prop · GP0388 · 2002-02-13 00:00:00 — Den nya lagen om samarbete med domstolen bör reglera alla åtgärder som domstolen kan begära med stöd av stadgan. Därmed omfattas överlämnande av misstänkta och tilltalade till domstolen för lagföring och alla andra former av rättslig hjälp i brottmål. Vidare bör lagen omfatta bestämmelser om verkställighet av domstolens avgöranden. Även de processrättsliga bestämmelser som behövs med anledning av stadgans reglering av brott mot domstolens rättskipning (artikel 70) bör omfattas av den nya lagen. Regeringen utfärdar de tillämpnings- föreskrifter som behövs i anslutning till lagen. För att underlätta tillämpningen av den nya lagen bör den utformas i så nära anslutning som möjligt till bestämmelserna i den ordinarie lagstift- ningen om internationell rättslig hjälp i brottmål och om utlämning för brott samt i tribunallagen. Det innebär att vissa bestämmelser i tribunallagen bör justeras i enlighet med vad som föreslås gälla för samarbetet med domstolen. Att en bestämmelse i en lag som avser samarbete mellan och en annan stat inte i alla delar passar när det gäller och därför måste omtolkas på någon punkt, något som Lagrådet har påpekat, bör markeras på sedvanligt sätt i lagen genom hänvisning till att bestämmelsen skall tillämpas i förhållande till domstolen. Lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål har trätt i kraft (prop. 1999/2000:61, bet. 1999/2000: JuU19, rskr. 1999/2000:216, SFS 2000:562). I den nya lagen samlas de nuvarande reglerna om rättslig hjälp i brottmål med förhör under förundersökning, bevisupptagning vid domstol, husrannsakan, beslag och kvarstad, liksom reglerna om överförande av frihetsberövade till en annan stat för förhör, vilka utvidgas till att omfatta fler situationer. I lagen finns också nya bestämmelser om hjälp med telefonförhör, förhör genom videokonferens, hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning, Prop. 2001/02:88 hemlig kameraövervakning samt andra åtgärder som avses i 28 kap. Lagen, som inte omfattar polis- samarbete, hindrar inte att hjälp lämnas med andra åtgärder om det kan ske utan tvångsmedel eller annan tvångsåtgärd. Bestämmelser om delning av förverkad egendom med en annan stat finns också i lagen. I samma lagstiftningsärende beslutades även följdändringar i tribunal- lagen. För rättslig hjälp till tribunalerna gäller den nya lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål med vissa angivna undantag (se nuvarande 9 och 9 a §§ tribunallagen). I avsnitten 6.3 och 6.4 redovisas regeringens överväganden när det gäller lagstiftning om rättslig hjälp respektive överlämnande av personer till domstolen. Stadgan innehåller även vissa föreskrifter som gäller generellt, dvs. både för överlämnande till domstolen och för rättslig hjälp av annat slag. Det gäller bl.a. förutsättningarna för att skjuta upp verkställighet av en begäran i vissa fall (artiklarna 89, 94 och 95), förfarandet vid konkurrerande framställningar från Internationella brott- målsdomstolen och en annan stat (artikel 90) och allmänna frågor om underrättelser till och samråd med domstolen (artiklarna 91:4 och 97). Bedömningar och förslag i dessa frågor och beträffande regler om offentlig försvarare m.m. redovisas i avsnitt 6.7. Det bör i sammanhanget uppmärksammas att lagförslaget inte inne- håller bestämmelser om lagföring i av motsvarande brott med stöd av den s.k. komplementaritetsprincipen (se avsnitt 5.4). Sådan lagföring följer vanliga regler om förundersökning och rättegång i brott- mål och det samarbete med andra stater som kan behövas i dessa fall skall ske enligt de regler om sådant samarbete som gäller i allmänhet. De åtgärder gentemot domstolen som kan vara påkallade för dess tillämp- ning av komplementaritetsprincipen, dvs. en begäran om överlämnande till att sköta utredningen eller en invändning om bristande jurisdiktion eller processförutsättningar (artiklarna 18 och 19, se avsnitt 5.6.1), kan fullgöras av regeringen utan några särskilda föreskrifter. 