prop · GP03127 · 2002-04-12 00:00:00 — I andra stycket införs två nya bestämmelser dels en bestämmelse om när säkerhet enligt första stycket får tas i anspråk för en skattefordran i Sve- rige, dels en bestämmelse om när säkerheten får tas i anspråk för en skat- tefordran i ett annat EU-land. Genom bestämmelserna klargörs när en säkerhet får tas i anspråk. Skälen för bestämmelserna redovisas i avsnitt 6. För en svensk skattefordran skall gälla att säkerheten får tas i anspråk om påförd skatt inte betalas i rätt tid. Det innebär att en säkerhet får tas i anspråk när skatten i fråga förfallit till betalning eller med andra ord när betalningstiden enligt skattebetalningslagen (1997:483, SBL) gått ut. Säkerheten kan endast tas i anspråk för skattskyldighet som uppkommit på grund av att en transport av obeskattade varor till ett annat EU-land inte kommit fram till mottagaren, se 20 § första stycket a och andra stycket. En säkerhet enligt första stycket skall omfatta dels betalning av skatt i , dels betalning av skatt i ett annat EU-land. Enligt Riksskattever- kets föreskrifter på området skall det framgå av säkerheten att den är gil- tig i samtliga EU-länder (RSFS 1997:5). Säkerhet enligt första stycket skall ställas hos beskattningsmyndigheten. Det innebär att det är beskatt- ningsmyndigheten som bestämmer om säkerheten får tas i anspråk. Detta gäller även i fråga om andra EU-länders skattefordringar. Ett annat EU- land som påfört en svensk upplagshavare skatt och som vill ta säkerheten i anspråk måste alltså vända sig till beskattningsmyndigheten, som avgör om säkerheten får tas i anspråk. Det förekommer dock att medlemsländer inte är ense om var beskatt- ning skall ske när varor, som transporteras under skatteuppskov, försvin- ner på vägen. En redogörelse för gemenskapsbestämmelserna på området finns i prop. 2000/01:118 s. 121124. Anta t.ex. att obeskattade varor, som transporteras mellan och , försvinner i . kan då hävda beskattningsrätt och påföra den svenske upplags- havaren skatt enligt franska skattesatser. Grunden härför kan vara att en oegentlighet eller överträdelse i förhållande till den s.k. suspensionsord- ningen, dvs. det gemensamma regelsystem som möjliggör att varor transporteras under skatteuppskov mellan EU-länder, begåtts eller upp- täcks i , t.ex. en stöld. Om den svenske upplagshavaren inte betalar skatten kan den franska skattemyndigheten vända sig till beskatt- ningsmyndigheten och begära att få ta upplagshavarens säkerhet i an- språk. Delar inte beskattningsmyndigheten den franska skattemyndighe- tens bedömning bör beskattningsmyndigheten kunna vägra att säkerheten tas i anspråk. kanske anser att det inte är utrett var oegentligheten eller överträdelsen begicks och att beskattning därför skall ske i eftersom det var härifrån som varorna avsändes. Be- fogenheten att vägra skattemyndigheter i andra EU-länder att ta svenska upplagshavares säkerheter i anspråk bör komma till uttryck i lag. Det föreskrivs därför att har en upplagshavare påförts skatt i ett annat EU- land får säkerheten tas i anspråk om skattefordran är befogad och skatten inte har betalats i rätt tid. Liknande bestämmelser finns i 29 § fjärde stycket och 32 § första stycket 8. Huruvida skatten betalats i rätt tid skall bedömas enligt det andra EU-landets regler om betalningstider. Genom ändringen i tredje stycket klargörs att en s.k. lagringssäkerhet endast får tas i anspråk för betalning av skatt för sådana lagerbrister som avses i 20 § första stycket d. Med lagerbrister förstås svinn, stöld m.m. (se prop. 2000/01:118 s. 71). För lagerbrister som uppkommit till följd av oförutsedda händelser eller force majeure medges avdrag enligt 32 första stycket 2. Det innebär att