prop · GP03133 · 2002-02-27 00:00:00 — Särregler för vissa försäk- ringsfall bör alltså undvikas. Hänsyn bör tas till hur direktiv på näralig- gande områden har genomförts, bl.a. bestämmelsen om representanter för försäkringsbolag i det andra skadeförsäkringsdirektivet. Direktivet är ett s.k. minimidirektiv (jfr artikel 10.4). Som utgångs- punkt vid genomförandet gäller därför att medlemsländerna, inom de ramar som ges av EG-fördraget, får behålla eller sätta i kraft bestämmel- ser som är mer förmånliga för den skadelidande än de bestämmelser som är nödvändiga för att genomföra direktivet. Denna möjlighet bör utnytt- jas så långt det är lämpligt. Direktivets bestämmelser om skaderegleringsrepresentanter får anses vara av sådant slag som avses i 8 kap. 3 § regeringsformen. De bestäm- melser som genomför direktivet i denna del skall alltså som regel med- delas genom lag. Det är dock möjligt för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter i ämnet med stöd av 8 kap. 7 § första stycket 3 (näringsverksamhet) och 11 §, dvs. efter be- myndigande i lag. Direktivet innehåller också bestämmelser som faller inom det obligatoriska lagområdet, dvs. inom det område där inte har möjlighet att delegera sin normgivningskompetens (8 kap. 2 §). Det gäller särskilt regleringen av rätten att få en skada ersatt av ett skade- ersättningsorgan. Det bör understrykas att direktivtexten är snårig och delvis lagtekniskt bristfällig. Det är angeläget att direktivet genomförs på ett så enkelt sätt som möjligt, inte minst med tanke på direktivets grundläggande syfte att underlätta skaderegleringen för enskilda. Avslutningsvis bör anmärkas att det inte, innan det ovan nämnda av- talet mellan skadeersättningsorganen har ingåtts, går att få en heltäck- ande bild av hur det nya systemet kommer att fungera eller vilka före- skrifter som kan vara nödvändiga. Det kan alltså inte uteslutas att ytterli- gare lagändringar kan bli nödvändiga. Skall direktivet genomföras i trafikskadelagen eller i Prop. en ny lag? Regeringens förslag: Direktivet skall genomföras genom ändringar i trafikskadelagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag (se promemorian s. 43). Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan invändning. Skälen för regeringens förslag: Frågan är om direktivet skall genom- föras genom ändringar i trafikskadelagen eller genom en ny lag. För att direktivet skall genomföras huvudsakligen i trafikskadelagen talar, som nämns i promemorian, att lagen innehåller bestämmelser om sådan trafikförsäkring och trafikskadeersättning som detta och de tre andra direktiven på området gäller. De skaderegleringsrepresentanter som svenska försäkringsbolag utser kommer i flertalet fall att tillämpa svensk rätt och betala ut sådan trafikskadeersättning som avses i trafik- skadelagen. En bestämmelse om skyldighet att utse representanter finns dessutom redan i trafikskadelagen (för sådana EES-försäkringsgivare som bedriver gränsöverskridande verksamhet här i landet). Direktivets bestämmelser om skadeersättningsorgan har visserligen ingen direkt motsvarighet i trafikskadelagen. I lagen finns det dock sär- skilda bestämmelser om utländska trafikanter som råkar ut för skada här i landet. träder då in som om det utländska fordonet vore trafikförsäkrat i föreningen. Denna konstruktion kan sägas påminna om direktivets skadeersättningsorgan, låt vara att grunden för att överta ansvaret för skaderegleringen är en annan. Vad som kan tala mot ett genomförande i trafikskadelagen är att direk- tivets bestämmelser tar sikte enbart på sådana fall där skadan har inträffat i ett annat land än det där den skadelidande är bosatt. Trafikskadelagen saknar begränsningar av sådant slag. I promemorian görs den bedömningen att de skäl som talar för ett ge- nomförande i trafikskadelagen får anses väga tyngst. Remissinstanserna delar den uppfattningen. Regeringen är av samma mening. De lagänd- ringar som behövs för att genomföra