prop · GP03108 · 2002-02-21 00:00:00 — Om en medlemsstat, tillvars hamn ett fartyg frivilligt anlöper i samband med normala kommersiellatransaktioner eller av skäl som har samband med driften, mottar ett klagomål som den inte anser vara uppenbart ogrundat eller innehar bevis på att fartyget inte uppfyller de krav som anges i vilotidsdirektivet, skall medlemsstaten utarbetaen rapport som den ställer till regeringen i den stat i vilket fartyget ärregistrerat och skall, när en inspektion enligt artikel 4 ger erforderligabevis, vidta åtgärder som är nödvändiga för att rätta till sådana förhållandenombord som innebär en uppenbar fara för sjömännens säkerhet och hälsa. I andrastycket föreskrivs att identiteten på den person från vilken klagomålet härrörinte skall avslöjas varken för befälhavaren eller det berörda fartygets ägare.Rådets direktiv /21/EG av om tillämpning av internationellanormer för säkerhet på fartyg, förhindrande av förorening samt boende- ocharbetsförhållanden ombord på fartyg som anlöper gemenskapens hamnar och framförs i medlemsstaternas territorialvatten (hamnstatskontroll), ändrat genomdirektiven /25/EG, 98/42/EG och 99/97/EG, innehåller, såsom redan berörts iavsnitt 6.2.2, kriterier för hamnstaternas fartygskontroll samt rutiner förinspektion och kvarhållande av fartyg. Hamnstatskontrollen av utländska fartygsker genom inspektioner som utförs av hamnstatens behöriga sjöfartsmyndighet.Minst 25 procent av det antal fartyg som anlöper medlemsstatens hamnar under ett representativt kalenderår skall inspekteras. I direktivets bilaga I (enligtändringsdirektiv /42/EG4) räknas sådana kriterier upp som avgör vilka fartygsom i första hand skall komma i fråga för inspektion. Under punkten 4 angessåsom styrande faktor fartyg som har varit föremål för rapport eller klagomålfrån befälhavaren, en ombordanställd eller annan person eller organisation medett legitimt intresse av fartygets säkra drift, boende- och arbetsförhållandenombord eller förhindrande av förorening, om inte den berörda medlemsstatenbedömer att rapporten eller klagomålet är helt utan grund. I punkten 4föreskrivs att identiteten på den person som lämnat in rapporten ellerklagomålet inte får lämnas ut till det berörda fartygets befälhavare ellerägare.I såväl tillsynsdirektiven som i direktivet 95/21/EG om hamnstatskontroll finnssåledes bestämmelser om att en anmälares identitet skall hemlighållas förfartygets befälhavare eller ägare. är genom direktiven förpliktigat attinföra motsvarande bestämmelser i svensk lag. Sådana bestämmelser bör innefattasåväl regler om tystnadsplikt som förbud mot utlämnande av uppgifter i allmännahandlingar och skall därför tas in i sekretesslagen (1980:100) (jfr 1 kap. 1 §sekretesslagen).Anmälarskydd i svensk lagstiftningVissa bestämmelser om sekretess till skydd för anmälare finns redan isekretesslagen. I 7 kap. 6 § sekretesslagen föreskrivs att sekretess gäller inom hälso- och sjukvården och annan verksamhet som avses i 1 § samt inomsocialtjänsten för anmälan eller annan utsaga av enskild om någonshälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det kan antas att farauppkommer för att den som gjort anmälan eller avgivit utsagan eller någon honomnärstående utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs.Motsvarande sekretess gäller enligt 7 kap. 7 § sekretesslagen bl.a. hos allmänförsäkringskassa i ärende om allmän försäkring, enligt 7 kap. 20 §sekretesslagen hos polismyndighet i bl.a. ärende om omhändertagande enligtlagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård och enligt9 kap. 17 § tredje stycket sekretesslagen i bl.a. utredning enligtbestämmelserna om förundersökning.I 7 kap. 8 § föreskrivs att sekretess gäller hos myndighet, som har tillsärskild uppgift att verka för arbetarskydd, i ärende enligt lagstiftning ombl.a. Hos sådan myndighet gäller sekretess också förarbetstagares anmälan i ärende om arbetarskydd, således en absolut sekretess.Någon sekretess