prop · GP03107 · 2002-03-13 00:00:00 — Inget hindrar således käranden från att i ett mål om skadestånd yrka ersättning för inkomstförlust till vissa gruppmedlemmar, för sveda och värk till andra medlemmar och för sjukvårdskostnad till en tredje grupp skadelidande. Käranden måste också lämna en utförlig redogörelse för de faktiska omständigheter som åberopas till stöd för käromålet (42 kap. 2 § första stycket 2 RB). Det är oftast en fördel om redogörelsen inte inskränks till enbart rättsfakta utan dessutom innehåller information om andra omständigheter som kan vara av intresse i målet. Naturligtvis kan det inte begäras att käranden skall ha gjort en grundligare undersökning av allt som skulle kunna ha betydelse för prövningen av varje gruppmedlems anspråk. Men redogörelsen skall innehålla uppgifter även om s.k. individuella förhållanden (se vidare nedan). kräver vidare att det i stämningsansökningen anges de bevis som åberopas och vad som skall styrkas med varje bevis samt de omständigheter som gör rätten behörig, om inte behörigheten framgår av vad som anförs i övrigt (42 kap. 2 § första stycket 3 och 4 RB). Den nu aktuella paragrafen föreskriver att en ansökan om att få inleda en grupprättegång skall innehålla ytterligare uppgifter. Bestämmelserna i första stycket punkt 1 och andra stycket har behandlats i avsnitt 5.3 I första stycket punkt 1 sägs att ansökan skall innehålla en upplysning om den grupp som talan avser. Uppgiften kommer att ligga som underlag för rättens bedömning av om det finns en grupp som är lämpligt bestämd. Som diskuteras i författningskommentaren till 8 § får det avgöras från fall till fall vilka krav på exakthet som skall ställas när det gäller grupp- medlemmarnas antal och identiteter. Dessa frågor behandlas också i avsnitten 5.2.2 och 5.3. I andra stycket slås det uttryckligen fast att huvudregeln är att gruppmedlemmarna skall anges med namn och adress. Endast om uppgifterna inte behövs för målets handläggning får de utelämnas. Oavsett på vilket sätt gruppen bestäms är det dock nödvändigt att domstolen ges ett underlag som möjliggör en bedömning av talans tillåtlighet i ett tidigt skede och som gör det möjligt för rätten att vidta de handläggningsåtgärder som krävs samt att svarandens processuella rättig- heter tillgodoses. En viktig aspekt av gruppens bestämning är att den ligger till grund för domstolens val av underrättelseform. Käranden skall enligt tredje meningen i andra stycket alltid lämna upplysningar om förhållanden av betydelse för underrättelseförfarandet. Uppgifter av betydelse kan t.ex. vara om svaranden regelbundet kommunicerar med gruppmedlemmarna i samband med faktureringar eller annars (se vidare avsnitt 5.9 och författningskommentaren till 50 §). Om ansökan gäller ett miljömål där gruppen exempelvis anges som boende inom ett visst avstånd från en fabrik kan käranden upplysa om lämpliga sätt att nå ut med information med hänsyn till de lokala förhållandena. En ansökan skall alltid innehålla en utförlig redogörelse för de omständigheter som åberopas till grund för yrkandet och helst dessutom en beskrivning av fakta i övrigt som kan ha intresse i målet. Rätten kommer därigenom att få besked om vilka omständigheter som är gemensamma eller likartade för gruppen och vilka individuella förhållanden som finns. Punkterna 2 och 3 i första stycket innebär i det hänseendet ett förtydligande, men ålägger också käranden att noga utpeka och skilja mellan omständigheter av det ena och det andra slaget. En så uppdelad redogörelse är till god hjälp för domstolen när den skall pröva processförutsättningarna för grupptalan. Föreskriften i punkt 3 sträcker sig inte längre än till individuella förhållanden som är kända för käranden. Det kan inte rimligen krävas särskilda undersökningar för att ta reda på alla omständigheter av det slaget som kan finnas. Käranden har dock anledning att självmant skaffa sig en i vart fall översiktlig uppfattning om förekomsten av rättsfakta som har betydelse