6.3Lagstiftning om rättslig hjälp till 6.3.1Åtgärder som skall kunna bistå med Regeringens förslag: Alla rättsliga åtgärder som kan lämnas till en annan stat enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål skall vara tillgängliga för . Andra för- fattningar som innehåller regler om rättslig hjälp i brottmål till en annan stat skall också gälla i förhållande till domstolen. Rättslig hjälp med rättsmedicinsk undersökning i skall kunna lämnas på begäran av en annan stat, domstolen och de interna- brottmålstribunalerna. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan Skälen för regeringens förslag: I Romstadgan (artikel 93:1) anges olika åtgärder som de anslutna staterna skall bistå Internationella Det gäller t.ex. eftersökning och identifiering av personer (punkt a), bevisupptagning (punkt b), förhör med misstänkta (punkt c), tillfällig överföring av personer till domstolen (punkt f och artikel 93:7), platsundersökningar (punkt g), husrannsakan och beslag (punkt h), tillhandahållande av protokoll och andra handlingar (punkt i), säkrande av bevisning (punkt j) samt identifiering, uppsökande och säkrande av utbyte av brott, tillgångar och egendom samt brottsverktyg för ett senare förverkande (punkt k). Förutom de specificerade åtgärderna innehåller stadgan en allmän bestämmelse att staterna på domstolens begäran även skall lämna varje annan form av biträde, som inte är förbjuden enligt nationell rätt, i syfte att främja utredning och åtal av brott som faller under domstolens jurisdiktion (artikel 93:1 l). De olika rättsliga åtgärder som omfattas av lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål anges i 1 kap. 2 §. förhör under förundersökning, bevisupptagning vid domstol, telefon- förhör, förhör genom videokonferens, kvarstad, beslag, husrannsakan och andra åtgärder som avses i 28 kap. , hemlig tele- avlyssning och hemlig teleövervakning, hemlig kameraövervakning och överförande av frihetsberövade för förhör m.m. hjälp lämnas i form av andra åtgärder än de som anges särskilt, dock under förutsättning att tvångsmedel eller annan tvångsåtgärd inte används (andra stycket). I likhet med vad som, enligt lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt (tribunallagen), gäller i förhållande till de internationella tribunalerna (se prop. 1999/2000:61 s. 174) bör alla de åtgärder som kan lämnas till en annan stat också vara tillgängliga för Genom att tillhandahålla alla de åtgärder som omfattas av lagen upp- fylls flertalet av de åtgärder som anges särskilt i stadgan (artikel 93:1). det följande kommenteras de olika åtgärder som anges i stadgan (artikel 93:1 a till l) närmare samt hur de förhåller sig till lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål och annan lagstiftning. Eftersökning och identifiering av personer och egendom samt tillhandahållande av allmänna handlingar Enligt stadgan skall de anslutna staterna bistå med att söka efter och identifiera personer eller egendom (punkt a) och att tillhandahålla allmänna handlingar (del av punkt i). Rättslig hjälp som här avses kan normalt lämnas utan att tvångsmedel eller andra tvångsåtgärder behöver Sådan hjälp kan därmed lämnas till Internationella brottmåls- domstolen utan särskilt lagstöd enligt 1 kap. 2 § andra stycket lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (se prop. 1999/2000:61 s. 80). För att bl.a. genomföra identifiering är det dessutom möjligt för dom- stolen att begära kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller andra åtgärder enligt 28 kap. med stöd av 1 kap. 2 § första stycket 5 i den nämnda lagen (se även 4 kap. 18 §). Därmed finns det t.ex. möjlig- heter att ta fingeravtryck, fotografier eller DNA-test (28 kap. 11, 12 och Prop. 2001/02:88 14 §§ , se även prop. 1999/2000:61 s. 81 och 200). går utöver vad stadgan uttryckligen kräver i form av åtgärder för eftersökning och identifiering, men bör tillämpas även i förhållande till domstolen för att uppfylla föreskriften i artikel 93:1 l, se vidare nedan. I enlighet med förslaget i avsnitt 6.3.2 skall åtgärder av detta slag inte förenas med något krav på dubbel straffbarhet. Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål ger därmed utrymme för åtgärder som mer än väl uppfyller stadgans krav på rättslig hjälp med eftersökning och identifiering. En anslutning till Romstadgan innebär dessutom att domstolen kan, med stöd av stadgan, begära att uppgifter ur belastningsregistret lämnas se 11 § lagen (1998:620) om belastnings- registret. Bevisupptagning och framtagning av bevisning En ansluten stat skall, enligt stadgan, kunna ta upp bevis för domstolens räkning såväl vittnesmål under ed som skriftlig bevisning och biträda med framtagning av bevisning, såsom yttranden från sakkunniga och andra rapporter, protokoll och dokument (punkterna b och i). Sådan rättslig hjälp kan lämnas med stöd av olika bestämmelser i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Bevisupptagning vid svensk domstol kan omfatta upptagning av muntlig och skriftlig bevisning samt syn (4 kap. 2 §). Även sakkunnig- bevisning kan tas upp på detta sätt. Om domstolen så önskar kan en svensk åklagare bevaka dess intressen vid bevisupptagningen (4 kap. 5 §). Vidare kan biträde med framtagning av skriftliga handlingar och annan bevisning lämnas genom svensk åklagare. Om inga tvångsmedel eller andra tvångsåtgärder fordras kan hjälp även lämnas genom andra åtgärder (1 kap. 2 § andra stycket). Vidare kan åtgärder ske i form av beslag, husrannsakan och kvarstad (4 kap. 1424 §§). När det gäller framtagning av bevisning kan även åtgärder som hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning komma i fråga om villkoren för sådana åtgärder är uppfyllda (4 kap. 25 och 27 §§). Det breda utbud av åtgärder som lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål medger uppfyller väl stadgans krav på hjälp med bevisupptag- ning och framtagning av bevisning samt tillhandahållande av olika hand- lingar m.m. Inga ytterligare bestämmelser behövs därför i förhållande till . Stadgan föreskriver att de anslutna staterna skall biträda med förhör av personer som står under utredning eller åtal vid domstolen (punkt c). Sådant biträde omfattas av lagen om internationell rättslig hjälp i brott- mål men begränsas inte till förhör med misstänkta (4 kap. 1 §). I stället får förhör ske enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål, dvs. framförallt reglerna i 23 kap. , som innebär att förhör får hållas med envar som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen (se 23 kap. 6 § ). tvångsmedel i form av hämtning tillgripas för att genomföra ett förhör. Detta går något utöver vad som föreskrivs i stadgan angående förhör men passar väl med den allmänna bestämmelsen i stadgan om biträde med alla former av rättslig hjälp som inte är förbjudna i den anmodade staten (punkt l). Enligt stadgan skall viss information lämnas till den som förhörs (artikel 55:2), vilket kan komma att påkalla svenska förordningsföre- Enligt förslag i bevis- och förfarandereglerna skall domstolen tillsammans med sina framställningar tillhandahålla viss information för att överlämnas till den misstänkte eller tilltalade. stadgans krav skall informationen vara översatt till ett språk som den aktuella personen till fullo förstår och talar. enligt stadgan som gäller vid förhör uppfylls genom tillämpning av ordinarie svenska bestämmelser och den särskilda lag som föreslås gälla i förhållande till domstolen (jfr artikel 55:2). I stadgan föreskrivs att anslutna stater skall biträda Internationella brott- målsdomstolen med delgivning som även kan avse rättegångshandlingar (judicial documents, se artikel 93:1 d). Det anges inte hur delgivning skall gå till utan förfarandet skall följa nationella regler. dock komma att ställa villkor eller i vart fall önskemål beträffande Det kan särskilt förväntas beträffande delgivning i fall som uttryckligen anges i stadgan, främst delgivning av kallelse till den