direktivet bör alltså tas in i trafik- skadelagen. Regeringens förslag: Den som har fått tillstånd att meddela trafikför- säkring här i landet skall utse en skaderegleringsrepresentant i varje annat EES-land. Representanten skall vara bosatt i det landet eller, om det är en juridisk person, vara etablerad där. Försäkringsgivaren skall utfärda fullmakt för skaderegleringsrepresentanten att reglera skadeli- dandes anspråk på ersättning från en trafikförsäkring för sådana fall som direktivet omfattar. Regeringen eller den myndighet som rege- ringen bestämmer bemyndigas att meddela ytterligare föreskrifter. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag (se Prop. 2001/02:133 promemorian s. 44 f.). Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan invändning. Skälen för regeringens förslag Skyldighet att utse skaderegleringsrepresentant Enligt direktivet skall den som har rätt att meddela trafikförsäkring ha en representant i varje EES-land (artikel 4). Representanten skall vara bosatt eller etablerad i det land där han eller hon är utsedd och ha befogenhet att företräda försäkringsbolaget gentemot skadelidande. Bestämmelserna om skaderegleringsrepresentanter är de centrala i direktivet (se bl.a. ingress- punkt 14). En skyldighet för försäkringsbolag att utse representanter för vissa fall finns, som redan nämnts, i svensk rätt. En EES-försäk- ringsgivare som avser att meddela trafikförsäkring genom gränsöverskri- dande verksamhet enligt lagen om utländska försäkringsgivares verk- samhet i , men som saknar fast driftställe här, är skyldig att utse en representant här i landet. Representanten skall vara bosatt i eller vara en svensk juridisk person. Försäkringsbolaget skall utfärda en fullmakt för representanten att företräda bolaget gentemot skadelidande (5 § tredje stycket trafikskadelagen). Bestämmelserna genomför artikel 12.a i det andra skadeförsäkringsdirektivet. På motsvarande sätt som för det andra skadeförsäkringsdirektivet be- hövs det en särskild lagreglering för att genomföra de nu aktuella be- stämmelserna. Som föreslås i promemorian bör bestämmelsen lämpligen utformas efter mönster av 5 § tredje stycket och begränsas till de fall som direktivet avser. De ytterligare regler som direktivet innehåller beträffande skadere- gleringsrepresentanter, bl.a. vad gäller på vilka språk en representant skall kunna behandla ett ärende, bör, i den mån det kan anses nödvändigt, genomföras med föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myn- dighet som regeringen bestämmer. Detsamma gäller för direktivets be- stämmelse om underrättelse till informationscentrumen inom EES om de representanter som har utsetts. Skall även EES-försäkringsgivare omfattas? En fråga är om skyldigheten att utse skaderegleringsrepresentanter skall gälla enbart för sådana försäkringsbolag som har fått tillstånd av rege- ringen att meddela trafikförsäkring eller om skyldigheten skall omfatta även EES-försäkringsgivare. Direktivet får närmast anses tala mot att EES-försäkringsgivare skall omfattas. I ingresspunkt 15 anges att det medlemsland i vilket försäk- ringsbolaget är auktoriserat skall kräva att bolaget utser en skaderegle- ringsrepresentant. Eftersom direktivet skall genomföras i hela EES, kom- mer skyldigheten att utse representanter att följa av lagen i det EES-land där EES-försäkringsgivaren är auktoriserad. promemorians bedömning att det inte bör föreskrivas någon skyldighet Prop. 2001/02:133 för EES-försäkringsgivare i trafikskadelagen. Skyldigheten att utse skaderegleringsrepresentanter skall enligt artikel 4.1 i direktivet gälla alla försäkringsbolag som täcker de risker som upp- kommer genom användning av motordrivna landfordon, utom fraktföra- res ansvar (liability). Någon definition av uttrycket finns inte i direktivet. I transporträtten avses med uttrycket i allmänhet en transportörs ansvar gentemot passagerare eller personer för vilkas räkning han transporterar gods, alltså