för endast vissa medlemmars anspråk. Som en generell anvisning till käranden att lämna en så fyllig och fullständig ansökan som möjligt föreskrivs i punkt 4 att den skall innehålla uppgifter om andra omständigheter som har betydelse för frågan om talan bör handläggas i en grupprättegång. Bland omständigheter av den typen kan nämnas de olägenheter som kan uppstå om talan inte tillåts, hur talan är avsedd att finansieras och andra förhållanden av betydelse för kärandens lämplighet att företräda gruppen i målet. Bestämmelsen i punkt 4 har utformats med beaktande av Denna paragraf behandlar den situationen att käranden i en individuell process begär hos rätten att målet skall övergå till att handläggas enligt lagen om grupprättegång. Utgångspunkten för att en övergång skall tillåtas är att det finns ett påtagligt behov av det. De särskilda process- förutsättningar som anges i 8 § måste givetvis vara uppfyllda. Vid bedömningen skall domstolen väga de vinster som kan uppnås genom en ändrad handläggningsform mot de olägenheter som en omvandling kan medföra. Det är inte avsikten att en svarande som har lagt ned tid och kostnader i ett mål som är färdigt för avgörande skall behöva utsättas för ytterligare tidsfördröjningar och ekonomiska besvär, om inte en ändring av handläggningsform framstår som högst angelägen. I enlighet med Lagrådets förslag föreskrivs i första stycket uttryckligen att fördelarna med en grupprättegång skall vägas mot svarandens olägenheter. En allmän riktlinje är att en övergång till grupprättegång normalt bör vara lättare att få till stånd vid rättegångens början än då målet är i ett av- slutande skede av handläggningen. Likaså försvåras en ändring av hand- läggningsform, om det har lagts ned betydande tid och kostnader på utredning eller bevisning angående omständigheter som ligger utanför dem som en grupptalan kommer att avse, dvs. Byte av taleform bör vidare inte komma i fråga t.ex. efter det att någon av parterna har erhållit ett s.k. stupstocksföreläggande enligt 42 kap. 15 § RB. Av första stycket framgår vidare att 42 kap. 2 § RB skall tillämpas på en ansökan om byte av taleform. I ett sådant fall finns det visserligen redan en stämningsansökan ingiven till domstolen. Genom ansökan att få inleda en grupprättegång utvidgas emellertid talan till att omfatta fler personer. Det krävs då som regel att det framställs ett nytt yrkande i målet. Käranden kan också behöva komplettera bevisningen. Det finns därför skäl att föreskriva att ansökan skall ha samma innehåll som en stämningsansökan. I 42 kap. 3 och 4 §§ RB ges bestämmelser om hur rätten skall förfara när det finns brister i ansökningen eller när det på grund av rättegångs- hinder är uppenbart att en stämningsansökan eller en talan skall avvisas. Genom en uttrycklig hänvisning i paragrafen är dessa bestämmelser tillämpliga också på en ansökan om byte av taleform. Ansökan skall enligt andra stycket delges svaranden för yttrande. Det behöver dock inte ske om den är ogrundad. Om rätten finner att ansökan skall bifallas skall rätten fatta beslut om att kärandens talan fortsatt skall handläggas enligt lagen om grupp- rättegång. Svarandens möjligheter att få beslutet överprövat blir beroende av om han eller hon har framställt en invändning om rättegångshinder, på samma sätt som gäller för processförutsättningar i allmänhet. Svaranden kan dessutom överklaga beslutet enligt 49 kap. 7 § RB under påstående att en övergång till grupprättegång medför att målet försenas i onödan. Också när det gäller den fortsatta handläggningen efter det att en individuell talan omvandlats till en grupptalan bör samma regler gälla som i stämningsmål. Om rätten avslår en ansökan om byte av taleform är det fråga om ett slutligt beslut som kan överklagas av käranden. Eftersom antalet tingsrätter som är behöriga att handlägga en grupp- rättegång är begränsat kan det inträffa att den domstol som tar emot ansökan inte är behörig att ta upp grupptalan till prövning. Oavsett detta