misstänkte att inställa sig vid domstolen (som alternativ till häktning, se artikel 58:7) och delgivningsåtgärder för att möjliggöra en förhandling för åtalsbekräftelse i den misstänktes utevaro (artikel 61:2). Närmare bestämmelser om delgivning kan komma att ges i bevis- och Dessa får dock inte innebära några ytterligare för- pliktelser för de stater som ansluter sig och är därmed bindande endast för domstolens bedömning av om en delgivning som verkställts av natio- nella myndigheter kan godtas. Det är t.ex. rimligt att anta att domstolen kommer att kräva att delgivning av åtalet stämningsansökan skall överlämnas till den tilltalade personligen (se t.ex. regel 53bis i Jugosla- vientribunalens bevis- och förfaranderegler), vilket överensstämmer med vad som gäller i (se 33 kap. 6 § första stycket ). Om sådana föreskrifter ges är det troligt att domstolen i ansökningar om rättslig hjälp med delgivning kommer att lämna anvisningar för att undvika delgivningar som domstolen inte kan godta. skall följas om de inte är förbjudna enligt den anmodade statens lagar (artikel 99:1). Rättslig hjälp med delgivning omfattas inte av lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (1 kap. 2 § tredje stycket). Genom att införa en generell regel om att bestämmelser i annan lag och författning om rättslig hjälp åt domstol eller myndighet i en annan stat också skall gälla i förhållande till domstolen vilket överensstämmer med vad som gäller för tribunalerna enligt 17 § tribunallagen blir emellertid bestäm- melserna i kungörelsen (1909:24 s. 1) angående delgivning av handling på begäran av utländsk myndighet tillämpliga. någon särskild föreskrift att delgivning med post får ske direkt till en person i (se prop. 1999/2000:61 s. 157). hjälp med delgivning skall ges in till . Enligt kungörelse kan hjälp lämnas med delgivning genom behöriga svenska myndigheters försorg, vilket normalt skall ske enligt bestämmelserna i delgivningslagen (1970:428). Om ett särskilt för- farande begärs i ansökan skall detta efterkommas, där så kan ske (2 § andra momentet). Det finns därmed möjligheter att uppfylla eventuella krav som domstolen kan komma att ställa på delgivningen. generella regel som föreslås nedan i detta avsnitt och som bl.a. innebär att kungörelse också gäller i förhållande till domstolen behövs det ingen särskild regel om rättslig hjälp med delgivning. 1999/2000:61 påtalas att de finns behov av en översyn av bestämmelserna om delgivning i internationella förhållanden (s. 73 f.). Vid en sådan översyn bör även frågan om delgivning på begäran av I internationella överenskommelser finns ofta bestämmelser om att handlingar som skall delges skall vara avfattade på ett visst språk. svensk del gäller normalt att språket skall vara svenska, danska eller Av 6 § kungörelse framgår dock att även handlingar som inte är avfattade på eller översatta till något av dessa språk får delges under vissa förutsättningar; delgivning får ändå ske om den som delges frivilligt tar emot handlingen eller om delgivning annars är försvarlig I enlighet med vad som föreslås i avsnitt 6.3.3 skall domstolens ansökan och andra handlingar som stöder denna vara skrivna på svenska eller engelska (se även artikel 87:2). Detta avser dock inte handlingar som skall delges. Däremot finns det bestämmelser i stadgan som uttrycker principen att handlingar skall översättas om det är nödvändigt för att uppfylla krav på rättvisa (artiklarna 55:1 c och 67:1 f). inte bara för den som är misstänkt eller tilltalad utan för varje person som är inblandad i en brottsutredning inför domstolen. om att domstolen i samband med ansökningar skall låta översätta och bifoga vissa handlingar har föreslagits för dess bevis- och förfarande- Det finns därmed anledning att utgå från att de handlingar som domstolen önskar få delgivna i vart fall kommer att vara avfattade på ett språk som den delgivne förstår och som därmed uppfyller rättssäkerhets- Främjande av frivillig inställelse inför domstolen