till skydd för anmälare i ärenden hos finns förnärvarande inte i den svenska lagstiftningen.En ny bestämmelse om anmälarskyddEnligt direktiven skall fartygets befälhavare och ägare inte få vetskap om vemsom gjort en anmälan. Den bakomliggande avsikten torde vara att exempelvis denenskilde sjömannen skall kunna göra en anmälan utan att riskera att utsättas för trakasserier eller annan oförmånlig behandling från befälhavaren eller sinarbetsgivare som en "bestraffning" för sitt handlande.I promemorian har föreslagits att sekretess skall gälla hos iärende enligt 10 kap. 8 § fartygssäkerhetslagen (1988:49) för anmälan ellerannan utsaga av enskild om det kan antas att den enskilde eller någon honomnärstående lider men av om uppgiften röjs. Den föreslagna bestämmelsen harsåledes försetts med ett rakt skaderekvisit, dvs. presumtionen är attuppgifterna är offentliga. Endast om det kan antas att ett röjande av en uppgift kan medföra att den enskilde eller någon honom närstående lider men av attuppgiften röjs får uppgiften hemlighållas.Det raka skaderekvisitet innebär att skadebedömningen i huvudsak skall göras med utgångspunkt från själva uppgiften. Det innebär att frågan huruvida sekretessgäller eller inte i första hand inte behöver knytas till en skadebedömning i det enskilda fallet. Avgörande är i stället om uppgiften som sådan är av den artenatt ett utlämnande typiskt sett kan vara ägnat att medföra skada för detintresse som skall skyddas genom bestämmelsen. Om uppgiften är sådan att dengenomsnittligt sett måste betraktas som harmlös, skall den normalt sett alltsåfalla utanför sekretessen. Skulle uppgiften å andra sidan vara av sådant slagatt den lätt kan komma att missbrukas skall den i de flesta fall anses varaomfattad av sekretess. Vid införandet av sekretesslagen anfördes att fördelenmed ett rakt skaderekvisit är att man sällan behöver frångå den tilloffentlighetsprincipen hörande grundsatsen att den som begär en uppgift hos enmyndighet inte skall behöva legitimera sig och tala om varför han vill ta del av en uppgift. När det gäller sådana uppgifter som lätt kan komma att missbrukasanförde dock föredraganden att upplysningar om sökandens identitet och om hansavsikter med uppgifterna kan medföra att det inte längre finns någon anledningtill antagande att den i sekretessbestämmelsen angivna skadan skall uppkomma.Han ansåg därför att det i dessa fall inte kan anses stötande frånoffentlighetssynpunkt att ställa den som begär att få ut en uppgift inför valetatt antingen avstå från uppgiften eller tala om vem han är och vilket ändamålhan har med sin begäran. Han pekade också på möjligheten för myndigheterna att i dessa fall eliminera skaderisken genom att ställa upp ett förbehåll sominskränker mottagarens rätt att lämna uppgift vidare eller utnyttja den, se 14kap. 9 och 10 §§ sekretesslagen (Prop. 1979/80:2 Del A s 80 f, se vidareuttalandena i samma prop. s 190 om hemlighållande av uppgifter omsjukskrivningsperioder i förhållande till en arbetsgivare som överväger attanställa försäkringstagaren i fråga).Helsingborgs tingsrätt har anfört att sekretessbestämmelsen bör ges en merrestriktiv utformning än vad som har föreslagits i promemorian. Tingsrättenföreslår att skaderekvisitet bör utformas så att sekretess, i likhet med vad som gäller enligt t.ex. 7 kap. 6 § och 9 kap. 17 §, skall gälla enbart om det kanantas att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller annat allvarligtmen om uppgiften röjs. Eftersom ett krav på att fara för våld eller allvarligtmen skall föreligga för att uppgiften skall få hemlighållas innebär attbestämmelsen bara skulle ge skydd mot repressalier av mera allvarligt slag,anser regeringen att en sådan utformning av bestämmelsen vore alltför restriktiv för att uppfylla de krav på skydd för anmälarens identitet som direktivenuppställer.Regeringen har övervägt en bestämmelse om absolut sekretess, på sätt somHovrätten för har förespråkat. Det bör anmärkas att en