får domstolen enligt tredje stycket avslå en ansökan, som är uppenbart ogrundad. I annat fall skall ansökan överlämnas för prövning till en behörig domstol. Enligt paragrafen skall enskild grupptalan och organisationstalan föras Denne skall vara advokat. Motiven för detta har behand- lats i avsnitt 5.2.5. Ombuds- och advokattvånget gäller inte om det finns särskilda skäl. Det kan finnas anledning att göra undantag från huvudreglerna med hänsyn till dels omfattningen och arten av talan, dels kärandens eller det tänkta ombudets kvalifikationer och erfarenheter. sistnämnda är att talan förs av någon som själv är jurist med vana att uppträda som ombud. Ett annat exempel är att käranden är en organisation som företräds av någon väl skickad att driva en rättegång såsom kan vara fallet när vissa branschsammanslutningar eller centrala arbetstagarorganisationer för talan. Enligt 12 kap. 14 § RB medför en rättegångsfullmakt behörighet för ombudet att bl.a. väcka talan och att ta emot delgivning av stämning och andra handlingar i målet. Att föra talan som part i en grupprättegång innebär på flera sätt en annorlunda situation jämfört med att vara kärande eller svarande i en vanlig rättegång. De speciella förhållanden som präglar en grupptalanprocess gör att det inte rimligen bör tillåtas att ett ombud väcker grupptalan, om det inte redan av fullmakten framgår att ombudet har huvudmannens uttryckliga uppdrag att göra det. motsvarande sätt bör det inte tillåtas ett ombud att på grund av en s.k. blancofullmakt ta emot delgivning om stämning i ett sådant mål. Underrättelse till medlemmarna om att en grupprättegång har inletts Paragrafen föreskriver en skyldighet för domstolen att underrätta gruppmedlemmarna om att en grupprättegång har inletts. underrätta medlemmarna är obligatoriskt. Underrättelsen skall gå ut så snart rätten har gjort bedömningen att kärandens talan skall tas upp till prövning i sak. Detta kan utläsas av första stycket. Med hänsyn till att grupptalan kommer att slutligt omfatta endast de medlemmar som anmäler till domstolen att de vill få sina anspråk prövade i grupprätte- gången kan det finnas skäl för domstolen att vänta med att förelägga svaranden att komma in med svaromål till dess att tiden för anmälan gått ut. Däremot kan det ibland finnas skäl för rätten att inhämta svarandens synpunkter i fråga om rättegångs- Domstolen kan då också, om det anses lämpligast, vänta med att underrätta medlemmarna om rättegången till dess att rättegångsfrågan är Av 50 § framgår att underrättelse skall ske på det sätt rätten I andra stycket ges i punktform anvisningar om vilka uppgifter en gruppmedlem skall få tillgång till genom underrättelsen. möjlighet att utifrån valet av underrättelseform enligt 50 § låta själva underrättelsen få det innehåll som är lämpligast i det enskilda fallet. Detta innebär att domstolen kan välja att i själva underrättelsen antingen helt eller delvis ta in den information som skall lämnas enligt paragrafen eller hänvisa den som så önskar att kontakta domstolen för vidare information. I punkt 1 anges att medlemmarna skall få en kortfattad redogörelse av kärandens ansökan om att få inleda en grupprättegång. Med ansökan menas antingen en stämningsansökan eller en ansökan om byte av taleform. Är ansökan av mindre omfattning och enkelt och tydligt sammanställd kan den fogas direkt till underrättelsen. Det bör däremot inte komma i fråga att rätten skickar med omfångsrika eller för en lekman svårbegripliga texter till gruppmedlemmarna. I sådant fall får i stället rätten själv skriva en kort redogörelse för ansökan som kan förstås av gemene man. Uppgifter som är särskilt viktiga att förmedla är gruppens bestämning, kärandens yrkande, de gemensamma eller likartade omständigheter som talan rör och förekomsten av individuella tvistefrågor. Enligt punkt 2 skall medlemmarna informeras om grupptalan som handläggningsform. Det bör i det sammanhanget tecknas en kortfattad allmän beskrivning av grupptalan som