prop · GQ0317 · 2002-11-28 00:00:00 — Till skillnadfrån det första förvärvet, som måste ske genom överlåtelse, kan senare förvärväven ske genom arv, testamente, bodelning eller annat liknande fång, dvs. universalfång.Den som har förlorat äganderätten till viss egendom på grund av någon annanshävd har rätt att få tillbaka egendomen mot lösen. Bestämmelser om detta finns i 5 §.5 § Den som på grund av någon annans godtrosförvärv eller hävd har förloratäganderätten till viss egendom har rätt att få tillbaka egendomen mot lösen.Den som vill lösa till sig egendomen skall kräva tillbaka den från innehavareninom från det att han fick eller måste antas ha fått kännedom omdennes innehav. Gör han inte det, är rätten att få tillbaka egendomen förlorad. (Jfr 4 § i utredningens lagförslag. )Paragrafen innehåller bestämmelser om lösenrätt för den ursprunglige ägarensedan denne har förlorat äganderätten till viss egendom på grund av någon annans godtrosförvärv eller hävd. Lösenrätt för den ursprunglige ägaren sedan dennehar förlorat äganderätten till egendomen på grund av någon annans godtrosförvärv gäller . Den gjorda ändringen består i att en ursprunglig ägarehar rätt att få tillbaka egendomen mot lösen även när han har förloratäganderätten på grund av någon annans hävd. Övervägandena i denna fråga finns iavsnitt 7.I bestämmelsen i första stycket fastslås till en början principen om rätt tilllösen när egendomen har gått förlorad på grund av godtrosförvärv. Denna rätttill lösen får betydelse när 3 §, som ger uttryck för den s.k.vindikationsprincipen, inte är tillämplig. Det kan gälla t.ex. när denursprunglige ägaren har frånhänts egendomen genom bedrägeri eller förskingring.Av första stycket framgår också att en ursprunglig ägare som har förloratäganderätten på grund av någon annans hävd (se 4 §) har rätt att få tillbakaegendomen mot lösen.I likhet med vad som gäller vid återkrav utan lösen (se 3 §) måste denursprunglige ägaren, för att inte gå miste om sin lösenrätt, kräva tillbakaegendomen från innehavaren från det att han fick eller måsteantas ha fått kännedom om dennes innehav. Detta framgår av andra stycket.Hur lösenbeloppets storlek skall bestämmas anges i 6 §. Till vem lösenbeloppetskall betalas framgår av 7 §.8 § Vad som sägs i denna lag om godtrosförvärv av äganderätt gäller ocksågodtrosförvärv av panträtt.Har någon gjort ett godtrosförvärv av panträtt i lösöre och vill någon annanlösa till sig egendomen enligt 5 §, skall lösenbeloppet svara mot värdet av denfordran för vilken egendomen är pantsatt, dock högst egendomens värde i denallmänna handeln.Paragrafen behandlar godtrosförvärv av panträtt. Bestämmelserna gäller sedantidigare. Paragrafhänvisningen i andra stycket har dock ändrats, eftersombestämmelserna om lösenrätt numera finns i 5 §.Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2003.2. I fråga om förvärv som har gjorts före ikraftträdandet gäller äldrebestämmelser.Enligt punkten 1 träder lagen i kraft den 1 juli 2003.I enlighet med allmänna principer blir lagen tillämplig endast på förvärv somhar gjorts efter ikraftträdandet. Av punkten 2 framgår att äldre bestämmelserskall gälla för förvärv som har gjorts före ikraftträdandet.12.2 Förslaget till lag om ändring i konsumentköplagen (1990:932)21 a § har ett rättsligt fel, om tredje man har äganderätt till varaneller har panträtt eller annan liknande rätt i den och det inte följer avavtalet att köparen skall överta varan med den begränsning som tredje mans rättmedför. (Jfr 21 a § i utredningens lagförslag. )Paragrafen, som är ny, innehåller en bestämmelse som anger när en vara har etts.k. Frågan har behandlats i avsnitt 9.Definitionen av rättsligt fel i denna paragraf överensstämmer med motsvarandedefinition i 41 § köplagen (1990:931), även om den språkliga utformningen ärnågot annorlunda.22 § Är varan felaktig enligt 16-21 §§, får köparen enligt 23, 24 och 26-29 §§kräva avhjälpande, omleverans, prisavdrag eller ersättning för att avhjälpafelet eller häva