sådanbestämmelse bara finns beträffande tillsynsverksamhet, 7 kap. 8 § sekretesslagen, och att den då bara rör arbetstagares anmälan. Dennabestämmelse har också sin bakgrund i en numera upphävd förordning, förordningen(1973:847) med instruktion för yrkesinspektionen. En bestämmelse om absolutsekretess för anmälan innebär vidare att anmälan i dess helhet inte kan lämnasut (se RÅ 1994 Not 587). Det blir då fråga om ett betydligt längre gåendehemlighållande än vad som krävs enligt de nu aktuella EG-direktiven, vilka baraavser att skydda identiteten på anmälaren i förhållande till fartygetsbefälhavare och ägare.I den nu aktuella situationen får det typiskt sett antas föreligga risk attanmälaren kommer att lida men om dennes identitet röjs för fartygets befälhavare och ägare. Regeringen anser därför att sekretessbestämmelsen på sätt som harföreslagits i promemorian bör utformas så att det räcker att det kan antasföreligga risk att anmälaren kommer att lida men om dennes identitet röjs föratt uppgiften skall kunna hemlighållas. Utformningen av bestämmelsen innebär att inte bara namnet på anmälaren utan även själva innehållet i anmälan ellerutsagan kan omfattas av sekretess, nämligen om uppgifterna på något sätt kanavslöja vem anmälaren är. Bestämmelsen medger också att förekomsten av enanmälan eller utsaga hålls hemlig helt, nämligen då blotta förekomsten av enanmälan skulle kunna avslöja vem som har gjort den. Om den som begär uppgift omvem som har lämnat en anmälan inte vill uppge ändamålet med sin förfrågan elleruppträder anonymt får redan detta anses visa att sådan risk är förenad med ettutlämnande att sekretess skall iakttas (jfr de ovan nämnda förarbetsuttalandenai prop. 1979/80:2 Del A).Sammanfattningsvis innebär förslaget att inte fler uppgifter än nödvändigt ianmälan eller utsagan sekretessbeläggs som anmälaren ges erforderligtskydd i förhållande till fartygets befälhavare eller ägare. Det skall anmärkasatt sekretesskyddet enligt den föreslagna bestämmelsen i vissa fall kan kommaatt stå i motsättning till bestämmelser om partsinsyn. Hur denna motsättningskall lösas regleras i 14 kap. 5 § sekretesslagen.Direktivet 95/21/EG om hamnstatskontroll gäller bara i tillsynsärendebeträffande utländska fartyg. Samma anmälarskydd bör dock gälla förtillsynsärenden avseende såväl svenskregistrerade som utlandsregistreradefartyg. Identitetsskyddet i artikel 3 i tillsynsdirektivet får dessutom, iljuset av direktivets hela tillämpningsområde, anses gälla för såväl utländskasom svenska fartyg. Den föreslagna bestämmelsen bör således gälla oavsett ivilket land det anmälda fartyget är registrerat.De aktuella direktiven gäller bara sådan tillsyn som benämns inspektion och somomfattas av 10 kap. 8 § fartygssäkerhetslagen. I promemorian har det ocksåföreslagits att sekretess skall gälla hos i ärende enligt 10 kap. 8 § fartygssäkerhetslagen. har inte ansett det i sakmotiverat att begränsa sekretessområdet till vad som är hänförligt till"inspektion", utan ifrågasatt om inte sekretessen bör få gälla inom allverksamhet med tillsyn enligt 10 kap. fartygssäkerhetslagen. Regeringen harförståelse för denna synpunkt. En sådan sekretessbestämmelse blir mer klar ochlättillämpad. För den enskilde kan det heller inte i alla situationer framståsom klart om en anmälan kommer att leda till en inspektion eller en besiktning.Som också påpekat bör inte sekretessen gälla bara vid ettärende utan vid all tillsynsverksamhet. Regeringen föreslår därför att sekretess skall gälla för anmälan eller annan utsaga hos vid tillsynenligt 10 kap. fartygssäkerhetslagen.Det föreslås sålunda att en bestämmelse med detta innehåll införs i 7 kap. 43 §sekretesslagen.Om meddelarfrihetenI 16 kap. 1 § sekretesslagen anges i vilka fall tystnadsplikten har företrädeframför meddelarfriheten, dvs. rätten enligt 1 kap. 1 § tredje styckettryckfrihetsordningen och 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgrundlagen att lämna uppgift i vilket ämne