en säkerhet aldrig behöver tas i anspråk för sådana lagerbrister. Dessutom klargörs att ställd säkerhet får tas i anspråk om skatten inte betalas i rätt tid. Det innebär att en säkerhet får tas i an- språk när skatten i fråga förfallit till betalning eller med andra ord när betalningstiden enligt skattebetalningslagen gått ut. Bestämmelserna har utformats med ledning av bestämmelsen i 17 kap. 3 § första stycket SBL om när s.k. anståndssäkerhet får tas i anspråk. Beslut att ta en säkerhet i anspråk och beslut att vägra andra EU- länders skattemyndigheter att ta svenska upplagshavares säkerheter i an- språk får enligt nya 41 § överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Ändringarna klargör att ställda säkerheter får tas i anspråk om skatten inte betalas i rätt tid. Det innebär att en säkerhet får tas i anspråk när skatten i fråga förfallit till betalning eller med andra ord när betalningsti- den enligt skattebetalningslagen gått ut. Skälen för ändringarna redovisas i avsnitt 6. Bestämmelserna har utformats med ledning av bestämmelsen i 17 kap. 3 § första stycket SBL om när s.k. anståndssäkerhet får tas i anspråk. Beslut att ta en säkerhet i anspråk får enligt nya 41 § överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Vidare görs en redaktionell ändring i 14 §. I 16 § femte stycket tas sista meningen bort. Att den som är skattskyl- dig för överföringar utan vinstsyfte inte skall registreras följer numer av 3 kap. 1 § första stycket 7 f SBL. Se kommentaren till upphävande av 18 §. Bestämmelserna om återkallelse i 12 § fick ny lydelse genom förslag i prop. 2000/01:118 Inköp av bränsle och alkohol utan punktskatt, m.m. Hänvisningarna till nämnda bestämmelser i 13 § tredje stycket, 15 § tred- je stycket och 16 § fjärde stycket är därför numer något missvisande. Det- ta åtgärdas . Att hänvisningen i 16 § fjärde stycket skiljer från de andra två hänvisningarna beror på att representant som avses i 16 § andra stycket inte skall ställa säkerhet. Upphävande av 18 § Bestämmelsen om vilka skattskyldiga för tobaksskatt som skall registre- ras flyttas till 3 kap. 1 § första stycket 7 f SBL. Skälen härför redovisas i avsnitt 4.5. Att tullagen (2000:1281) gäller när skatt skall betalas till föl- jer numer av 1 kap. 2 a § SBL. Den möjlighet till befrielse som finns genom en hänvisning till 9 kap. 4 § lagen (1984:151) om punktskat- ter och prisregleringsavgifter (LPP) ersätts genom att motsvarande be- stämmelse i skattebetalningslagen, 13 kap. 1 §, görs tillämplig på fall där punktskatt skall betalas till . Detta uppnås genom en ändring i 13 kap. 1 § SBL. Se även kommentarerna till 1 kap. 2 a § och 13 kap. 1 § SBL. Upphävande av 22 § Paragrafen ersätts av en ny bestämmelse i skattebetalningslagen, 10 kap. 32 a §, som är gemensam för samtliga skattskyldiga som omfattas av förevarande paragraf. Deklarationstiden skall i likhet med vad som gäller vara räknat från den skattepliktiga händelsen. Se även kommentaren till 10 kap. 32 a § skattebetalningslagen och avsnitt 4.3. Upphävande av 3131 c §§ Återbetalningar av tobaksskatt skall i fortsättningen hanteras enligt förfa- randet i skattebetalningslagen. Skälen härför redovisas i avsnitt 4.7. Den nya ordningen innebär att den som har rätt till återbetalning av tobaks- skatt likställas med skattskyldig och att ett beslut om återbetalning av tobaksskatt skall anses som ett beskattningsbeslut enligt skattebetalnings- lagen. Detta uppnås genom ändringar 1 kap. 4 § och 11 kap. 1 § SBL, se därför även kommentarerna till dessa paragrafer. I stället för 31 § kommer bestämmelserna om efterbeskattning och be- talning av skatt i skattebetalningslagen att gälla. Belopp som en sökande kan åläggas att betala tillbaka