köpet. Dessutom får han kräva skadestånd enligt 30-32 §§. Hanfår även hålla inne betalningen enligt 25 §. (Jfr 22 § i utredningens lagförslag. )Bestämmelserna i denna paragraf gäller för s.k. faktiska fel (16-21 §§). Däremot gäller bestämmelserna inte för rättsliga fel. Av den anledningen görs ingenhänvisning till 21 a § utan endast till 16-21 §§. Det har ansetts lämpligast att ange påföljderna vid rättsligt fel i en särskild paragraf (22 a §).22 a § Har varan ett rättsligt fel enligt 21 a §, får köparen enligt 23 §första och andra styckena samt enligt 24 och 26-29 §§ kräva avhjälpande,omleverans, prisavdrag eller ersättning för att avhjälpa felet eller häva köpet. Dessutom får han kräva skadestånd enligt 30-32 §§. Han får även hålla innebetalningen enligt 25 §.Utan hinder av 30 § första och andra styckena har köparen rätt till ersättningenligt 32 § för den skada han lider genom ett rättsligt fel som fanns vid köpet, om han varken kände till eller borde ha känt till felet.Påföljder av ett rättsligt fel får även göras gällande, om tredje man påstår att han har en sådan rätt som avses i 21 a § och det finns sannolika skäl förpåståendet. (Jfr 22 a § i utredningens lagförslag. )Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser som anger vad som gäller när envara har ett rättsligt fel. Frågan har behandlats i avsnitt 9.I första stycket anges de påföljder som en köpare har rätt att göra gällande vid rättsliga fel. Det är samma påföljder som köparen har rätt att göra gällandevid faktiska fel (jfr 22 §). Till skillnad från 22 § finns här inte någonhänvisning till 23 § tredje stycket. Detta innebär att regeln där ompreskription av rätten att få göra gällande ett fel när har förflutitfrån det att köparen tog emot varan inte är tillämplig vid ett rättsligt fel.Innebörden av bestämmelsen i andra stycket är att säljaren har ett striktskadeståndsansvar, dvs. oberoende av eget vållande, under förutsättning attköparen var i god tro om säljarens rätt att förfoga över varan.Av tredje stycket framgår att påföljder av ett rättsligt fel får göras gällanderedan när tredje man påstår att han har en sådan rätt som avses i 21 a § och det finns sannolika skäl för påståendet. Det behöver alltså inte vara styrkt atttredje man har t.ex. äganderätt till varan. Kravet på sannolikhet ställs intesärskilt högt (jfr prop. 1988/89:76 s. 144 f.).Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2003.2. I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet gäller äldrebestämmelser.Enligt punkten 1 träder lagen i kraft den 1 juli 2003.I enlighet med allmänna principer blir lagen tillämplig endast på avtal som haringåtts efter ikraftträdandet. Av punkten 2 framgår att äldre bestämmelser skall gälla för avtal som har ingåtts före ikraftträdandet.12.3 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken27 Kap. Om beslag, hemlig teleavlyssning m.m.4 a § Om en målsägande eller någon som trätt i dennes ställe har framställtanspråk på det beslagtagna föremålet och det är uppenbart att han eller hon harbättre rätt till detta än den hos vilken beslaget har gjorts, fårundersökningsledaren eller åklagaren innan åtal väckts besluta att föremåletskall lämnas ut till honom eller henne.En underrättelse om beslutet skall genast sändas till den hos vilken beslagethar gjorts. (Jfr 27 kap. 4 a § i utredningens lagförslag. )Paragrafen, som är ny, innehåller i första stycket en bestämmelse om attundersökningsledaren eller åklagaren under förundersökningen kan besluta attbeslagtagen egendom skall lämnas ut till målsäganden eller till den som trätt idennes ställe. Övervägandena finns i avsnitt 8.Enligt 27 kap. 1 § får beslag ske av föremål som skäligen kanantas ha betydelse för utredning om brott (bevisbeslag) eller vara genom brottnågon avhänt (återställandebeslag) eller på grund av brott förverkat(förverkandebeslag). Förevarande paragraf är av betydelse föråterställandebeslagen, som har till ändamål att säkerställa målsägandens rätttill egendomen.Om en