som helst för publicering i de medier som de båda grundlagarnaomfattar. När det gäller befintliga sekretessbestämmelser till skydd föranmälare är det enbart den tystnadsplikt som följer av anmälarskyddet enligt 7kap. 6 § som inskränker meddelarfriheten. Detta beror på att sistnämndabestämmelse avser hälso-, sjukvårds- och socialtjänstsekretessen. Samtligatystnadsplikter som följer av denna sekretess (7 kap. 1-6 §§) inskränkermeddelarfriheten. Sekretessen enligt sistnämnda lagrum har vidare ansetts varaså angelägen att upprätthålla att den, enligt 14 kap. 3 § andra stycketsekretesslagen, är undantagen från generalklausulens tillämpningsområde, dvs.den allmänna bestämmelse i lagrummets första stycket om att sekretessbelagduppgift får lämnas till myndighet, om det är uppenbart att intresset attuppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen skallskydda.Tillräckligt starka skäl att på motsvarande sätt inskränka meddelarfriheten medanledning av den ovan föreslagna sekretessbestämmelsen finns enligt regeringensuppfattning inte.6.2.5 Övriga frågorRegeringens bedömning: Övriga bestämmelser i direktivet påkallar inte någralagändringar.Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.Remissinstanserna: Ingen remissinstans har anmält någon avvikande uppfattning.Skälen för regeringens bedömning: I artikel 6.1 i tillsynsdirektivet föreskrivsatt medlemsstaten skall informera bl.a. befälhavare och flaggstatens förvaltning om kvarhållande. I den mån det är erforderligt kan en sådan bestämmelsemeddelas i förordning. Bestämmelsen i artikel 6.2 om kompensation för förlustereller skador får anses följa av allmänna skadeståndsrättsliga principer. Rättatt överklaga beslut om kvarhållande, vilket föreskrivs i artikel 7 itillsynsdirektivet, finns enligt 13 kap. fartygssäkerhetslagen. Inte hellerövriga bestämmelser i direktivet påkallar några lagändringar.6.3 Undantagsmöjlighet för viss lokal trafik6.3.1 Bakgrund till förslagetGällande rättI 4 § vilotidslagen föreskrivs att sjömän har rätt till vilotid. Vilotiden börförläggas så att de får vila och på allmän helgdag. Vilotidenfår inte understiga 1) och 2) 77 timmarunder varje sjudagarsperiod. Vilotiden enligt p 1 får delas upp i högst tvåperioder varav en period om minst . Tiden mellan två viloperioder fårinte överstiga 14 timmar.Enligt 3 § vilotidslagen får undantag från lagens tillämpning göras genomkollektivavtal. Sådant undantag gäller dock inte om det strider mot ett beslutom fartygets säkerhetsbesättning enligt 5 kap. 5 § fartygssäkerhetslagen eller,vad avser vaktgående sjömän, om undantaget strider mot rätten till vilotidenligt 4 §. I avsnitt 6.1.1 föreslås att denna kollektivavtalsvisaundantagsmöjlighet skall begränsas till bestämmelserna om vilotid i 4 §.Vilotidslagen är utformad för att överensstämma dels med konvention nr 180 om sjömäns arbetstid och bemanning på fartyg och dels med den revideradeSTCW-konventionen. Det anges sålunda i prop. 1997/98:128, s. 15, attILO-konventionen och genomförs genom vilotidslagen.ILO-konventionen nr 180 och EG-direktivet 1999/63/EG (vilotidsdirektivet)Som påpekats under avsnitt 5.3.1 överensstämmer klausul 1-12 i avtalet sombifogas vilotidsdirektivet med nr 180. Vad som sägs nedangäller därför såväl direktivet som konventionen, vilka båda ärförpliktigat att efterleva.I artikel 4 i nr 180 föreskrivs att varje medlemsstat somratificerar konventionen erkänner att den normala arbetstidsnormen för sjömänliksom för andra arbetstagare skall grundas på en åtta timmars arbetsdag med envilodag och med vila på allmänna helgdagar.Enligt artikel 5 skall gränserna för arbetstid eller vilotid vara följande.a) Det högsta antalet arbetstimmar får inte överstiga(i) och(ii) ellerb) det minsta antalet vilotimmar får inte understiga(i) och(ii) under någon sjudagarsperiod.Vilotiden får uppdelas i högst två perioder varav den ena skall vara minst sextimmar, och avståndet mellan två på varandra följande viloperioder får