en representativ taleform jämfört med en individuell rättegång. Gruppmedlemmarna skall vidare upplysas om att de har möjlighet att delta i rättegången som parter (intervenienter) samt att de, även om de inte inträder som parter, blir bundna av en dom i målet, om de har anmält att de vill omfattas av grupptalan. De skall vidare underrättas om de för en grupprättegång särskilda kostnads- reglerna. Punkt 3 föreskriver att uppgift skall lämnas om kärandens och ombudets namn och adress. En underrättelse enligt denna paragraf skall vidare enligt punkt 4 innehålla besked om den tid inom vilken en anmälan enligt 14 § skall göras. Slutligen skall domstolen i samband med underrättelsen lämna uppgifter om andra förhållanden som har betydelse för gruppmed- lemmarnas rätt (punkt 5). Det kan gälla information om möjligheten att upprätta undergrupper med särskilda företrädare eller att besluta om efterföljande förfaranden för att lösa individuella tvistefrågor. Grupp- medlemmarna kan också upplysas om att de kan höras i bevissyfte i rättegången och om att de har möjlighet att överklaga beslut och domar. Domstolen har här stor frihet att ge medlemmarna del av uppgifter som kan vara av värde för dem att känna till. Genom bestämmelsen slås fast att det ankommer på varje gruppmedlem att bestämma om han eller hon vill omfattas av grupptalan eller inte. Endast den som anmäler till domstolen att han eller hon vill vara medlem i gruppen kommer att bli bunden av en dom i grupptalanmålet. Lagtekniskt har detta lösts på så sätt att den som inte gör någon anmälan skall anses ha trätt ur gruppen. Fram till dess att anmälningstiden gått ut är således samtliga som omfattas av kärandens gruppbestämning att anse Medlemskapet riskerar emellertid inte att leda till Prop. 2001/02:107 några rättsverkningar till nackdel för den som väljer att inte anmäla sig. För den som låter bli att göra anmälan kommer sålunda grupprätte- gången efter anmälningstidens utgång inte att utgöra något rättegångs- hinder, om han eller hon väcker en individuell talan. En dom i anledning av grupptalan får inte någon rättskraft gentemot den som valt att inte omfattas av processen. Å andra sidan har vederbörande inte rätt till någon del av t.ex. den ersättning som talan inbringar till gruppen. Kravet på anmälan för att slutligt omfattas av grupptalan är ovillkorligt. Anmälan skall vara skriftlig. Den behöver endast innehålla ett besked om att vederbörande önskar att omfattas av rättegången. Det kan inte anses nödvändigt för domstolen att självmant utfärda en bekräftelse på att det har inkommit en anmälan i rätt tid till domstolen. En gruppmedlem som vill förvissa sig om att anmälan har kommit in till rätten får kontakta domstolen. I lagtexten anges inget bestämt tidsintervall inom vilken en anmälan skall ske, utan det överlåts på domstolen att fritt bestämma fristens längd. kan dock i många fall vara en lämplig tidsram. bestämmelser om frister och laga förfall gäller även för en anmälan enligt denna paragraf. Gruppmedlemmarna skall alltså få skälig tid på sig för att ta ställning till om de skall ge in en anmälan eller inte. Domstolen har i det sammanhanget, eller när det i övrigt finns skäl till det, möjlighet att förlänga tiden för enstaka eller samtliga gruppmedlemmar (32 kap. 3 § RB). Den som har gjort en anmälan bör inte kunna återkalla denna efter det att tidsfristen har löpt ut. Däremot kan gruppmedlemmen intervenera i rättegången och återkalla sin talan. En anmälan som kommer in till rätten efter tidsfristens utgång bör avvisas. Detsamma gäller om personer som anser sig ha anspråk mot svaranden anmäler sitt intresse att omfattas av en grupptalan trots att de inte ingår i kärandens bestämning av gruppen. Ett avvisningsbeslut är slutligt och kan följaktligen överklagas enligt reglerna i . förändringar i gruppens bestämning kan föranleda domstolen att utfärda underrättelser till nya gruppmedlemmar. Också för dessa gäller självklart samma krav på anmälan för att omfattas