ett obligationsrättsligt ansvar. Som exempel kan nämnas de särskilda reglerna om fraktförares ansvar i lagen (1974:610) om inrikes vägtransport. Eftersom trafikskadelagen inte reglerar fraktförares ansvar enligt vad som har sagts, är det, som anges i promemorian, inte nödvändigt att vid genomförandet av direktivet införa något särskilt undantag om detta. Skall även ha skaderegleringsrepresentanter? En annan fråga är om i sin funktion av skadereglerare för den som inte är bosatt här i landet men som råkar ut för en trafikskada här skall utse skaderegleringsrepresentanter i övriga EES-länder på motsvarande sätt som försäkringsbolagen. Någon sådan skyldighet kan inte direkt utläsas ur direktivet. Detta gäller nämligen bara för den som meddelar trafikförsäkring, vilket inte gör. För den enskilde skadelidande skulle det dock onekligen vara av värde om även hade skaderegleringsrepresentanter. I de fall som är aktuella sköts skade- regleringen antingen direkt av eller av ett försäkringsbolag som föreningen har utsett enligt den nuvarande 30 §. har i sitt remissvar meddelat att föreningen, i det förstnämnda fallet, har för avsikt att i vissa fall uppdra åt sina med- lemsbolag och deras skaderegleringsrepresentanter att reglera även de nu aktuella försäkringsfallen. I det andra fallet, dvs. när Trafikförsäkringsfö- reningen har delegerat skaderegleringen enligt 30 §, kan denna ombe- sörjas av det bolagets skaderegleringsrepresentant. Med hänvisning till det sagda är någon lagstiftningsåtgärd i denna del inte nödvändig. Skall även staten ha skaderegleringsrepresentanter? Frågan om staten skall utse skaderegleringsrepresentanter behandlas nedan i avsnittet om fordon som har undantagits från skyldigheten att ha trafikförsäkring. Direktivet påverkar inte bestämmelser om inom vilken tid skaderegleringen skall fullgöras från det att den skadelidande framställde sitt ersätt- ningsanspråk skall försäkringsbolaget lämna ett motiverat ersättnings- anbud (artikel 4.6 a). När bolaget bestrider ansvar, ansvaret inte har fastställts eller ersättningen inte har beräknats fullständigt skall försäk- ringsbolaget lämna ett motiverat svar på vad som an- förts i anspråket (artikel 4.6 b). I det följande används uttrycket moti- verat besked om ersättning som en gemensam benämning för den skyl- dighet som ett försäkringsbolag sammantaget har enligt dessa artiklar. När det gäller den tid inom vilken ett försäkringsbolag skall betala för- säkringsersättning eller på annat sätt avsluta skaderegleringen finns sär- skilda bestämmelser i lagen (1927:77) om försäkringsavtal (försäkrings- avtalslagen) och konsumentförsäkringslagen (1980:38). Båda lagarna är tillämpliga på trafikförsäkring. Om det är fråga om en försäkring som har tecknats av en konsument för huvudsakligen enskilt ändamål, tillämpas den sistnämnda lagen. Enligt försäkringsavtalslagen (24 §) skall försäkringsbolaget fullgöra sin betalningsskyldighet senast efter det att underrättelse om försäkringsfallet kom bolaget till handa. Den som gör gällande anspråk på grund av ett inträffat försäkringsfall skall tillhandahålla försäkrings- bolaget de handlingar som finns tillgängliga och bistå med andra upplys- ningar som är av betydelse för att bedöma försäkringsfallet och bolagets ansvar (22 §). En skadelidande har inte rätt att få sitt anspråk tillgodosett förrän en månad har förflutit från det att en sådan utredning presenterats. Bestämmelsen är dispositiv, och andra tidsgränser kan alltså avtalas mellan parterna. Enligt konsumentförsäkringslagen (38 § första stycket) skall som hu- vudregel försäkringsersättning betalas senast efter det att den ersättningsberättigade har anmält försäkringsfallet och lagt fram den ut- redning som skäligen kan begäras av honom eller henne (undantag gäller bl.a. för ersättning som avser livränta). Bestämmelsen är tvingande till skillnad från motsvarande bestämmelse i försäkringsavtalslagen. Vid de överläggningar som under