedömning av kärandens ekonomiska förutsättningar att processa. Väcker någon grupptalan utan ekonomiskt bistånd utifrån bör domstolen genom frågor kunna skaffa tillräcklig kunskap om hur talan är avsedd att finansieras utan att kränka kärandens personliga integritet. anför också att det inte är invändningsfritt att ställa särskilda kvalifikationer på en part. Mot det måste ställas att käranden företräder gruppen i processen och därmed har en skyldighet att ta till vara gruppmedlemmarnas intressen. Det viktigaste förhållandet att upp- märksamma när det gäller kärandens lämplighet att föra grupptalan är förekomsten av eventuella intressekonflikter mellan käranden och några eller flera gruppmedlemmar. Med intresse menas här de rättsliga förhållanden som talan angår. Att det i andra sammanhang föreligger tvister eller andra former av stridigheter mellan parten och en grupp- medlem bör inte påverka kärandens lämplighet att representera gruppen i processen. På motsvarande sätt bör det normalt inte spela någon roll om representanten eller någon gruppmedlem har mer att vinna eller förlora på processen än som framgår direkt av talan. Här finns dock skäl att vara uppmärksam. Situationer kan föreligga där parten utformar talan på ett sätt som ligger bäst i linje med egna privata intressen i stället för enligt det för gruppen mest förmånliga alternativet. I ett sådant fall måste domstolen överväga om parten är lämplig att företräda hela gruppen. Är käranden inte lämplig att företräda gruppen bör talan inte tillåtas. Ett beslut om avvisning av talan eller ansökan om byte av taleform kommer inte att hindra någon annan från att väcka ny talan angående Prop. 2001/02:107 samma sak. Också den som har fått sin talan eller ansökan avvisad kan återkomma med en ny begäran om att få föra grupptalan, om den grundas på nya omständigheter. Regeringens förslag: De tingsrätter som regeringen bestämmer skall vara behöriga att handlägga mål enligt lagen om grupprättegång. Regeringens bedömning: Behörigheten bör tillkomma de tingsrätter som är fastighetsdomstolar, med motsvarande domsområde. Utredningens förslag: Utredningsförslaget innebär att samtliga tingsrätter skall vara behöriga att handlägga en grupprättegång och att skall kunna besluta om överflyttning av ett mål där det förs grupptalan från en domstol till en annan behörig domstol. Remissinstanserna: JO och har ifrågasatt att mindre tingsrätter klarar att handlägga en grupprättegång. och har framfört att tings- rätt bör vara exklusivt forum för grupptalan. har anfört att det bör övervägas att koncentrera grupprättegångarna till vissa tingsrätter så att personal där får möjlighet att skaffa sig erfarenhet av handlägg- ningen och för att beslut under rättegången kan behöva fattas av tre domare. Enligt hovrätten bör dessa mål lämpligen förbehållas en tingsrätt i varje län. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: och har ifrågasatt det lämpliga i att fastighetsdomstolarna skall utses att handlägga grupprättegångar. Tingsrätterna menar att handläggningen bör koncentreras till ett fåtal större domstolar. har uttryckt en liknande ståndpunkt. pekar på möjligheten att välja en domstol per hovrättsområde för att därigenom minska resursbehoven. Hovrätten över och och instämmer däremot i promemorians bedömning. Även Juridiska fakultetsstyrelsen vid menar att promemorian har en bra lösning på forumfrågan. Skälen för regeringens förslag och bedömning: En grupprättegång kommer att i de allra flesta fall vara mer tids-, arbets- och kostnads- mässigt krävande än en individuell process. Även om följderna inte skall överdrivas bör det inte bortses från att ett mål där det förs grupptalan kan leda till belastningar för domstolen. En förutsättning måste då vara att domstolen genom tillgång till administrativa rutiner och personal kan möta de extra krav som ställs på domstolen, utan att verksamheten i övrigt lider men. Antalet grupprättegångar kan antas bli förhållandevis få . uppskattade antalet till mellan 15 och 20 . Den uppskattningen ligger förmodligen snarare i överkant än i underkant. Mot bakgrund av utländska erfarenheter