prop · GP03132 · 2002-02-27 00:00:00 — s. 42 och CES 607/97, 29.5.1997, EGT C 287, 22.9.1997, s. 92). 2001/02:132 missionen lade fram sitt förslag till direktiv (se EGT C 168, s. 13). I motiveringen till kommissionens förslag ges en bild av omfattningen av problemen med betalningsdröjsmål och de konsekvenser som dröjs- målen för med sig. Där framhålls att betalningsdröjsmål är en avgörande orsak till att företag går i konkurs och att en tredjedel i vissa länder hälften av företagen uppfattar betalningsdröjsmål som ett allvarligt problem. Särskilt små och medelstora företag anses lida av betalnings- dröjsmålen. I motiveringen påpekas också att det finns stora skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller betalningspraxis och bestämmelser om betalningsförseningar. Den genomsnittliga betalningstiden sägs vara mer än längre i de sydeuropeiska länderna än i de nordiska. Kommissionen anmärker att skillnaderna leder till snedvridningar av konkurrensen som är oförenliga med den inre marknaden. I direktivet om sena betalningar finns bestämmelser om förutsättningar för och nivå på dröjsmålsränta (artikel 3.1 ad), ersättning för indrivningskostnader (artikel 3.1 e), längre betalningsfrister för vissa avtal (artikel 3.2), ogiltighet av och förbud mot oskäliga betalningsvillkor (artikel 3.35), återtagandeförbehåll (artikel 4) och tidsfrister för indrivning av obestridda fordringar (artikel 5). Direktivet kan ses som ett åtgärdspaket mot betalningsdröjsmål. till en viss minimiränta vid betalningsdröjsmål utgör en hörnsten, en an- nan är rätten till ersättning för indrivningskostnader och en tredje är möj- ligheten att ogiltigförklara sådana betalningsvillkor som är oskäliga för borgenären. Som komplement till dessa civilrättsliga bestämmelser gäller också att medlemsstaterna skall säkerställa att en borgenär kan erhålla en exekutionstitel för en obestridd fordran av och att oskäliga betalningsvillkor skall kunna förbjudas. Medlemsstaterna får ha bestämmelser som i högre grad gynnar borgenärerna än vad bestäm- melserna i direktivet gör (artikel 6.2). Tillämpningsområde och definitioner (artiklarna 1 och 2) Direktivet är tillämpligt på betalningar som avser ersättning vid handels- transaktioner (artikel 1). Med handelstransaktioner avses transaktioner mellan företag eller mellan företag och offentliga myndigheter som leder till leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster mot ersättning (artikel 2). Offentlig myndighet definieras som varje upphandlande myn- dighet eller enhet enligt definitionen i direktiven om offentlig upphand- ling, och företag definieras som varje organisation som handlar inom sin oberoende ekonomiska eller yrkesmässiga verksamhet även om den drivs av en ensam person. Direktivet är alltså inte tillämpligt på betalningar i konsumentförhål- landen eller betalningar mellan myndigheter. Betalningar som avser an- nat än likvid för varor eller tjänster omfattas inte heller. I ingressen Prop. 2001/02:132 nämns som exempel betalningar enligt lagstiftningen om checkar och växlar samt skadestånd och försäkringsersättning (se punkt 13). I direktivet definieras också uttrycken sen betalning, återtagande- förbehåll, den räntesats som använder för sina huvudsakliga refinansieringstransaktioner och exekutionstitel. Rätt till dröjsmålsränta (artikel 3.1 ad) Direktivet ger en borgenär en rätt till dröjsmålsränta efter det att förfallo- dagen har passerats. Har någon förfallodag inte bestämts, har borgenären rätt till dröjsmålsränta efter det att gäldenären mottog en faktu- ra. Direktivet innehåller också bestämmelser för vad som gäller i vissa särskilda situationer, t.ex. om det är osäkert gäldenä- ren mottog fakturan. Dröjsmålsräntan skall vara den ränta som Europeis- ka använder vid refinansieringstransaktioner, referensrän- tan, med ett tillägg av (marginalen). Referensräntan bestäms för i taget. För länder som inte är med i tredje etappen av EMU används en motsvarande referensränta