enligt första stycket kommer i fort- sättningen att behandlas som skatt. Det behövs därför ingen särskild före- skrift för att lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter skall vara tillämplig på belopp som en sökande genom efterbe- skattning enligt skattebetalningslagen åläggs att betala tillbaka. Bestämmelserna i 31 a och 31 b §§ ersätts av bestämmelserna om revi- sion och s.k. tredjemansföreläggande i skattebetalningslagen. Se kom- mentaren till 14 kap. 7 § SBL. Enligt 2 kap. 3 § skattebetalningslagen, som är ny, skall Riksskattever- ket även i fortsättningen vara beskattningsmyndighet för punktskatter. Vad som i skattebetalningslagen sägs om skattemyndighet skall när det gäller punktskatt avse . Enligt 2 kap. 5 a § samma lag, som också är ny, får dock regeringen eller den myndighet som regering- en bestämmer besluta att uppgifter som enligt skattebetalningslagen skall fullgöras av i stället skall fullgöras av en skattemyndig- het. Det nu sagda innebär att vilka skattemyndigheter som skall ha befo- genhet att besluta om revision och föreläggande i fråga om punktskatt inte längre behöver regleras i lag. 31 c § kan därför upphävas. Se även kommentaren till 2 kap. 5 a § SBL. Ändringen är en följd av att LPP upphävs och att reglerna för förfarandet i stället skall finnas i skattebetalningslagen. I likhet med vad som gäller skall dock endast vissa bestämmelser gälla i fråga om skatt som av- ses i 27 §. Om obeskattade varor som sänts i väg av en utländsk upplagshavare inte når mottagaren på grund av oegentligheter eller överträdelser skall varorna enligt 27 § beskattas i om oegentligheten eller överträ- delsen begåtts i eller oegentligheten eller överträdelsen upptäckts här. Skattskyldig är den som ställt säkerhet för skatten, vanligtvis den Någon deklarationsskyldighet föreligger dock inte. Ett beslut om skatt enligt 27 § är vidare inget beskattningsbeslut enligt LPP. I förevarande paragraf föreskrivs därför att endast vissa be- stämmelser i LPP skall tillämpas. Det rör sig om bestämmelserna om föreläggande och revision i 3 kap., skönsbeskattning i 4 kap. 13 §, betal- ning av skatt i 5 kap., överklagande i 8 kap. och befrielse i 9 kap. 4 §. Se vidare prop. 2000/01:118 s. 124 och 125. Eftersom LPP kommer att upp- hävas när punktskatterna infogas i skattekontosystemet måste paragrafen ändras. I ett nytt andra stycke ges bestämmelser om förfarandet för beskattning enligt 27 §. En kommentar till nuvarande regler finns i prop. 2000/01:118 s. 124 och 125. De ändringar som görs innebär i huvudsak att hänvis- ningar till LPP byts ut mot hänvisningar till skattebetalningslagen. I vissa fall ersätts dock hänvisningarna med självständiga bestämmelser i före- varande paragraf. Hänvisningen till 1 kap. 5 § LPP och hänvisningen till 5 kap. 1 § sam- ma lag ersätts med självständiga bestämmelser om att beskattningsmyn- digheten beslutar om skatt och att skatten skall betalas inom den tid som beskattningsmyndigheten bestämmer. Hänvisningen till bestämmelsen om skönsbeskattning i 4 kap. 13 § LPP ersätts med en hänvisning till motsvarande bestämmelse i skattebe- talningslagen, nämligen 11 kap. 19 § andra stycket. Detsamma gäller hänvisningen till bestämmelserna om skattekontroll i 3 kap. 516 §§ LPP. Denna hänvisning motsvaras nu av en hänvisning till 14 kap. 4, 5 och 7 §§ SBL. Här bör dock tilläggas att eftersom den som är skattskyl- dig enligt 27 § inte är skyldig att deklarera och inte heller omfattas av någon uppgiftsskyldighet kan revisionsbestämmelsen i 14 kap. 7 § SBL endast användas för kontroll av uppgiftsskyldighet som ålagts genom ett s.k. tredjemansföreläggande enligt 14 kap. 4 § SBL. Se vidare prop. 2000/01:118 s. 125. Bestämmelserna om omprövning