kan det dessutom förväntas att antalet rättegångar blir betydligt färre. specialfora för grupptalan talar därför, förutom domstolens storlek, även att en koncentration av sådana rättegångar till ett färre antal domstolar ökar förutsättningarna för att på domstolen utveckla särskilda rutiner för handläggningen. När det gäller att välja ut de tingsrätter som bör vara behöriga att handlägga mål enligt lagen om grupprättegång måste även kravet på geografisk spridning tillgodoses. Det finns här anledning att ta fasta på den indelning av tingsrätter i fastighetsdomstolar, som gäller enligt 1 § kungörelse (1971:549) om fastighetsdomstol. I den bestämmelsen utpekas följande tingsrätter som fastighetsdomstol: , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , och . Eftersom fastighetsmål inte sällan involverar ett stort antal sakägare och andra intressenter, har dessa tingsrätter särskilt goda förutsättningar att hantera de handläggningsfrågor som en grupptalan kan ge upphov till. Flera av tingsrätterna är dessutom miljödomstolar, vilket ytterligare stärker deras förutsättningar att på ett effektivt och ändamåls- enligt sätt handlägga mål där det förs grupptalan. De framtida erfaren- heterna av lagens tillämpning får visa om det finns anledning att utöka antalet behöriga tingsrätter eller på annat sätt ändra forumbestäm- melserna. Regeringen föreslår alltså att en grupptalan skall kunna väckas endast vid tingsrätt, som även är fastighetsdomstol. Domkretsen bör överens- stämma med domsområdet för fastighetsdomstol. Den inbördes kompe- mellan dessa behöriga tingsrätter får bedömas med utgångspunkt från forumreglerna i 10 kap. RB. Belägenheten av den tingsrätt vid vilken talan skulle ha väckts i ett sedvanligt tvistemål enligt rättegångs- balken blir alltså bestämmande för vid vilken utvald domstol grupptalan skall väckas. I detta sammanhang bör frågan beröras om de verkningar införandet av regler om grupptalan kan få för svenska domstolars behörighet i tvister med internationell anknytning. Handel med varor och tjänster över nationsgränserna, storskaliga miljöstörningar med skadeverkningar över stora geografiska områden och internationaliseringen av samhället i övrigt ger upphov till händelser genom vilka många människor får samma eller likartade anspråk mot någon. Det finns därför anledning att räkna med att det i en grupptalan- situation kan finnas anspråk som tillkommer personer bosatta utomlands. Dessutom kan det inte bortses från möjligheten att någon vill väcka grupptalan i mot en svarande som befinner sig utomlands. Frågan är hur en svensk domstol skall ställa sig i sådana fall. Forumreglerna i reglerar den lokala inbördes behörig- heten mellan svenska domstolar. I de fall det inte finns en lagfäst doms- rättsregel får dock vägledning sökas i de interna forumreglerna. Bestäm- melsen i 10 kap. 14 § RB om käromål mot flera svarande och om gen- käromål kan enligt praxis under vissa förutsättningar tillämpas analogt på parter som har hemvist utomlands (se NJA 1986 s. 729). Lagfästa doms- rättsregler på det privaträttsliga området finns numera genom att Bryssel- konventionen liksom om domstols behörighet och erkännande och verkställighet av utländska domar gäller som lag i . Brysselkonventionen gäller mellan EU:s medlemsstater Den i allt väsentligt likalydande gäller Prop. 2001/02:107 mellan EU:s medlemsstater och , , och . s.k. I-förordningen (EG nr 44/2001, EGT L 12, , s. 1) trädde i kraft och ersätter Brysselkonventionen utom i förhållande till och vissa utomeuropeiska territorier. Allmänt forum enligt konventionerna är domstol i den konventionsstat där svaranden har sin hemvist. Grundas behörigheten för en tingsrätt på att grupptalan väcks vid sådan tingsrätt finns inga problem från doms- rättssynpunkt. innehåller emellertid även bestämmelser som gör det möjligt för käranden att som forumgrundande fakta åberopa omständigheter hänförliga till processföremålet. Till följd av dessa bestämmelser kan exempelvis en grupptalan väckas vid en domstol inom vars domkrets skada har uppkommit (10 kap. 8 § RB). Bryssel- och Luganokonventionerna innehåller en