Enligt stadgan skall de anslutna staterna främja att vittnen och experter frivilligt inställer sig vid (artikel 93:1 e). Det är därmed inte fråga om att vidta några tvångsåtgärder för inställelse som kan följa av att vittnesplikt föreligger. tionell rättslig hjälp i brottmål innehåller inga bestämmelser om åtgärder av det slag som är i fråga. De flesta åtgärder som kan vara aktuella är av praktisk natur. också bestå i att övertyga vittnet eller experten om det angelägna i att delta i förfarandet och att ge information om förfarandet vid domstolen och liknande t.ex. hänvisningar till domstolens brottsoffer- och vittnes- enhet något som svenska myndigheter skall bistå med enligt deras generella serviceskyldighet. Motsvarande förpliktelse följer även av europeiska konvention om inbördes rättshjälp i brottmål (artikel 10, se SÖ 1968:15). Sådana praktiska åtgärder som har anförts fordrar inte några lagändringar utan kan och bör lämnas av centralmyndigheten för det rättsliga samarbetet, dvs. Om det bland åtgärderna också intolkas att ekonomisk hjälp skall lämnas för att möjliggöra en inställelse inför domstolen så krävs det däremot lagbestämmelser. I förhållande till tribunalerna finns det t.ex. en bestämmelse om ersättning till den som skall höras av tribunalen (se 15 § i tribunallagen). Frågor om ersättningar till personer som deltar i ett förfarande inför domstolen och om kostnadsfördelning mellan och domstolen behandlas i avsnitt 6.7.6. I sammanhanget bör även frågan om vittnesplikt beröras. Stadgan föreskriver att såväl åklagaren som domstolen har rätt att begära att ett vittne skall inställa sig inför domstolen för förhör eller vittnesmål. I likhet med vad som anses gälla enligt stadgorna för de internationella tribunalerna (se överklagandekammarens avgörande i mål IT-95-14-AR108bis, Åklagaren ./. , paragraferna 27, 47 och 56) måste en sådan kallelse anses vara bindande för den enskilde. I fråga om anslutna staters samarbetsskyldighet är det dock bara bistånd med frivillig inställelse som anges. Frågan om någon form av tvångsvis överföring av ett vittne som har kallats och som vägrar att fullgöra sin skyldighet att inställa sig måste därför bedömas under den allmänna bestämmelsen om rättslig hjälp i övrigt enligt artikel 93:1 l. Av den bestämmelsen framgår, som anförts, att andra former av rättslig hjälp i avsikt att främja domstolens brottsutredning eller rättegång, på begäran skall lämnas om inte åtgärden är förbjuden enligt nationell rätt. I princip är vittnesplikten i begränsad till svenska förfaranden. Mellan de nordiska länderna finns det dock också en vittnesplikt, som i regleras i lagen (1974:752) om nordisk vittnesplikt. Det innebär att den som är bosatt i , , eller under vissa förutsättningar får kallas för att bl.a. höras som vittne eller målsägande i en svensk brottmålsrättegång (1 §). Vidare är den som är bosatt i och som befinner sig här eller i något annat nordiskt land skyldig att efter kallelse inställa sig som vittne och i även som målsägande vid en domstol i ett nordiskt land (9 §). Ett vittne eller en målsägande som inte infinner sig till den utländska rättegången och som inte är frihetsberövad, kan dock inte mot sin vilja tvingas att bli ställd inför den utländska domstolen. Däremot skall böter, vite eller ersättning för annans rättegångskostnader som har dömts ut av den utländska domstolen verkställas i (10 §). Om så begärs kan dessutom bevisupptagning genomföras i , varvid vissa tvångsåtgärder kan vidtas. Principen att en icke frihetsberövad person inte kan tvingas att inställa sig som för att höras som vittne eller målsägande vid en domstol utanför trots att vittnesplikt föreligger måste anses grundläggande i svensk rätt. Den medför med andra ord ett förbud mot att överlämna trilskande vittnen, vilket också gäller i förhållande till . De åtgärder som därmed står domstolen till buds i ett sådant fall är därmed en sedvanlig bevisupptagning i eller ett förhör per telefon eller med hjälp av