som fastställs av med- lemsstatens centralbank. Ersättning för indrivningskostnader (artikel 3.1 e) Enligt direktivet skall en borgenär som haft relevanta kostnader för att driva in betalning få skälig ersättning för dessa. Direktivet ger möjlighet för medlemsstaterna att ha schabloniserade ersättningsnivåer för indriv- ningskostnader. Undantag för vissa avtal (artikel 3.2) Medlemsstaterna får tillåta en längre betalningsfrist, , för vissa kategorier av avtal. Dessa avtal måste anges i nationell lag. Det skall säkerställas att betalningsfristen inte överskrids eller att en obliga- torisk dröjsmålsränta utgår som väsentligt överskrider den lagstadgade räntan. Oskäliga betalningsvillkor (artikel 3.35) De bestämmelser som tar sikte på oskäliga betalningsvillkor är av både civilrättslig och näringsrättslig karaktär. Ett betalningsvillkor som är grovt oskäligt mot borgenären skall antingen inte få verkställas eller medföra skadeståndsskyldighet för motparten. Det skall finnas lämpliga och effektiva medel för att förhindra att grovt oskäliga villkor används . Återtagandeförbehåll (artikel 4) Direktivet innehåller en bestämmelse om återtagandeförbehåll. staterna skall ha bestämmelser som föreskriver att en säljare behåller rät- ten till varor som sålts, när säljaren inte får betalt och ett åter- Prop. 2001/02:132 tagandeförbehåll har avtalats. Det ställs inga krav på hur omfattande rät- ten till återtagande skall vara. Medlemsstaterna får ha bestämmelser som innebär att säljaren i vissa situationer inte har rätt att ta tillbaka varan, t.ex. om varan skall vidareförsäljas eller införlivas i någon annan egen- dom. Indrivning av obestridda fordringar (artikel 5) Medlemsstaterna skall se till att en borgenär kan få en exekutionstitel från det att talan väcktes om fordringen är obestridd. Den tid det tar att delge handlingar räknas inte in i tidsfristen, inte heller tids- utdräkt som beror på borgenären, t.ex. i fall en ansökan om en exeku- tionstitel är ofullständig. 5 Genomförande av direktivet Ett EG-direktiv är bindande för medlemsstaterna med avseende på det resultat som skall uppnås men överlåter åt staterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet (se artikel 249 i EG-fördraget). Det innebär att staterna inte är bundna av ordalydelsen eller systematiken i ett direktiv om det avsedda resultatet kan uppnås med en annan orda- lydelse eller systematik. Direktivet om sena betalningar är en åtgärd i syfte att genomföra den inre marknaden. Gemensamt för sådana åtgärder är att de syftar till att underlätta eller ta bort hinder för den gränsöverskridande handeln inom EU. Rent inhemska förhållanden tar direktivet inte sikte på. Det är alltså möjligt att genomföra direktivet på så sätt att reglerna görs tillämpliga enbart på gränsöverskridande förhållanden. Ett sådant tillvägagångssätt har dock den stora nackdelen att det skapas två parallella regelsystem. Detta skulle göra regleringen svåröverskådlig och onödigt komplicerad. Gemensamma regler för nationella och gränsöverskridande förhållanden är därför att föredra. Direktivet om sena betalningar är ett s.k. minimidirektiv (se artikel 6.2). Som en utgångspunkt vid genomförandet av direktivet gäller därför att medlemsstaterna får ha ett starkare skydd för borgenärerna än det som direktivet ger. Däremot får de nationella reglerna inte ge borgenärerna ett sämre skydd. Att direktivet syftar till att skapa en minimireglering inne- bär att det finns goda förutsättningar att genomföra reglerna på ett sätt som harmonierar med det existerande svenska regelverket på området. Som har nämnts kan direktivet ses som ett åtgärdspaket mot sena be- talningar. Direktivets bestämmelser berör flera rättsområden, såsom all- män förmögenhetsrätt, processrätt, offentlig rätt och marknadsrätt. Svensk rätt på dessa områden uppfyller till stor del de krav som direk- tivet ställer. Den naturliga utgångspunkten för att genomföra direktivets bestämmelser är därför att göra de ändringar som behövs i de lagar och andra författningar som innehåller bestämmelser på de aktu- ella områdena. 