behörighetsregel av motsvarande slag. Vidare innehåller konventionerna bestämmelser om forum i konsu- menttvister. Dessa innebär i huvudsak att konsumenten kan välja mellan att väcka talan där svaranden har hemvist eller vid en domstol i hemvist- landet. I-förordningen överensstämmer i dessa avseenden med konventionerna. För att grupptalan skall kunna väckas vid en domstol som sagts krävs att samtliga gruppmedlemmars anspråk faller inom samma forum. Någon möjlighet enligt eller nämnda konventioner att föra samman gruppanspråk utan att samma domstol har domsrätt med avseende på samtliga anspråk finns inte. Därmed kommer domsrätts- frågan inte att bedömas annorlunda i en grupprättegång än vid en individuell process där käranden eller svaranden saknar hemvist i . Regeringen vill påpeka att kravet på anmälan för att omfattas av grupptalan (se avsnitt 5.3) gör att domstolens underlag för att bedöma forumfrågor inte kommer att skilja sig från vanliga rättegångar. Fram- hållas bör också att det här inte, såsom däremot utredningen gjort, före- slås en regel som innebär att grupptalan får väckas vid en domstol som är behörig att ta upp en tvist rörande något av de anspråk som talan avser. Sammanfattningsvis kan konstateras att det för bedömningen av om talan väckts vid rätt forum inte uppstår några för grupptalan särskilda problem, om det bland gruppmedlemmarna finns personer bosatta utom- lands eller svaranden har hemvist utanför . Regeringens förslag: För att ha rätt att väcka enskild grupptalan skall käranden själv ha ett anspråk som omfattas av talan. Rätt att väcka organisationstalan skall tillkomma ideella föreningar av konsumenter eller löntagare när det gäller konsumenttvister. I fråga om offentlig grupptalan skall regeringen meddela särskilda föreskrifter om myndig- heters talerätt. Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens när det gäller talerätt vid enskild och offentlig grupptalan, dock att utredningen föreslår talerätt även för kommuner. föreslår utredningen att talerätt, utöver de krav regeringen föreslår, skall Prop. 2001/02:107 förutsätta att organisationen har varit verksam under och ha lägst 1 000 medlemmar. Remissinstanserna: JO har framfört att talerätt för kommuner skulle innebära en utvidgning av den kommunala kompetensen som kräver en närmare analys. har ifrågasatt de särskilda villkoren rörande organisationens verksamhetsålder och medlemsantal. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: , och Föreningen anser att det i enlighet med utredningens förslag bör ställas upp särskilda villkor rörande organi- sationens verksamhetsålder och medlemsantal. Företagarnas Riksorgani- sation menar att även näringslivets organisationer bör kunna föra organisationstalan för sina medlemmars anspråk. har instämt i promemorians bedömning. Skälen för regeringens förslag Enskild grupptalan är den vanligaste formen för grupptalan interna- tionellt. Närmast undantagslöst ställs som krav för rätten att väcka en sådan talan att käranden är medlem i den grupp till vars förmån talan förs. Det förutsätts alltså att käranden själv har ett anspråk som omfattas av yrkandet i målet och som han eller hon kunnat processa om i en individuell rättegång. Att det är så anses sammanhänga med bland annat uppfattningen att den som har ett direkt personligt intresse i saken kan förväntas lägga ner den tid och det arbete som krävs för att få igenom sin rätt och därmed hela gruppens anspråk. En ogillad talan medför ekono- misk eller annan förlust för vederbörande själv. Det saknas skäl att lägga andra synpunkter på talerätten när enskild grupptalan skall införlivas med den svenska processordningen. Kravet på att käranden själv skall ha ett anspråk som omfattas av talan (dvs. vara medlem i gruppen) innebär en tydlig anknytning mellan enskild grupp- talan och den individuella processformen. Käranden skall med andra ord ha talerätt beträffande något av de anspråk som grupptalan avser. Pröv- ningen av om käranden har talerätt bör ske på samma sätt vid grupptalan som vid en individuell process. Domstolens prövning skall varken vara vidare eller grundligare än den