arbetet med genomförandet av di- rektivet har hållits med företrädare för ansvariga departement i de övriga nordiska länderna har frågan väckts om förhållandet mellan direktivets bestämmelse om motiverat ersättningsanbud och nationella bestämmelser om inom vilken tid ett försäkringsbolag skall avsluta skaderegleringen. Det skulle möjligen kunna hävdas att direktivet, med beaktande även av dess bestämmelse om dröjsmålsränta (se avsnittet nedan), tar sikte också för skaderegleringen. Om direktivet ges en sådan innebörd, krävs ställningstagande till i vad mån de nämnda bestämmelserna i försäkringsavtalslagen och konsumentförsäkringslagen bör ändras för de fall som direktivet omfattar. Ett annat sätt att tolka bestämmelsen på och som förordas i prome- är att den endast avser ett försäkringsbolags skyldighet att inom den angivna tidsfristen underrätta den skadelidande om skaderegleringen. Om bolaget är berett att betala försäkringsersättning och försäkringser- sättningen har beräknats klart skall bolaget alltså underrätta den skadeli- dande om detta och ange vilken försäkringsersättning som erbjuds. någon absolut skyldighet att avsluta skaderegleringen inom den angivna Prop. 2001/02:133 tiden skulle alltså inte föreligga. Att direktivet bör uppfattas på det sättet stöds förutom av ordalydelsen av den följande delen av artikeln (4.6 b). Där framgår att den skadelidande skall ha rätt att få ett motiverat svar på det som anförs i anspråket när försäkringsbolaget inte har hunnit ta ställning till frågan om bolaget är skyldigt att betala försäkringsersätt- ning eller när något slutligt ställningstagande inte finns om vilket ersätt- ningsbelopp som skall betalas. Detta tillägg skulle som anges i promemo- rian sakna betydelse om skaderegleringen alltid måste fullgöras . Den tolkning som görs i promemorian delas eller lämnas utan invänd- ning av remissinstanserna. Regeringen delar promemorians uppfattning att de skäl som kan åberopas för den sistnämnda tolkningen får anses väga tyngst. Det krävs därmed inga ändringar i de nämnda bestämmel- serna i försäkringsavtalslagen och konsumentförsäkringslagen. Om svensk rätt skall tillämpas på ett skadefall, är det alltså dessa bestäm- melser som gäller. Övervägandena vad gäller försäkringsbolagens underrättelseskyldighet finns nedan efter avsnittet om dröjsmålsränta. Medlemsländerna skall anta bestämmelser som säkerställer att ränta ut- går på det ersättningsbelopp som den skadelidande erbjuds av försäk- ringsbolaget eller tillerkänns av domstol ifall inget anbud lämnas inom tremånadersfristen (artikel 4.6 b). Som har nämnts ovan förfaller som regel ett anspråk på försäkringser- sättning till betalning efter det att försäkringsfallet anmäldes och nödvändig utredning lagts fram. Den lagreglerade förfallodagen för försäkringsersättning torde anses vara bestämd i förväg i den mening som avses i 3 § första stycket räntelagen (1975:635) (jfr SOU 1974:28 s. 126 och SOU 1986:56 s. 670). Det innebär att dröjsmålsränta på ford- ran på försäkringsersättning utgår från denna förfallodag. Räntan beräknas enligt 6 § räntelagen. Som anges i promemorian kan bestämmelsen om dröjsmålsränta i di- rektivet, sedd enbart till ordalydelsen (närmast ordet anbud i sista me- ningen av artikel 4.6 b), tolkas så att den kräver att dröjsmålsränta skall utgå för samtliga fall där ett försäkringsbolag inte har avslutat skadere- gleringen efter det att den skadelidande har framställt sitt ersättningsanspråk, alltså oberoende av om fordran enligt vad som sagts ovan har förfallit till betalning eller ej. Om direktivet ges en sådan tolkning, skulle ett försäkringsbolag vara skyldigt att betala dröjsmåls- ränta när t.ex. skälet till att skadan inte har reglerats och ett sådant anbud inte har lämnats är att den skadelidande inte har lagt fram sådan utred- ning som han eller hon är skyldig att göra enligt försäkringsavtalslagen och konsumentförsäkringslagen. Det är emellertid knappast