målsägande eller någon som trätt i dennes ställe, t.ex. ettförsäkringsbolag, har framställt anspråk på egendom som är beslagtagen, fårundersökningsledaren eller åklagaren innan åtal väckts besluta att föremåletskall lämnas ut. Efter det att åtal har väckts är det alltså inte möjligt förundersökningsledaren eller åklagaren att fatta ett sådant beslut.En förutsättning för att kunna besluta om att lämna ut föremålet är att det äruppenbart att målsäganden eller den som trätt i dennes ställe har bättre rätttill föremålet än den hos vilken beslaget har gjorts. Ett typfall då ett beslutkan fattas är när det är fullständigt klarlagt att egendomen olovligen hartagits från målsäganden. Det saknar härvid som regel betydelse att den hosvilken beslaget har gjorts t.ex. hävdar att han har köpt egendomen i god tro. Av 3 § godtrosförvärvslagen framgår nämligen att det normalt inte går att göragodtrosförvärv av egendom som har frånhänts ägaren genom att någon olovligentagit den. Innebörden av 3 § godtrosförvärvslagen kan lite förenklat sägas varaatt det inte går att göra godtrosförvärv av egendom som har frånhänts ägarengenom stöld, grov stöld, snatteri, rån, tillgrepp av fortskaffningsmedel elleregenmäktigt förfarande. En godtroende förvärvare kan med andra ord inte fåäganderätten till egendomen, om ägaren har frånhänts egendomen genom något av de nämnda brotten. Är det uppenbart att ägaren har rätt att få tillbaka egendomenenligt 3 § godtrosförvärvslagen, får undersökningsledaren eller åklagarenbesluta att lämna ut egendomen till denne.Det kan finnas förutsättningar att besluta att beslagtagen egendom skall lämnasut till målsäganden även när 3 § godtrosförvärvslagen inte är tillämplig. den hos vilken beslaget har gjorts vidgår att han olovligen har tagitegendomen men ändå motsätter sig att egendomen lämnas ut till målsäganden, ärdet i de allra flesta fall uppenbart att målsäganden har bättre rätt tillegendomen än den hos vilken beslaget har gjorts. Godtrosförvärvslagen är överhuvud taget inte tillämplig på den situationen. Samma sak gäller om den hosvilken beslaget har gjorts erkänner att han vid sitt köp av egendomen misstänkte att egendomen hade frånhänts någon genom brott.Naturligtvis kan en begäran från målsäganden enligt denna paragraf ocksåbifallas när den hos vilken beslaget gjorts har avsagt sig alla anspråk påegendomen. I ett sådant fall kan dessutom beslaget hävas på en gång ochegendomen lämnas ut till målsäganden. I övriga fall måste det gå en viss tidinnan beslaget får hävas. I 27 kap. 8 § finns bestämmelser om hävande av beslagsedan beslut om att lämna ut egendomen fattats.En underrättelse om beslutet skall enligt andra stycket genast sändas till denhos vilken beslaget har gjorts. Bestämmelsen skall ses mot bakgrund av att densom drabbats av beslaget enligt 27 kap. 6 § andra stycket har möjlighet attbegära rättens prövning av beslutet. Underrättelseskyldigheten är uppfylld nären kopia av beslutet har sänts till honom under den senast kända adressen. Omdet därefter skulle visa sig att personen i fråga har flyttat till en ny adress, framstår det i och för sig som en lämplig åtgärd att underrättelsen skickas utpå nytt. Avsikten är emellertid inte att detta skall leda till attutgångspunkten för tidsfristen i 27 kap. 8 § andra stycket flyttas fram.I fråga om skyldighet att underrätta den hos vilken beslaget har gjorts om attdet kan komma att fattas ett beslut enligt denna paragraf, se 27 kap. 11 a §.6 § Har ett beslag verkställts utan rättens förordnande, får den som drabbatsav beslaget begära rättens prövning av beslaget. När en sådan begäran har kommit in, skall rätten och, om det inte finns något synnerligthinder mot det, senast hålla en sådan förhandling somavses i 5 §. Om huvudförhandling sätts ut att hållas inom sedan begäran framställdes och rätten inte anser att det behöver hållas en särskildförhandling, får begäran dock prövas vid huvudförhandlingen.Har beslut fattats enligt 4 a § om att ett beslagtaget föremål