av grupptalan som för de ursprungliga gruppmedlemmarna. Det skulle i vissa avseenden rimma illa med de ändamålssynpunkter som ligger bakom regler att betrakta en passiv gruppmed- lem som en tredje man. I denna lag sägs t.ex. uttryckligen att bestäm- melserna om rättegångskostnader i kan aktualiseras när en gruppmedlem orsakat kostnader (35 §) och att vissa bestämmelser i gäller när en gruppmedlem överklagar ett beslut (44 §). I 29 § klargörs att rättens avgörande i en grupprättegång har rättskraft i förhållande till alla gruppmedlemmar som omfattas av avgörandet. I den nu aktuella paragrafen föreskrivs att en gruppmedlem skall likställas med part vid tillämpning av regler om jävs- förhållanden, pågående rättegång (lis pendens), förening av mål (kumu- lation), hörande under rättegången och andra frågor som rör bevisningen. Uppräkningen är inte uttömmande. I vilken utsträckning en gruppmed- lem i övrigt skall likställas med part när det krävs för en ändamålsenlig tillämpning av en bestämmelse i överlämnas till det praktiska rättslivet att besvara. Paragrafen har tillkommit på inrådan av Lagrådet som har anfört att det skulle vara önskvärt för undvikande av oklarheter i rättstillämpningen att man i så stor utsträckning som möjligt sökte redan i lagtexten klargöra i vilka hänseenden gruppmedlemmar vid tillämpning av skall likställas med parter. innehåller ett flertal regler om jäv. Det finns bestäm- melser om domarjäv i 4 kap. 13 §, om tolkjäv i 5 kap. 6 §, om jäv för den som gör anteckningar vid ett sammanträde i 6 kap. 3 §, om ombudsjäv i 12 kap. 4 §, om vittnesjäv i 36 kap. 3 § och om sakkunnigjäv i 40 kap. 2 §. Vid tillämpning av dessa bestämmelser skall alltså en passiv grupp- medlem betraktas som part. Att en passiv gruppmedlem kan framställa en invändning om jäv mot en domare utan att inträda som intervenient framgår av 16 §. I den paragrafen anges också vilka tidsfrister som gäller i ett sådant fall. I 13 kap. 6 § RB föreskrivs att en ny talan angående en fråga som redan är föremål för rättegång mellan samma parter inte tas upp till pröv- ning. Genom att en gruppmedlem likställs med part vid tillämpning av bestämmelsen är en pågående individuell talan hinder för att saken prövas i en senare väckt grupptalan. Vidare är en pågående grupptalan rättegångshinder för att inleda en ny grupptalan eller en individuell talan angående samma sak och med samma parter eller gruppmedlemmar inblandade. Frågan om en pågående rättegång som rättegångshinder (litispendens) behandlas i avsnitt 5.2.7. Som konstateras där kan dom- stolen avvakta med att pröva frågor om lis pendens till dess att anmäl- ningstiden för att omfattas av grupptalan har gått ut. Förening av mål (kumulation) regleras i 14 kap. 17 a § RB. De bestämmelserna skall tillämpas på en passiv gruppmedlem som om han eller hon är part i grupprättegången. Gruppmedlemmarna likställs med parter när det gäller formerna för deras hörande under grupprättegången. Det innebär alltså att en grupp- medlem normalt hörs under sanningsförsäkran (eller eventuellt utan en sådan försäkran) och inte under vittnesed. Som framhålls i avsnitt 5.6.7 kan det dock inte uteslutas att en gruppmedlem bör höras som vittne om förhöret enbart rör individuella tvistefrågor som helt saknar betydelse för prövningen av medlemmens eget anspråk. Frågan får lösas med ledning av de principer som gäller vid subjektiv kumulation. En gruppmedlem är likställd med part även när det gäller t.ex. frågor om edition och skyldighet att uppge bevisning. Men också i dessa sammanhang får medlemmens status bedömas med utgångspunkt från bevisfrågans betydelse för prövningen av vederbörandes eget anspråk. En gruppmedlem likställs enligt 15 § med part vid tillämpning av regler om jävsförhållanden. En jävsinvändning är en processhandling. Lagrådsremissen utgick mot den bakgrunden ifrån att en gruppmedlem som ville framställa en jävsin- vändning måste intervenera i rättegången. Lagrådet delar uppfattningen att det kan