rimligt att tolka direktivet på detta sätt. Direktivet bör snarare, som anges i prome- , uppfattas så att en grundläggande förutsättning för att dröjsmåls- ränta skall utgå är att fordran på försäkringsersättning, enligt de natio- nella bestämmelser som är tillämpliga, har förfallit till betalning. dan tolkning har för övrigt stöd av ingresspunkt 19 som anger att ett ge- Prop. 2001/02:133 nomförande kan ske genom en hänvisning till nationella bestämmelser om dröjsmålsränta om sådana finns. Inte heller direktivets bestämmelse om dröjsmålsränta kräver alltså några lagändringar. Underrättelse till den skadelidande Som angetts ovan skall den skadelidande enligt artikel 4.6 a och 4.6 b få ett motiverat ersättningsanbud eller ett motiverat svar från den dag då anspråket framställdes. Lagrådet har anmärkt att dessa uttryck är oklara och kan ge anledning till skiftande tolkningar. Lagrådets yttrande i denna del kommenteras i avsnitt 8.4 Varken försäkringsavtalslagen eller konsumentförsäkringslagen inne- håller någon bestämmelse om underrättelse till den skadelidande för den händelse ett besked om försäkringsersättning inte kan lämnas . Ett försäkringsbolag som inte kan reglera ett anspråk på grund av att det saknas tillräcklig utredning för att beräkna skadan är alltså inte enligt lag skyldigt att underrätta den skadelidande om detta. En annan sak är att försäkringsbolaget i praktiken ändå måste ha någon form av kontakt med den skadelidande för att utreda förhållandena. Detta gäller inte minst mot bakgrund av försäkringsrörelselagens krav på att ett försäkringsbolags verksamhet skall bedrivas enligt god försäkringsstandard. Som kommer att framgå av redogörelsen nedan för skadeersättnings- organ knyts skyldigheten att träda in i ersättningsansvaret till frågan om ett motiverat besked om ersättning har lämnats. Om ett försäkringsbolag eller dess skaderegleringsrepresentant inte från den dag då anspråket framställdes har lämnat ett sådant besked, skall således ska- deersättningsorganet träda in i ersättningsansvaret (artikel 6.1). Regeln är strikt; något undantag har inte föreskrivits. Med hänvisning till det som sagts ovan behövs det en uttrycklig be- stämmelse om försäkringsbolagens underrättelseskyldighet. Som anges i promemorian är underrättelseskyldigheten av sådant slag att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör bemyndigas att med- dela föreskriften. Fordon som har undantagits från skyldigheten att ha trafikförsäkring Det första direktivet om motorfordonsförsäkring gäller inte undantags- löst. Som redan angetts finns det möjlighet att föreskriva undantag från trafikförsäkringsplikten för visst slag av fordon, en regel som för Sveri- ges del utnyttjats såvitt gäller mopeder. Direktivet ger möjlighet att före- skriva undantag också i annat avseende, nämligen såvitt gäller vissa fy- siska eller juridiska personer (artikel 4). Om dessa möjligheter utnyttjas, skall medlemslandet vidta åtgärder för att säkerställa att ersättning för skador som orsakas i andra medlämsländer av oförsäkrade fordon ändå betalas. I trafikskadelagen finns undantag från försäkringsplikten för staten samt för fordon som har tagits i anspråk av staten enligt förfogandelagen (1978:262). Undantag gäller även för fordon under tid då fordonet inne- has av Försvarsmakten för vissa närmare angivna fall (3 §). Sådana for- Prop. 2001/02:133 don kan ha trafikförsäkring, men de behöver alltså inte ha det. För fordon som inte har trafikförsäkring enligt de nu beskrivna undan- tagen svarar staten för den trafikskadeersättning som skulle ha utgått om försäkring hade funnits (15 §). Det rör sig alltså om en slags självförsäk- ringssituation. Frågan är nu om även staten i sin egenskap av självförsäkrare skall vara skyldig att utse skaderegleringsrepresentanter. Direktivet innefattar knappast en sådan skyldighet. Staten kan inte anses vara en sådan försäk- ringsgivare som avses i direktivet. För att också staten skall