prövning som görs av kärandens talerätt i en vanlig rättegång. Det betyder att käranden normalt endast kommer att behöva framställa ett yrkande för egen del för att anses ha rätt att företräda gruppen i målet. Olika former av organisationstalan finns i svensk rätt på bl.a. marknads- rättens, miljörättens, arbetsrättens och hyresrättens område. Argument kan anföras för att nu ta steget fullt ut och ge organisationerna en allmän rätt att föra talan i tvister rörande gruppanspråk. Organisationernas processuella handlingsfrihet på ett så allmänt plan har emellertid ett vidare perspektiv, som kräver överväganden i en omfattning som går utöver ramarna för detta lagstiftningsärende. Reformförslag bör därför begränsas till rättsområden där det finns ett klart behov av en friare talerätt för organisationer för att bättre kunna ta till vara civilprocessuella massanspråk. Utredningen har kartlagt behovet av organisationstalan inom väsentligen tre rättsområden, nämligen konsumenträtt, miljörätt och lönediskriminering. Miljörättsliga anspråk handläggs vid miljödom- stolarna. Frågor om lönediskriminering handläggs huvudsakligen vid Arbetsdomstolen. Regeringen återkommer längre fram till dessa områden (kapitel 6 och 7). I det följande behandlas enbart organisationstalan för att ta till vara civilrättsliga anspråk inom konsumenträtten. Organisationstalan är en känd taleform på marknadsrättens område. Gemensamt för bestämmelserna är att talerätt tillerkänns samman- slutningar av konsumenter, löntagare eller näringsidkare, se 38 § mark- nadsföringslagen (1995:450), 4 § avtalsvillkorslagen (1994:1512) och 17 § produktsäkerhetslagen (1988:1604). Som allmänna krav för tale- rätten gäller att organisationen har rättskapacitet och att den har till syfte att ta till vara sina medlemmars intressen som konsumenter, löntagare eller näringsidkare (jfr prop. 1953:103 s. 264 och prop. 1988/89:23 s. 113 f.). Dessa regler kan stå som förebild vid utformning av talerätt i lagen om grupprättegång. Bestämmelsen bör utformas i enlighet med Det finns i vårt land ett mycket stort antal föreningar och andra sammanslutningar av olika slag. Självklart har inte samtliga de förutsätt- ningar som krävs för att driva en grupptalan vid allmän domstol. Utred- ningen har därför föreslagit att det i lag anges särskilda rekvisit för organisationers talerätt, hänförliga till den tid organisationen varit verksam och antalet föreningsmedlemmar. Motsvarande kriterier har införts i för att avgränsa vilka organisationer som har klago- rätt enligt balken. En nackdel med att ställa upp särskilda förutsättningar av detta slag är att de starkt minimerar antalet taleberättigade organisationer. Risken är påtaglig att mindre, särskilt lokalt förankrade, organisationer stängs ute, om talerättskraven inte förenas med en undantagsmöjlighet. Sålunda torde få ideella föreningar på konsumenträttens område uppfylla de av utredningen föreslagna villkoren. kan det inte bortses från de skäl som utredningen anfört som grund för att begränsa organisationers talerätt. Grupptalan innebär en utvidgning av organisationernas talerätt till nya anspråkstyper. Utgången av en grupprättegång får direkt inflytande på enskilda människors rättsliga ställning i förhållande till tredje man på ett annat sätt än som gäller vid organisationstalan inom marknadsrätten. Dessa och andra faktorer gör det särskilt viktigt att grupptalan väcks av organisationer som har en sådan stadga, ekonomisk stabilitet, sakkunskap och allmän förankring på det aktuella intresseområdet att de kan förväntas utföra talan på ett sakkunnigt och rationellt sätt och väl ta till vara gruppmed- lemmarnas rätt. En grupprättegång är, till skillnad mot andra rättegångsformer, kringgärdad av särskilda processhinder. Sålunda ställs det speciella krav på kärandens förmåga att föra gruppens talan. Bland de faktorer som då skall beaktas är kärandens ekonomiska förutsättningar att driva målet och att käranden inte har något intresse som kolliderar med gruppmedlem- Syftet med kraven på käranden är att trygga gruppmedlemmarnas behov av att tvistefrågorna blir allsidigt belysta så