videoteknik. Om principen i en framtid kommer att luckras upp, t.ex. mellan de nordiska staterna (se 1999/2000:61 s. 60 och 129 om pågående diskussioner), bör det också övervägas om icke frihetsberövade vittnen och målsäganden skall kunna överföras till domstolen för att höras mot sin vilja. Det kan vidare nämnas att domstolens bevis- och förfaranderegler kommer att innehålla bestämmelser om rätt för den som hörs inför domstolen att vägra yttra sig om sådant som skulle röja egen eller en nära Dessa regler kommer vidare att föreskriva att information om dessa bestämmelser skall lämnas i kallelsen till ett förhör vid domstolen. Det skall ske på ett språk som den kallade förstår. Vad som sagts skall ombesörjas av domstolen och ställer därmed inte krav på några svenska föreskrifter. Tillfälligt överförande av en frihetsberövad till domstolen Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål innehåller bestämmelser om tillfälligt överförande av en frihetsberövad person till en annan stat för förhör eller konfrontation i samband med en förundersökning eller rättegång där (4 kap. 29 §). Bestämmelserna i den nya lagen innebär att en sådan åtgärd inte fordrar den frihetsberövade personens samtycke. Därmed går de svenska reglerna längre än stadgan som föreskriver att åtgärden endast skall genomföras med den frihetsberövade personens medgivande (artikel 93:7). gäller att de anslutna staterna, utöver de åtgärder som särskilt anges i stadgan, också skall tillhandahålla varje annan åtgärd som inte är förbjuden enligt nationell rätt (artikel 93:1 Huruvida kommer att nyttja denna möjlighet beror på hur den tolkar sitt mandat. En annan avvikelse är att den svenska lagen (4 kap. 29 § första stycket 1) uttryckligen anger att förhör med den som överförts i samband med en brottsutredning eller rättegång i en annan stat endast får avse annat än utredning om den frihetsberövades egen brottslighet, medan denna begränsning inte klart framgår av stadgan. Tillfälligt överförande av en frihetsberövad förutsätter, enligt stadgan, att den anmodade staten samtycker till åtgärden och vidare kan staten och domstolen komma överens om särskilda villkor (artikel 93:7 a ii). överföring av en frihetsberövad har därför möjlighet att oavsett om personen har samtyckt till åtgärden eller inte kräva att förhör endast får avse annat än den överfördes egen brottslighet. För det fall domstolen önskar höra en person om hans eller hennes egen brottslighet får den i stället ansöka om att personen skall överlämnas till domstolen (dvs. som motsvarar utlämning vid samarbete mellan stater). I förhållande till domstolen skall ansökan om tillfällig överföring av en frihetsberövad prövas av regeringen och ansökan får avslås om ett överförande medför att tiden för frihetsberövandet förlängs eller om den frihetsberövades närvaro behövs i ett svenskt brottmål (4 kap. 30 § första och andra stycket). För att möjliggöra denna prövning måste ansökan ange hur den frihetsberövade behöver vistas utanför (4 kap. 29 § andra stycket). Vid bifall till ansökan skall det anges när personen senast skall återföras till , eller i förekommande fall, försättas på fri fot (4 kap. 30 § tredje stycket). Även dessa villkor får anses vara förenliga med stadgan (artiklarna 93:7 om överförande och 96:2 e och 3 om särskild information i ansökan). om samråd och underrättelser kan iakttas vid regeringens prövning av Sammanfattningsvis är bestämmelserna om tillfälligt överförande av frihetsberövade i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål fören- liga med stadgan och går till och med längre än vad som krävs i detta Stadgan förpliktar staterna att lämna rättslig hjälp i form av platsunder- sökningar och anger som ett exempel undersökning av gravplatser (punkt Det som främst avses är naturligtvis rättsmedicinsk och annan undersökning av t.ex. massgravar i det land där de misstänkta brotten har Skyldigheten är dock inte begränsad till vissa stater eller platser, utan gäller generellt.