utse representanter talar i och för sig den grundläggande tanken som bär upp direktivet, nämligen att underlätta för den skadelidande genom möjligheten att initiera en skadereglering via en representant i sitt hemland. Och den möjligheten ges ju inte för det fall staten inte utser representanter på samma sätt som försäkringsbolagen. Som anges i promemorian är det emellertid svårt att se att det i praktiken finns något större behov av en reglering. Remissinstanserna gör ingen annan bedömning. I vart fall tills vidare bör staten därför inte ges någon sådan skyldighet i lag. En liknande bedömning har också gjorts i de öv- riga nordiska länderna. Tilläggas kan att det förstås inte finns något hinder mot att staten trots den bedömning som görs här ger någon i uppdrag att sköta skaderegle- ringen för dess räkning från utlandet. Enligt trafikförsäkringsförordningen skall de bolag som reglerar trafik- skador inklusive sådana representanter som finns enligt 5 § tredje stycket trafikskadelagen rådfråga en särskild skaderegleringsnämnd () om vissa viktigare ersättningsfrågor. hörs har generellt ansetts vara viktigt för att säkerställa att ersättningsbeloppen är rättvisa och enhetliga och att skadelidande får sin rätt. I nämnden ingår lekmannaledamöter och bolagsledamöter. I promemorian görs bedömningen att direktivet inte hindrar att hörs även för de situationer som omfattas av direktivet eftersom detta inte avser att påverka den materiella rätt som skall tilläm- pas i det enskilda fallet. Denna bedömning delas eller lämnas utan in- vändning av en bred majoritet av remissinstanserna. , och har dock föreslagit att bestämmelserna om hörande av skall ändras så att det inte längre blir obligatoriskt att höra fall som direktivet omfattar när parterna är överens i ersättningsfrågan. anser att det för den skadelidande skulle vara en bättre ordning om dennes behov i stället tillgodosågs genom biträde av ett kvalificerat ombud. Frågan om nämndens hörande regleras som redan angetts i trafikför- säkringsförordningen. Det är alltså inte något som har att ta ställning till. Det kan dock nämnas att frågan om hörande är föremål för beredning inom med anledning av en framställning från . nämndens hörande generellt och tar inte sikte endast på de särskilda situ- Prop. 2001/02:133 ationer som omfattas av direktivet. Det kan anmärkas att direktivet inte avser att påverka medlemsländernas regler om domsrätt (ingresspunkt 13) och att det i artikel 4.8 särskilt an- ges att den omständigheten att en skaderegleringsrepresentant har utsetts inte skall betraktas som en etablering i den mening som avses i Bryssel- konventionen av om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område. Det bör här anmärkas att rådet numera har antagit rådets förordning 44/2001/EG av den 22 de- cember 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkstäl- lighet av domar på privaträttens område (I-förordningen). En skadelidande som har ett anspråk på försäkringsersättning kan följaktli- gen inte utgå från att talan kan väckas mot försäkringsbolaget i det land där han eller hon är bosatt enbart av den anledningen att bolaget har en skaderegleringsrepresentant där. Allmänna regler om domstols behörig- het gäller. I sammanhanget kan tilläggas att systemet med skaderegleringsrepre- sentanter synes förutsätta att den skadelidande innan han eller hon fram- ställer sitt ersättningsanspråk vet vilket försäkringsbolag som är ansvarigt för att reglera skadan. Frågan om vem som skall ersätta en viss skada avgörs normalt enligt lagen i det land där den skadegörande handlingen företogs. För att en skadelidande skall veta till vilket försäkringsbolag en framställning om försäkringsersättning skall ställas kan det alltså till att börja med krävas kunskap om vilket lands lag som är tillämplig och vad som gäller enligt den lagen. Här kan det uppenbarligen uppstå en del praktiska problem som direktivet inte ger några direkta lösningar på.