att samtliga grupp- medlemmar får sina anspråk lika rättssäkert prövade som om de själva fört talan som parter. En organisation, som uppfyller de olika, högt ställda krav, som gäller för att få en grupptalan upptagen till prövning i sak, har utan vidare villkor rätt att föra enskild grupptalan, om organisationen har ett eget krav som omfattas av grupptalan. Det saknas anledning att göra någon annan bedömning av organisationens lämplighet att väcka organisations- Det är alltså inte nödvändigt att utöver de förutsättningar som allmänt gäller för talerätt i en grupprättegång ställa upp särskilda villkor rörande organisationers verksamhetsålder och medlemsantal. hanget kan också nämnas att en organisation som inte uppfyller villkoren i vissa fall kan förvärva ett anspråk från en gruppmedlem och därefter väcka enskild grupptalan. Som nämnts tidigare bör organisationstalan i en allmän lag om grupp- rättegång inskränkas till konsumenträtten. mande av avgränsningen kan ledning hämtas från dels regeln om s.k. konsumentforum i 10 kap. 8 a § RB, dels den civilrättsliga konsument- Talerätten för konsumentföreningar bör i enlighet därmed omfatta tvister mellan konsumenter och en näringsidkare rörande någon vara, tjänst eller annan nyttighet som näringsidkaren erbjudit till Detta innefattar också tvister om fast egendom, t.ex. när en kommun eller ett byggföretag sålt eller uppfört gruppbebyggelse till ett flertal konsumenter (se prop. 1976/77:110 s. 43 och prop. s. 86). En sådan begränsning av det sakliga kompetensområdet kan ge upphov till gränsdragningsproblem eller andra svårigheter. uppstå ovisshet angående om alla konsumenter i gruppen har köpt varan huvudsakligen för enskilt bruk. I andra fall kan det finnas anspråk av en annan typ än de som talerätten omfattar och som lämpligen bör handläg- gas på samma gång. För att underlätta att man i så många situationer som möjligt skall kunna få till stånd en effektiv, rationell och kostnads- besparande hantering av gruppanspråk bör det därför införas en regel som tillåter en organisation att i undantagsfall föra talan även beträffande andra anspråk än dem som har angetts i det föregående. skall vara att en sådan utvidgad talan bedöms lämplig med hänsyn till utredningen och övriga omständigheter. Offentlig grupptalan bör främst komma i fråga då en enskild grupptalan eller organisationstalan inte kan antas bli väckt eller det i övrigt finns ett särskilt allmänt intresse av att en grupprättegång inleds. Det är svårt att på förhand peka ut dessa situationer. Risken är dessutom att en uttrycklig lagbestämmelse om i vilka fall myndigheter bör ingripa med en grupp- talan medför att offentlig grupptalan på dessa områden betraktas som Det bör därför inte i lag närmare anges inom vilka gränser offentlig grupptalan får väckas. I stället bör det överlämnas till regeringen att i instruktioner eller andra administrativa författningar skriva in i vilken utsträckning en myndighet skall kunna föra talan enligt lagen om grupprättegång. Exempel på organ som det kan komma i fråga att tillerkänna sådan kompetens är KO, och läns- styrelser. Utredningen har anfört att det ibland kan vara lämpligare att ett ingripande sker genom ett lokalt organ i stället för av ett centralt ämbets- verk. Såsom JO har framhållit krävs dock en närmare analys av förslagets konsekvenser i ett kommunalrättsligt perspektiv. Vid fastställelsetalan gäller enligt 13 kap. 2 § första stycket RB som förutsättning att talan avser frågan om ett visst rättsförhållande består eller inte består och att det skall råda en ovisshet om rättsförhållandet som leder käranden till förfång. Förfångsrekvisitet medför att det vid en sådan talan mer sällan aktualiseras en talerättsprövning. Rekvisiten för fastställelsetalan är processförutsättningar som rätten skall beakta självmant, när anledning till det förekommer (34 kap. 1 § RB). Det finns anledning att i detta sammanhang beröra domstolens prövning av rekvisiten vid en grupprättegång. Att talan avser ett rättsförhållande (en konkret rättslig relation) får bedömas utifrån det yrkande och de grunder som käranden framställer i målet.