uppkomma situationer då en jävsgrund föreligger som enbart gäller i förhållande till en viss gruppmedlem och att denne därför kan ha ett berättigat intresse av att få framställa en jävsinvändning. Däremot finner Lagrådet att det skulle onödigt tynga förfarandet om det skulle krävas att gruppmedlemmen intervenerade i rättegången för att kunna anföra jäv. Lagrådet finner det därför vara mest ändamålsenligt och bäst förenligt med önskemålet att inte tynga förfarandet med onödiga formaliteter att en jävsinvändning skall få göras även utan intervention. Regeringen delar Lagrådets uppfattning. Bestämmelsen har därför ändrats i enlighet med Lagrådets förslag. Dessutom har ett par språkliga justeringar gjorts. Enligt 4 kap. 14 § RB gäller för domarjäv inom vilken en jävs- invändning måste göras (en preklusionsfrist), som är bestämd med utgångspunkt från att den som vill framställa en invändning om jäv för talan i målet. Detta innebär att en passiv gruppmedlem kan vänta med att framställa sin invändning till t.ex. ett överklagande eller t.o.m. senare, om tillämpas utan förbehåll. En sådan ordning strider mot de ändamålsöverväganden som ligger bakom preklusionsfristen. I paragrafen föreskrivs därför en tidsfrist, motsvarande den som gäller för part, för en passiv gruppmedlem som vill göra invändning om jäv mot domare. Paragrafen anger kärandens skyldigheter gentemot gruppmedlemmarna i rättegången och annars, vid t.ex. förlikningsförhandlingar. Kärandens grundläggande uppgift är att ta till vara gruppmedlem- marnas intressen på ett ändamålsenligt sätt. Däri ligger naturligtvis ett krav på käranden att inte företa processhandlingar som är till nackdel för en gruppmedlem, t.ex. ett erkännande eller en eftergift, om det inte finns välgrundade skäl för det. På motsvarande sätt skall käranden företa processhandlingar som normalt är till fördel för medlemmarna, om det inte finns anledning att underlåta det. Kravet på käranden att ta till vara medlemmarnas intressen skall inte tolkas som en skyldighet att föra varje medlems talan på det sätt som objektivt i efterhand kan fastställas hade varit det bästa för medlemmens rätt. Skyldigheten kan i stället formuleras så att käranden skall agera för varje medlems bästa i enlighet med vad som rimligen kan krävas med hänsyn till vad käranden känner till och borde känna till om förhållanden som har betydelse för medlemmens rätt. I bedömningen skall också vägas in medlemmens möjligheter att intervenera och på egen hand föra talan i målet. Enligt andra stycket skall käranden i viktiga frågor ge gruppmedlem- marna tillfälle att yttra sig, om det kan ske utan större olägenhet. Det kan gälla frågan om talan skall återkallas, efterges i en viss del eller om man skall träffa förlikning med ett visst innehåll. Med större olägenhet avses både tids- och kostnadsbesvär. Om det skulle medföra att målets avgörande försenas avsevärt bör det underlåtas att bereda gruppmedlem- marna tillfälle att yttra sig, om det inte finns mycket starka skäl att inhämta medlemmarnas synpunkter i en viss fråga. Käranden skall vidare på en gruppmedlems begäran lämna upplys- ningar om förhållanden som har betydelse för medlemmens rätt. Brister käranden i sina skyldigheter enligt denna paragraf får rätten ta upp frågan om han eller hon är lämplig att föra talan för gruppens räkning. Anses käranden inte lämplig som part, måste käranden bytas ut eller, om det inte är möjligt, grupptalan avvisas. Att käranden utvidgar sin talan mot svaranden till att omfatta ytterligare gruppmedlemmar eller ytterligare anspråk som tillhör dem som redan ingår i gruppen är med terminologi närmast att betrakta som en ändring av talan. Den nu aktuella paragrafen ger käran- den vidare möjligheter att utvidga talan än som är fallet enligt 13 kap. 3 § RB. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.6.1. Den ligger väl i linje med den representativa processens ändamål att erbjuda ett alternativ för en gemensam handläggning av fleras rättsanspråk.