i 4 kap. LPP gäller inte i fråga om beslut om skatt enligt 27 §. kan alltså omprövning endast ske enligt bestämmelserna i förvaltningslagen (1986:233). Detta är en brist och i fortsättningen skall därför bestämmelserna om omprövning i 21 kap. SBL tillämpas. Hänvisningen till 5 kap. 2 § LPP ersätts med en hänvisning till 16 kap. 13 §§ SBL. I stället för bestämmelserna om anstånd i 5 kap. 35 LPP skall motsvarande bestämmelser i 17 kap. 2, 3 och 711 §§ SBL tilläm- pas. Hänvisningarna till bestämmelserna om dröjsmålsavgift och ränta i 5 kap. 815 §§ LPP ersätts med en hänvisning till bestämmelserna om ränta i 19 kap. 6, 7, 811, 14 och 15 §§ SBL. Vidare ersätts hänvisningen till 5 kap. 16 § LPP med en hänvisning till bestämmelserna om indriv- ning i 20 kap. SBL. Eftersom det här uteslutande är frågan om utländska skattskyldiga er- sätts inte hänvisningen till bestämmelserna om ansvar för företrädare för juridisk person i 5 kap. 17 och 17 a §§ LPP. Hänvisningen till bestämmelserna om verkställighet i 5 kap. 18 § LPP ersätts med en hänvisning till motsvarande bestämmelser i skattebetal- ningslagen, nämligen 23 kap. 7 och 8 §§. I stället för bestämmelserna om överklagande i 8 kap. LPP skall bestämmelserna om överklagande i 22 kap. SBL tillämpas. Slutligen ersätts hänvisningen till bestämmelsen om befrielse i 9 kap. 4 § LPP med en hänvisning till motsvarande be- stämmelse i 13 kap. 1 § SBL. I tredje och fjärde styckena ges bestämmelser som ersätter hänvisning- en till 5 kap. 6 och 7 §§ LPP. Att en hänvisning inte görs till skattebetal- ningslagen beror på att det inte finns några bestämmelser i den lagen som motsvarar 5 kap. 6 och 7 §§ LPP. Detta beror i sin tur på att de frågor som regleras i nämnda paragrafer hanteras genom avstämningar av skattskyldigas skattekonton, se 18 kap. SBL. Paragrafen betecknades tidigare 38 §. Genom ändringen i punkten 1 in- förs en ny kategori skattskyldiga, nämligen godkända lagerhållare. Kate- gorin rymmer de skattskyldiga som enligt nuvarande 39 § skall vara registrerade eller som efter ett särskilt beslut får vara registrerade, dvs. de som yrkesmässigt tillverkar snus eller tuggtobak, de som från ett annat yrkesmässigt för in eller tar emot snus eller tuggtobak, de som importerar snus eller tuggtobak från tredje land och de som säljer snus eller tuggtobak i exportbutik enligt lagen (1999:445) om exportbutiker. Ändringen är en följd av att en registrering som skattskyldig i fortsätt- ningen endast skall ha administrativ betydelse och alltså inte som även betydelse för när skattskyldighet inträder m.m., se vidare avsnitt 5. Den som är godkänd lagerhållare skall registreras enligt 3 kap. 1 § första stycket 7 f SBL. För att få agera som lagerhållare krävs ett godkännande från beskatt- ningsmyndigheten. Det behövs därför bestämmelser om skattskyldighet för den som inte blir godkänd eller väljer att inte ansöka om ett godkän- nande. Dessa bestämmelser finns i punkterna 2 och 3. Där föreskrivs att den som inte är godkänd lagerhållare är skattskyldig om han yrkesmäs- sigt tillverkar snus eller tuggtobak eller från ett annat EU-land yrkesmäs- sigt för in eller tar emot snus eller tuggtobak. Dessa skattskyldiga skall inte registreras enligt 3 kap. 1 § första stycket 7 f SBL, vilket innebär att de skall redovisa skatten i en särskild skattedeklaration för varje skatte- pliktig händelse, se kommentaren till 10 kap. 32 a § SBL. Skattskyldigheten för import regleras i 37 §, tidigare 38 a §. Någon ändring i den paragrafen krävs dock inte. Paragrafen betecknades tidigare 39 §. Bestämmelsen i nuvarande första stycket om vilka skattskyldiga som skall registreras flyttas till 3 kap. 1 § första stycket 7 f SBL. Skälen härför redovisas i avsnitt 