6.1.1Referensränta för dröjsmålsränta enligt räntelagen Regeringens förslag: En referensränta baserad på repo- ränta ersätter diskontot vid beräkning av dröjsmålsränta enligt räntela- gen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon riksbank anser att diskontot bör finnas kvar som benämning på den nya referensräntan. Skälen för regeringens förslag: Enligt direktivet skall nivån på dröjsmålsräntan vara den räntesats som har tillämpat vid sin senaste huvudsakliga refinansieringstransaktion som utfördes före den första kalenderdagen av det aktuella halvåret, plus åt- minstone (artikel 3.1 d). Därmed avses den räntesats som används vid sådana transaktioner som görs till fast refinansierings- ränta. Om en huvudsaklig refinansieringstransaktion har genomförts ge- nom ett förfarande med rörlig refinansieringsränta, skall denna räntesats fastställas genom hänvisning till den marginalräntesats som var resultatet av transaktionen. Detta gäller både upphandling till enhetligt pris och upphandling med rörlig ränta (artikel 2.4). Vad direktivet beskriver är en s.k. reporänta. Enligt direktivet skall alltså referensräntan vid beräkningen av nivån på dröjsmålsräntan vara den beskrivna reporäntan. För stater som inte deltar i EMU:s tredje etapp (bl.a. ) uttrycks kravet i fråga om referensränta lite annorlunda. Referensräntan skall i dessa länder vara den motsvarande ränta som fastställs av medlems- statens centralbank. För skall den alltså vara en reporänta som fastställs av . reporänta används av banken vid refinansieringstransak- tioner (återköpstransaktioner eller s.k. repor eller omvända repor). Såda- na transaktioner är ett slag av marknadsoperationer som genomför i syfte att dra in eller tillföra likviditet i banksystemet för att därmed styra nivån på dagslåneräntan och i förlängningen påverka pris- utvecklingen (inflationen). har tillämpat ett s.k. räntestyrningssystem för penningpolitiken. Transaktioner mellan kunder hos finansinstituten skapar stora över- och underskott av likviditet hos instituten. Uppstår ett överskott hos ett finansinstitut, placeras detta normalt hos ett institut som har under- skott. Alternativet till detta är att aktörerna kan placera överskott eller låna för att täcka underskott i till inlånings- respektive utlå- ningsräntan. Dessa placerings- och lånealternativ, de s.k. stående facilite- terna, säkerställer att dagslåneräntan alltid ligger mellan in- och utlåningsräntor. Nivån på dagslåneräntan påverkar nivån på finansin- stitutens in- och utlåningsräntor, som i sin tur har betydelse för aktivite- ten i ekonomin och därmed för inflationen. För att styra dagslåneräntan till en önskad nivå använder sig Riksban- ken av s.k. repotransaktioner (från engelskans repurchase agreement = återköpsavtal). En repa är ett avtal om försäljning och återköp av värde- papper. genomför repotransaktioner en gång . När köper värdepapper i repotransaktionen tillförs marknaden likviditet, och då senare säljer tillbaka värdepappe- ren till ett förutbestämt pris dras likviditet in från marknaden. Den ränta tillämpar vid dessa transaktioner är reporäntan, och den ut- gör alltså skillnaden i pris mellan köpet och återförsäljningen. Genom dessa operationer styr likviditeten i banksystemet så att dags- låneräntan ligger i paritet med reporäntan. Nivån på reporäntan ligger alltid mellan in- och utlåningsräntor. Den i detta sammanhang väsentliga slutsatsen är att ränta är en ränta av det slag som direktivet förutsätter. Den kan därför använ- das som referensränta för bestämmande av dröjsmålsräntan för fordringar som täcks av direktivet. En fråga som bör ställas är då om svensk lag måste ändras på den här punkten. Enligt räntelagen (1975:635) är diskontot referensränta vid bestämning av dröjsmålsräntan. Diskontot beräknas på basis av de marknadsräntor som har gällt . Medlemsstaterna får avvika från