skall lämnas ut,får den som drabbats av beslaget begära rättens prövning av beslutet. För dennaprövning gäller vad som sägs i första stycket. Den som har framställt anspråk på föremålet skall underrättas om förhandlingen. (Jfr 27 kap. 6 § i utredningens lagförslag. )I paragrafen anges två fall när rättens prövning kan begäras. I paragrafen finns dessutom regler om förfarandet när en sådan begäran har kommit in tilltingsrätten. I ett nytt andra stycke behandlas det fallet att det har fattatsett beslut enligt 27 kap. 4 a § om att ett beslagtaget föremål skall lämnas ut.I första stycket har det endast gjorts språkliga ändringar.Av andra stycket framgår att den som drabbats av beslaget får begära rättensprövning av ett beslut enligt 27 kap. 4 a § om att ett beslagtaget föremål skall lämnas ut till en målsägande eller till någon som trätt i dennes ställe. Detfinns visserligen inte någon tidsfrist för möjligheten att begära rättensprövning av beslutet. När har gått sedan en underrättelse om beslutet sändes till den hos vilken beslaget har gjorts och det under den tiden inte har begärts någon prövning av beslutet, får beslaget dock hävas avundersökningsledaren eller åklagaren (se 27 kap. 8 §). Framställs en begäran omrättens prövning sedan beslaget hävts och egendomen lämnats ut, blir någonprövning inte aktuell.Rätten har att iaktta vissa tidsfrister för förhandlingen där frågan skallprövas (se andra meningen i detta stycke som hänvisar till första stycket).Som framgår av tredje meningen i detta stycke skall den som har framställtanspråk på att få egendomen utlämnad till sig underrättas om förhandlingen föratt på så sätt få tillfälle att närvara och ta till vara sina rättigheter.Har rätten prövat och fastställt ett beslut om att ett beslagtaget föremål skall lämnas ut till målsäganden, skall rätten häva beslaget (se 27 kap. 8§ andra och fjärde styckena).Tingsrättens beslut får överklagas till hovrätten. Det krävs inteprövningstillstånd för att hovrätten skall pröva tingsrättens beslut.Målsäganden (eller den som trätt i hans ställe) får inte begära rättens prövning av ett beslut av undersökningsledaren eller åklagaren om att den beslagtagnaegendomen inte skall lämnas ut till honom. Detta följer av att det enligträttegångsbalken inte är möjligt att begära rättens prövning av ett beslut omdet inte finns en särskild bestämmelse om det.8 § Om det inte inom den tid som avses i 7 § har väckts åtal eller kommit innågon begäran till rätten om förlängning av tiden eller om det annars intelängre finns skäl för beslag, skall beslaget hävas.Har beslut fattats enligt 4 a § om att ett beslagtaget föremål skall lämnas ut,får beslaget hävas först efter det att en underrättelse om beslutetenligt 4 a § andra stycket har sänts till den hos vilken beslaget har gjorts. Om denne medger det, får dock beslaget hävas . Detsamma gäller, omrätten fastställer ett beslut enligt 4 a § om att föremålet skall lämnas ut.Beslag av föremål som någon har framställt anspråk på utan att det har fattatsbeslut enligt 4 a § om att föremålet skall lämnas ut får hävas först tre veckorefter det att en underrättelse om att beslaget kan komma att hävas har säntstill den som framställt anspråket. Om denne medger det, skall dock beslagethävas . Av underrättelsen skall det framgå hos vem beslaget hargjorts. Den som beslaget har gjorts hos behöver inte underrättas i detta fall.Ett beslag hävs av rätten eller, om beslaget inte har meddelats ellerfastställts av rätten, av undersökningsledaren eller åklagaren. Har den somdrabbats av beslaget begärt rättens prövning av ett beslut enligt 4 a § om attett beslagtaget föremål skall lämnas ut, hävs beslaget av rätten.När målet avgörs, skall rätten pröva om ett beslag fortfarande skall bestå. Ommålet avgörs genom dom, skall tredje stycket inte tillämpas. Rätten får isamband med dom besluta om beslag. (Jfr 27 kap. 8 § i utredningens lagförslag. )Denna paragraf innehåller väsentligen bestämmelser om när ett beslag skall eller