inteöverstiga 14 timmar.I art. 5.6 medges rätt för en medlemsstat att göra undantag från dessa gränser.Det föreskrivs i den artikeln att ingenting skall hindra en medlemsstat från att ha nationella lagar och bestämmelser, eller ett förfarande som tillåter denbehöriga myndigheten att godkänna eller registrera kollektivavtal, vilka medgerundantag från de angivna gränserna. Sådana regler skall så långt som möjligtfölja angivna normer men får beakta mer frekventa eller längre ledighetsperioder eller beredande av kompensationsledighet för vaktgående sjömän eller för sjömän som arbetar ombord på fartyg som gör kortare resor.STCW-konventionenDen reviderade , IMO:s konvention om normer för sjöfolksutbildning, certifiering och vakthållning, innehåller bl.a. föreskrifter omminsta tillåtna vilotid för vakthavande befäl och vaktgående besättningsmän.I del A-VIII/1 i STCW-koden (obligatoriska bestämmelser) föreskrivs sålundaföljande:1. Alla personer som utsetts till vakthavande befäl eller vaktgåendebesättningsmän skall ha en minsta vilotid per 24-timmarsperiod.2. Vilotimmarna får delas upp i högst två perioder, varav en om minst 6 timmar.3. Kraven på vilotid enligt punkterna 1 och 2 måste inte upprätthållas i samband med ett nödläge eller en övning, eller under andra prioriteradedriftsförhållanden.4. Trots bestämmelserna i punkterna 1 och 2 får perioden på tio vilotimmarminskas i sträck, förutsatt att en sådan minskning inte sträcker sig över och att minst vila ges under varjesjudagarsperiod.Motsvarande bestämmelser har införlivats i och rådetsdirektiv /25/EG av om minimikrav på utbildning för sjöfolk.ILO-konventionen och STCW-konventionenDe båda konventionerna reglerar således vilotiden på liknande sätt. Följandeskillnader skall dock påpekas:- reglerar vilotid för alla sjömän medan bestämmelsen iSTCW-konventionen gäller vakthavande befäl eller vaktgående besättningsmän.- föreskriver att vilotiden skall uppgå till 77 timmarunder en sjudagarsperiod medan minsta vilotid enligtSTCW-konventionen uppgår till 70 timmar.- "Dygnsvilan", dvs. vilotiden per 24-timmarsperiod, får enligtSTCW-konventionen minskas till minst i sträck. Detta får ske underförutsättning att en sådan minskning inte sträcker sig över och att minst vila ges . Något motsvarandeundantag finns inte i ILO-konventionen.- öppnar för en möjlighet till nationella lagar och andra bestämmelser som avviker från de angivna gränserna för vilotid/arbetstid. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i STCW-konventionen.Kritik mot vilotidslagen från rederier som trafikerar lokal sjöfartVissa rederier som bedriver lokal passagerartrafik i direkt anslutning till densvenska kusten har efter vilotidslagens ikraftträdande inkommit med skrivelsertill , där de begär ändring av vilotidslagen eller i vart falldispens från gällande regler. Sådana skrivelser har inkommit från Stockholmssjötrafik, , hamn och SWEREF (Sveriges redareföreningför mindre passagerarfartyg). Skrivelsen från Stockholms sjötrafik har ocksåundertecknats av Sjöfolk och Sveriges Fartygsbefälsförening.Företagen har bl.a. angett att vilotidslagen omöjliggör ett effektivt och välanpassat arbetsschema, medför fler arbetsresor för besättningarna och därtillökade rekryteringsproblem. Rederierna har anfört att vilotidslagen är anpassadtill den "stora sjöfarten", som har drift dygnet runt och ett vaktsystem medflera personer per befattning. Från rederierna har det bl.a. framförts att det i deras verksamhet handlar om korta sjöresor och många hamnanlöp med långaväntetider och att besättningarnas arbetstider i mycket kan liknas vid normaltskiftarbete på land. Sammantaget efterfrågas i framställningarna vilotidsreglersom överensstämmer med krav.6.3.2 En ny bestämmelse om undantagsmöjligheterRegeringens förslag: Det föreskrivs i lagen (1998:958) om vilotid för sjömän att undantag från de gränser för vilotid som anges i 4 § får göras genomkollektivavtal för vaktgående sjömän ombord på sådana