4.5. Bestämmel- serna i nuvarande andra och tredje styckena ersätts med de nya bestäm- melserna i förevarande paragraf. I paragrafen regleras nu förutsättningarna för godkännande som lager- hållare. Systemet med godkända lagerhållare skall ersätta dagens system med registrerade skattskyldiga. I dagens system kan skattefria leveranser ske mellan registrerade skattskyldiga, vilket innebär att en registrering som skattskyldig inte enbart har administrativ betydelse. När punktskat- terna infogas i skattekontosystemet skall emellertid en registrering enbart ha administrativ betydelse. De skattemässiga effekter som en registrering har enligt dagens system skall dock behållas. För att uppnå det införs ett system med godkända lagerhållare. En utförligare redogörelse för försla- get finns i avsnitt 5. Enligt första stycket 1 får den som avser att yrkesmässigt tillverka snus eller tuggtobak godkännas som lagerhållare. I dagens system skall dessa skattskyldiga enligt nuvarande 39 § första stycket registreras utan pröv- ning. Den som är registrerad med stöd av nämnda bestämmel- se måste alltså ansöka om att bli godkänd som lagerhållare, givetvis un- der förutsättning att han vill behålla de fördelar som det finns med att vara registrerad. Bestämmelsen i första stycket 24 ersätter bestämmelsen i nuvarande 39 § andra stycket. I likhet med vad som gäller för upplagshavare enligt förevarande lag och enligt lagen (1994:1564) om alkoholskatt (LAS) och enligt lagen (1994:1776) om skatt på energi (LSE) skall endast den som med hänsyn till sina ekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt är lämp- lig som lagerhållare kunna godkännas. Dessa krav uppställs på skattskyldiga som enligt nuvarande 39 § andra stycket ansöker om att bli registrerade som skattskyldiga. Samma krav ställs för övrigt på den som enligt LAS eller LSE ansöker om att bli godkänd som skattebefriad förbrukare och den som ansöker om provianteringstillstånd enligt lagen (1999:446) om proviantering av fartyg och luftfartyg. Det rör sig alltså om väl inarbetade rekvisit. I andra stycket föreskrivs att ett godkännande skall återkallas om för- utsättningarna för godkännande inte längre finns. Denna grund för åter- kallelse gäller för upplagshavare, den som är registrerad som skatt- skyldig enligt 39 § andra stycket, skattebefriade förbrukare och den som beviljats provianteringstillstånd. I likhet med nämnda fall skall ett beslut om återkallelse av ett godkännande som lagerhållare gälla ome- delbart, om inte något annat anges i beslutet. Paragrafen betecknades tidigare 40. I punkterna 1 a1 c ges bestämmel- ser om när skattskyldigheten inträder för godkända lagerhållare. Be- stämmelsen i 1 a stämmer i princip överens med dagens regler. I stället för att skattskyldighet inträder vid leverans till köpare som inte är regi- strerad kommer skattskyldighet att inträda vid leverans till en köpare som inte är godkänd lagerhållare. Skattefria leveranser kommer alltså i fort- sättningen att kunna ske mellan godkända lagerhållare, dvs. samma ord- ning som gäller för leveranser mellan registrerade skattskyldiga. Bestämmelsen i punkten 1 b stämmer överens med vad som gäller . Bestämmelsen i punkten 1 c ersätter dagens regel om att skattskyldig- het inträder vid avregistrering. Återkallas ett godkännande inträder alltså skattskyldighet för snus och tuggtobak som då ingår i den skattskyldiges lager och som inte tidigare beskattats. I punkterna 25 regleras skattskyldighetens inträde för skattskyldiga som inte är godkända lagerhållare. En avgörande skillnad mellan dessa skattskyldiga och godkända lagerhållare är att en lagerhållare kan tillver- ka eller föra in skattepliktiga varor under skatteuppskov, dvs. skattskyl- digheten