regleringen i direktivet så länge avvi- kelserna är till borgenärernas fördel. Det skulle alltså i och för sig vara möjligt att ha en annan referensränta än reporäntan. Diskontot beräknas emellertid numera på grundval av tidigare marknadsräntor, medan nivån på reporäntan ytterst styrs av de penningpolitiska målen. Diskontot kan därför mycket väl komma att vara lägre än reporäntan. Så som diskontot bestäms uppfyller det alltså inte direktivets krav på en referensrän- ta. reporänta bör därför enligt regeringen användas som referensränta för beräkning av dröjsmålsränta för fordringar som omfat- tas av direktivet. Ett byte av referensränta enbart för sådana fordringar som omfattas av direktivet skulle leda till att olika dröjsmålsräntor kom att gälla för olika fordringar. Exempelvis ränta på fordringar mellan privatpersoner eller konsumentfordringar skulle beräknas på grundval av diskontot, medan fordringar som avses i direktivet beräknades på grundval av reporäntan. Ett sådant system skulle vara otympligt och skapa gränsdragnings- problem. Skillnaden i räntenivå skulle troligen vara marginell men slumpmässig och omotiverad. Regeringen gör därför bedömningen att reporäntan bör gälla som referensränta även vid beräkning av dröjsmåls- ränta som avser fordringar som faller utanför direktivet. Sist kan anmärkas att riksbank föreslår att begreppet diskonto, som ju är välkänt och inarbetat, skall finnas kvar som benämning på den nya referensräntan. Detta skulle emellertid göra att begreppet får en an- nan innebörd än det tidigare haft. Även om innebörden av begreppet i och för sig har ändrats förut, anser regeringen att det är lämpligast att den nya räntan inte kallas för diskonto. 6.1.2Referensränta för beräkning av andra slag av författ- ningsenliga räntor Regeringens förslag: En referensränta baserad på repo- ränta ersätter diskontot även i andra sammanhang där diskontot används som lagstadgad referensränta. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon Skälen för regeringens förslag: Diskontot tjänar som referensränta även i andra sammanhang än vid beräkning av dröjsmålsränta enligt rän- telagen. Som exempel kan nämnas beräkning av avkastningsränta enligt 5 § räntelagen, ränta på fordringar som är förenade med panträtt när bor- genären får betalt genom ett tillägg enligt 6 kap. 3 § jordabalken, 2 kap. 5 § lagen (1984:649) om företagshypotek eller 3 kap. 4 § sjölagen samt ränta på insatser enligt 2 kap. 6 § lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag. Frågan infinner sig om diskontot bör ersättas av repo- räntan som referensränta även vid beräkning av sådana andra författ- ningsenliga räntor. Diskontot har använts som lagenlig referensränta sedan räntelagen trädde i kraft . användes fasta räntor. Som exempel kan nämnas 9 kap. 10 § handelsbalken som gällde dröjs- målsränta (Betalar han ej å föreskriven tid; gälde sedan sex för hundrade ). Fördelen med att ha en referensränta som t.ex. diskontot är naturligtvis att lagenliga räntor anpassas till det rådande ränteläget. I andra sammanhang har diskontot använts under betydligt . Benämningen diskonto kommer från den tid då allmänheten kunde belå- na växlar i . Räntan kallades diskonto. utgjorde diskontot den ränta som bankerna betalade för sina krediter i . Krediter över ett visst belopp gavs dock till en högre ränta, den s.k. straffräntan. Genom diskontot och straffräntan påverkade Riks- banken bankernas in- och utlåningsräntor. Villkoren och formerna för bankernas upplåning i har för- ändrats . När ränteregleringen avskaffades , försvann det nära sambandet mellan nyckelräntor och marknadsräntorna. Diskontot och straffräntan styrde emellertid fortfarande kostnaderna för bankernas kortfristiga lån i . ersattes dessa räntesat- ser av en räntetrappa. Därmed upphörde diskontot att ha en självständig betydelse som penningpolitiskt instrument. En förändring av diskontot har därefter utgjort en anpassning till rådande ränteläge. anmälde att man avsåg att