passagerarfartyg som avses i fartygssäkerhetslagen (1988:49) och som enbart anlöper svenska hamnar, dockinte sådana som är belägna på . Vilotiden får emellertid inte understigade gränser som anges i STCW-konventionen.Promemorians förslag: Överensstämmer till viss del med regeringens. Ipromemorian föreslås att vilotiden för sjömän i sådan nationell trafik somregeringen föreskriver får frångå lagens bestämmelser om vilotid och i ställetfölja krav. Något krav på att undantagen skall ske genomkollektivavtal föreslås således inte i promemorian.Remissinstanserna: Sjöfartens arbetsgivareförbud och SWEREF har sett positivt på den föreslagna bestämmelsen. har funnit undantaget förenligt medILO-konventionen nr 180. sjöfolk och hardock uttryckt tveksamhet över förslaget. har anfört att det torde medförafara för sjösäkerheten och de ombordanställdas hälsa om vaktgående sjömän kan få arbeta . Sveriges Fartygsbefälsföreninghar ansett att den föreslagna ändringen kan innebära att arbetstiden kan i sträck genom att begränsningen utgör i stället för under två tjugofyratimmarsperioder. har vidare ansett att det skallföreligga ett avtal mellan parterna innan regeringen fattar beslut om undantagmedan har framfört att tjänstgöringsscheman ochviloperioder bör underställas sjöfartsmyndighet för godkännande innan denföreslagna regeln skall kunna tillämpas. Både och har slutligen framfört att vilotiden bör utgöra minst i sträck . och har anfört att det inte framstår som klart i förslagetvilken trafik som skall omfattas av undantagsbestämmelsen. harvidare anfört att det bör övervägas om bemyndigandet att meddelaundantagsbestämmelser inte bör gälla såväl regeringen som den myndighetregeringen bestämmer.Vid det möte som har hållits med arbetsmarknadens parter samt med och (se om detta möte under avsnitt 3) har det förslag somregeringen lägger fram i denna lagrådsremiss avhandlats. Vid mötet har allaparter förklarat sig stödja det nya förslaget. SWEREF har emellertid därefterinkommit med skrivelser där föreningen förklarat sig motsätta sig kravet påkollektivavtal. SWEREF har därvid anfört att majoriteten av dess medlemmardriver sina fartyg som rena familjeföretag där anställda saknas och därmed också anledning att träffa kollektivavtal. Enligt SWEREF är dock behovet att fåtillämpa vilotidsregler lika stort i dessa familjeföretag som i SWEREFs övriga medlemsrederier.Skälen för regeringens förslagEnligt 3 § vilotidslagen får undantag göras från lagens tillämpning genomkollektivavtal. Sådant undantag gäller dock inte, vad avser vaktgående sjömän,om undantaget strider mot rätten till vilotid enligt 4 §. De flesta sjömännenombord på den lokala passagerartrafiken torde tjänstgöra som vakthavande. Denlokala passagerartrafiken har därför inte möjlighet att göraavsteg från bestämmelserna i 4 § vilotidslagen ens genom kollektivavtal.Vad som framfördes av rederierna samt av Sjöfolk och i samband med vilotidslagens införande framstår sombeaktansvärt. Det är uppenbart att den lokala passagerartrafiken i mångt ochmycket arbetar under andra förhållanden än oceangående trafik och i övrigttrafik på längre resor. öppnar för undantag för trafik ikortare resor och trafik som medger mer frekventa och längre ledighetsperioder.Att införa en möjlighet till undantag kan lösa många praktiska problem. Dettamåste vägas mot att det blir fråga om bestämmelser som tillåter längrearbetspass och därigenom riskerar att medföra sämre arbetsförhållanden ochkanske även lägre säkerhetsnivå.Den föreslagna bestämmelsen i promemorian grundade sig på framställningar somhade undertecknats av såväl arbetsgivarsidan som av företrädare för och . Av remissutfallet framgår emellertid att detinte längre föreligger någon fullständig samsyn i denna fråga. harinte förslaget till undantagsmöjligheter för viss lokal trafik avvisats av någon remissinstans.Enligt regeringens mening bör det vara en generellt verkande lagstiftning ochinte något dispensförfarande i enskilda fall.