får hävas och om vem som skall fatta beslut om hävande av beslaget.Paragrafens första stycke är oförändrat.Av andra stycket, som är nytt, framgår när ett beslag får hävas då ett beslutenligt 27 kap. 4 a § har fattats om att den beslagtagna egendomen skall lämnasut. För att ge den hos vilken beslaget har gjorts rimlig tid på sig att begärarättens prövning av beslutet får så inte ske förrän det har förflutit från det att den underrättelse om beslutet som anges i 4 a § andra stycket harsänts till honom. Medger han att beslaget hävs, eller - om man uttrycker sakenpå ett annat sätt - att egendomen lämnas ut till målsäganden, får beslaget dockhävas utan iakttagande av den angivna tidsfristen. Treveckorsfristen behöverinte heller iakttas om rätten fastställer ett beslut enligt 4 a § om att ettbeslagtaget föremål skall lämnas ut. Ett sådant beslut kan ju komma att fattasinnan tidsfristen har gått till ända.Av tredje stycket framgår att den nuvarande skyldigheten att underrättamålsäganden innan ett beslag hävs alltjämt gäller i de fall något beslut omutlämnande inte har fattats.I fjärde stycket regleras behörigheten att besluta om hävande av beslag. Dengjorda ändringen avser den situationen att den som drabbats av ett beslag begärrättens prövning av ett beslut enligt 4 a § om att lämna ut ett beslagtagetföremål till en målsägande eller till någon som trätt i dennes ställe. Harrättens prövning begärts, är det endast rätten som har behörighet att hävabeslaget.Om rätten har prövat och fastställt ett beslut av undersökningsledaren elleråklagaren om att ett beslagtaget föremål skall lämnas ut till målsäganden ellertill den som trätt i dennes ställe, skall beslaget hävas i samband därmed.Upphäver rätten undersökningsledarens eller åklagarens beslut om utlämnande,skall rätten inte göra någon prövning av förutsättningarna för själva beslaget.Ett sådant beslag skall alltså inte anses fastställt av rätten. Därmed kan det,även efter en rättslig prövning av ett beslut om utlämnande som utmynnat i attbeslutet upphävts, hävas av undersökningsledaren eller åklagaren.I femte stycket har hänvisningen till andra stycket ändrats till en hänvisningtill tredje stycket. Detta beror på att bestämmelserna i det tidigare andrastycket tagits in i tredje stycket.11 a § Den hos vilken ett beslag görs skall underrättas om att det kan kommaatt fattas ett beslut enligt 4 a §. Någon underrättelse behövs inte, om det äruppenbart att ett sådant beslut inte kommer att fattas. (Jfr 27 kap. 11 § i utredningens lagförslag. )Paragrafen är ny. Den innehåller en bestämmelse om att åklagaren eller polisenär skyldig att underrätta den hos vilken beslaget har gjorts om att det kankomma att fattas ett beslut enligt 4 a § om att ett beslagtaget föremål skalllämnas ut till en målsägande eller till någon som trätt i dennes ställe.I samband med att beslaget görs eller vid ett lämpligt tillfälle därefter, t.ex. vid ett förhör, skall innehavaren av föremålet underrättas om att det kan komma att fattas ett beslut om att föremålet skall lämnas ut till en målsägande eller till någon som trätt i dennes ställe, som antingen redan har framställt anspråk på det eller som kan komma att framställa ett sådant anspråk. Underrättelsenkan ske genom att det överlämnas en särskilt utformad blankett, som innehållerinformation om innebörden av det beslut som kan komma att fattas och ommöjligheten att begära rättens prövning av ett sådant beslut. Det är ävenlämpligt att information lämnas om hur man praktiskt skall förfara om man villbegära en sådan prövning, t.ex. till vilken tingsrätt en begäran om rättsligprövning skall ges in.Avsikten är att en underrättelse skall lämnas oavsett orsaken till beslaget,dvs. inte endast vid återställandebeslag. Även om 4 a § är avsedd att tillämpasendast vid just återställandebeslag, kan det t.ex. inträffa att ett bevisbeslagupphör att ha betydelse som bevis sedan det har gjorts och att föremålet därförkan lämnas ut.