avskaffa diskontot, ef- tersom det inte längre hade någon penningpolitisk betydelse. Frågan be- handlades i en departementspromemoria (Diskontot som referensränta, Ds 1989:76). Diskontot hade dock sedan införandet av räntelagen och därefter kommit att få betydelse som referensränta för bestäm- ning av olika slag av räntor i författningar och avtal. Av den anledningen gjordes bedömningen att det inte kunde avskaffas utan avsevärda negati- va effekter. Systemet med diskonto behölls därför tills vidare. bestämde nya principer för fastställande av dis- kontot. Detta skulle därefter fastställas varje kvartal och beräknas som genomsnittet av de närmast föregående kalenderkvartal notera- Prop. 2001/02:132 de räntorna för sexmånaders statsskuldväxlar och femåriga statsobliga- tioner, minskat med två och en halv procentenheter och avrundat till närmaste hel eller halv procentenhet. Ytterligare en förändring skedde . Eftersom uppgiften att bestämma och offentliggöra dis- kontot inte längre hade något att göra med uppgifter i öv- rigt, flyttades uppgiften då över till (se prop. 1999/2000:50). Vad som anförts visar att det knappast finns något självständigt skäl att behålla diskontot som lagenlig referensränta. Tvärtom finns det anled- ning att slopa diskontot, om eventuella negativa effekter av en sådan för- ändring kan bemästras utan stora problem. I ett läge där diskontots hu- vudsakliga funktion som lagstadgad referensränta tas över av en referens- ränta baserad på reporänta finns det uppenbarligen skäl att överväga om denna referensränta kan ersätta diskontot även i övrigt. Det skulle ge den positiva effekten att man slipper arbetet med att fastställa och offentliggöra två referensräntor. Flera omständigheter talar även i övrigt mot att behålla diskontot som en lagstadgad referensränta vid sidan av en referensränta baserad på re- poräntan. Ett system med olika referensräntor i olika författningar kan leda till omotiverade skillnader i räntenivåer som i vart fall i teorin kan vara betydande. Ett sådant system blir också oöverskådligt och svår- begripligt. En särskild fråga är om ett byte av referensränta skulle ge upphov till betydande förändringar i räntenivån. När det beslöts att diskontot skulle beräknas som ett genomsnitt av vissa marknadsräntor, bestämdes också att det skulle göras ett avdrag om för att det nya diskontot skulle hamna på en nivå motsvarande den gamla. som dis- kontot har fastställts på det sätt som gäller har det i stort sett alltid legat något lägre än reporäntan. Vid några få tillfällen har diskontot legat under reporäntan. Att ersätta diskontot med en repo- räntebaserad referensränta kan därför medföra vissa räntehöjningar. I de sammanhang där lagenliga referensräntor är aktuella kan dock en sådan höjning inte anses vara av någon större betydelse. Regeringens slutsats är att reporäntan genomgående bör an- vändas i stället för diskontot som referensränta enligt lag. Det kan tilläggas att för de fall där en annan ränta än diskontot utpekas som referensränta saknas det anledning att göra någon ändring, se t.ex. 24 § konsumentkreditlagen. I dessa fall har den angivna räntan använts för att den är lämplig i just det sammanhanget. 6.1.3Diskontot som referensränta i avtal och domar Regeringens bedömning: Diskontot behöver inte bevaras av den an- ledningen att det används som referensränta i avtal, domar m.m. Frå- gan om hur befintliga hänvisningar till diskontot skall tolkas bör inte lagregleras. Regeringen avser att ytterligare överväga frågan om dis- kontot bör behållas . Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. De flesta av remissinstanserna delar bedömningen eller lämnar den Prop. 2001/02:132 utan någon invändning. , , Sverigs advokat- samfund, och anser att diskontot bör behållas . tings- rätt, , , och förordar en lagreglering av frågan om hur befintliga hänvisningar till diskontot skall tolkas. anser att det behövs ett klargörande av att hänvisningar till diskontot skall avse den nya referensräntan vid verkställighet. Bör diskontot behållas som referensränta för avtal och domar? Det är vanligt att det på andra ställen än i författningar hänvisas till dis- kontot för bestämning av en ränta. Särskilt i avtal torde ofta klausuler om ränta hänvisa till diskontot. Även i domar och beslut från myndigheter kan hänvisningar till diskontot finnas. Frågan är om det finns anledning att behålla diskontot för dessa fall. När det gäller framtida avtal och domar torde det knappast finnas något behov av diskontot. Det finns andra räntor, t.ex. reporänta, som kan fylla den funktionen. För befintliga avtal och domar är situa- tionen något annorlunda. Övergångsproblem kan uppstå om verksam- heten att fastställa diskonto upphör. Att diskontot försvinner innebär en ändrad förutsättning för de existe- rande avtal som hänvisar till diskontot för ränteberäkning. Några remiss- instanser anser att det därför bör införas en bestämmelse om att en sådan hänvisning alltid skall avse referensräntan baserad på reporäntan eller i vart fall en bestämmelse där detta presumeras. En reglering av detta slag för redan ingångna avtal skulle i och för sig förenkla tillämpningen men skulle gripa in i rådande avtalsförhållanden och bör undvikas, inte minst med tanke på att den skulle omfatta även avtal inom affärsli- vet. Det synes inte heller finnas något större praktiskt behov av en sådan reglering. Frågan om hur avtal skall tolkas brukar lämnas åt rättstilllämp- ningen. Enligt regeringen talar också i detta fall övervägande skäl mot en lagreglering. Liksom annars får alltså avtalet i första hand tolkas med utgångspunkt i parternas vilja. Detta lär regelmässigt leda till att den nya referensräntan kommer att tillämpas. Några kostsamma eller tidsödande utredningar i tolkningsfrågan torde det sällan finnas anledning att göra. och beslut som innehåller föreskrifter om ränta hänvisar ofta till ett visst lagrum, t.ex. 6 § räntelagen. I dessa fall uppstår i princip inga problem vid ett byte av referensränta. Om domen eller beslutet har avfat- tats så att det hänvisas till diskontot, t.ex. för betalning av dröjsmålsränta, blir det i avsaknad av ett gällande diskonto fråga om att tolka denna före- skrift. Det saknas anledning att lagreglera just denna situation. Sannolikt framstår det också här i allmänhet som naturligt att tillämpa domen eller beslutet så att man i stället för diskontot använder den ränta som ersatt diskontot som referensränta, särskilt när hänvisningen till diskontot åter- speglar en föreskrift med diskontot som referensränta. Enligt regeringens bedömning kan övergångsproblemen knappast mo- Prop. 2001/02:132 tivera ett fasthållande vid en ränta som i övrigt har spelat ut sin roll. satsen är alltså att verksamheten att fastställa diskonto bör upphöra. Det kan för övrigt tilläggas att den ränta som kallas diskonto inte är det diskonto som räntelagen hänvisade till vid dess tillkomst. I prakti- ken har således referensräntan bytts tidigare. Bör diskontot finnas kvar ? Några remissinstanser förordar att diskontot fastställs under en över- gångsperiod. Parterna skulle då få tid att inrätta sig efter den nya situa- tionen och ändra sina avtal i de fall det framstår som lämpligt. Det finns dock problem med två olika parallellt existerande referens- räntor. Bland annat kan tveksamheter ibland uppstå om vilken referens- ränta som skall tillämpas i det enskilda fallet. Detta problem kan gälla både för gamla och nya avtal. En ordning med två referensräntor kan också innebära ökade kostnader för borgenärer som hanterar stora mäng- der likartade räntefordringar. En kortare övergångsperiod skulle inte hel- ler helt lösa eventuella svårigheter att tolka hänvisningar till diskontot i avtal och domar, eftersom hänvisningar till diskontot kommer att finnas kvar . Det framstår alltså som tveksamt om det är lämpligt med en övergångsperiod. Regeringen avser dock att ytterligare överväga frågan innan slutlig ställning tas.