Är det för beslaget uppenbart att det beslagtagna aldrigkommer att lämnas ut, t.ex. om det är fråga om beslag av narkotika, behövernågon underrättelse inte lämnas. Detta framgår av andra meningen.Det ligger i sakens natur att det inte får fattas något beslut enligt 4 a §innan den från vilken beslaget gjorts har fått underrättelsen, och detta harinte ansetts behöva framgå uttryckligen. Något krav på att underrättelsen skalldelges enligt delgivningslagens regler finns inte.IkraftträdandebestämmelseDenna lag träder i kraft den 1 juli 2003.Enligt bestämmelsen träder lagen i kraft . Beslut om utlämnandetill en målsägande som uppenbart har bättre rätt kan alltså fattas från och medden dagen om det även i övrigt finns förutsättningar för detta.Sammanfattningen i betänkandet Vindikation av stöldgods (SOU 2000:56)När en person förvärvar egendom från någon som saknar rätt att förfoga överegendomen och förvärvaren inte inser eller bör inse att den andre saknarförfoganderätt, brukar man säga att förvärvet görs i god tro.Konflikten mellan den ursprungliga ägarens och den godtroende förvärvarensanspråk på egendomen kan lösas genom en tillämpning av endera av två principer,nämligen exstinktionsprincipen eller vindikationsprincipen.Den nu gällande lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre bygger påexstinktionsprincipen, som innebär att den godtroende förvärvaren blir ägaretill egendomen och att den tidigare ägarens äganderätt upphör i och medgodtrosförvärvet. Lagen ger dock den tidigare ägaren rätt att få tillbakaegendomen mot lösen.Vindikationsprincipen innebär att den ursprungliga ägarens rätt består och atthan utan lösen kan få egendomen tillbaka från den godtroende förvärvaren.Utredningen har haft i uppdrag att föreslå regler som innebär att denursprungliga ägaren skall ha rätt att utan lösen få tillbaka egendom som harstulits från honom, vilket således innebär att vindikationsprincipen skalltillämpas i dessa fall. I samband därmed har utredningen haft att ta ställningtill vilka fall av olovlig hantering i övrigt som skall medföra att denursprungliga ägarens rätt består.Utformningen av en regel om vindikationEnligt utredningens direktiv är utgångspunkten för uppdraget attexstinktionsprincipen även i fortsättningen skall gälla då egendomen inte harfrånhänts den ursprungliga ägaren genom brott och att särregler skall gälla förstöldgods och därmed jämställd egendom. Utredningen har övervägt om envindikationsregel bör utformas så att den omfattar egendom som ursprungligen har frånhänts ägaren genom varje form av brott. Utredningen anser emellertid att en vindikationsregel som anknyts till brott borde begränsas till att gälla iförsta hand egendom som har frånhänts ägaren genom tillgreppsbrott. Eftersom det finns vissa uppenbara nackdelar med att knyta vindikationsregeln till ettföregående brottsligt förfarande har utredningen slutligen stannat för att inteknyta vindikationsregeln till ett antal uppräknade brott, såsom är vanligt imånga länder. En sådan regel skulle få till följd att det vid en prövning infördomstol skulle bli nödvändigt att göra straffrättsliga bedömningar i entvistemålsprocess. En fördel med en regel som inte anknyter till vissa brott äratt det därigenom enligt utredningens uppfattning markeras att dencivilrättsliga frågan om godtrosförvärv inte skall blandas samman medstraffrättsliga bedömningar.Utredningen föreslår en vindikationsregel som omfattar egendom som har frånhänts ägaren genom tillgrepp, dvs. ett olovligt tagande, och genom på visst sättkvalificerat tvång, s.k. råntvång. Regeln, som har utformats som ett undantagfrån vad som gäller beträffande godtrosförvärv enligt den nu gällande 2 §godtrosförvärvslagen, anknyter till det gemensamma objektivatillgreppsrekvisitet för brotten stöld, rån, tillgrepp av fortskaffningsmedeloch egenmäktigt förfarande, dvs. till begreppet "olovligt tagande". Med olovligt tagande avses ett olovligt besittningstagande, vilket innebär ett krav på attbesittningstagandet sker utan ägarens samtycke.