inträder först , t.ex. vid leverans till en köpare som inte är godkänd lagerhållare. För skattskyldiga som inte är godkända lagerhållare inträder dock skattskyldighet redan när varorna tillverkas eller förs in till landet. Dessa skattskyldiga skall redovisa skat- ten i en särskild skattedeklaration för varje skattepliktig händelse. Dekla- rationen skall lämnas in senast efter den skattepliktiga händelsen. Detta följer av 10 kap. 32 a § SBL, som är ny. Bestämmelserna i nämnda paragraf ersätter reglerna om redovisning i 22 §. Hänvisningarna i före- varande paragraf till 22 § tas därför bort. Se även kommentaren till upp- hävande av 22 §. Paragrafen betecknades tidigare 41 §. I paragrafen byts begreppet regi- strerad enligt 39 § ut mot begreppet godkänd lagerhållare. I likhet med vad som gäller för registrerade skattskyldiga skall godkända lagerhållare alltså inte betala skatt till vid import. Skatt för importerade varor skall betalas förts när skattskyldighet inträder enligt 39 § 1 ac. Att tullagen gäller när skatt skall betalas till följer numer av 1 kap. 2 a § SBL. Den möjlighet till befrielse som finns genom en hänvisning till 9 kap. 4 § LPP ersättas genom att motsvarande bestäm- melse i skattebetalningslagen, 13 kap. 1 §, görs tillämplig på fall där punktskatt skall betalas till . Detta uppnås genom en ändring i 13 kap. 1 § SBL. Se även kommentarerna till 1 kap. 2 a § och 13 kap. 1 § SBL. I andra stycket tas 42 § bort eftersom paragrafen upphävts genom SFS 1998:596. Eftersom 35 § numer betecknas 41 § och alltså kommer efter förevarande paragraf tas även hänvisningen till 35 § bort. Paragrafen betecknades tidigare 35 §. Ändringen är en följd av att 31 a och 31 b §§ upphävs. Beslut om revision och s.k. tredjemansföreläggan- de skall i fortsättningen fattas med stöd av skattebetalningslagen. Att beslut om skatterevision och föreläggande vid vite inte får överklagas följer av 22 kap. 2 § SBL. Se även kommentaren till upphävande av 31 31 c §§. I syfte att underlätta övergången till det nya systemet med godkända lagerhållare föreskrivs i punkten 3 att den som vid lagens ikraftträdande har registrerats som skattskyldig enligt 39 § i dess äldre lydelse skall an- ses godkänd som lagerhållare enligt den nya lydelsen av paragrafen. Be- stämmelsen omfattar dels skattskyldiga som enligt dagens system regi- streras automatiskt, dels skattskyldig som registreras först efter en prövning. Om denna bestämmelse leder till att en skattskyldig godkänns som inte uppfyller villkoren för godkännande kan beskattningsmyndighe- ten återkalla godkännandet med stöd av 39 § andra stycket. 11.26Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1564) om alkoholskatt I andra stycket införs två nya bestämmelser dels en bestämmelse om när säkerhet enligt första stycket får tas i anspråk för en skattefordran i Sve- rige, dels en bestämmelse om när säkerheten får tas i anspråk för en skat- tefordran i ett annat EU-land. Genom bestämmelserna klargörs när en säkerhet får tas i anspråk. Skälen för bestämmelserna redovisas i avsnitt 6. För en svensk skattefordran skall gälla att säkerheten får tas i anspråk om påförd skatt inte betalas i rätt tid. Det innebär att en säkerhet får tas i anspråk när skatten i fråga förfallit till betalning eller med andra ord när betalningstiden enligt skattebetalningslagen (1997:483, SBL) gått ut. Säkerheten kan endast tas i anspråk för skattskyldighet som uppkommit på grund av att en transport av obeskattade varor till ett annat EU-land inte kommit fram till mottagaren, se 19 § första stycket a och andra stycket. En säkerhet enligt första stycket skall omfatta dels betalning av skatt i , dels betalning av skatt i ett annat EU-land. Enligt Riksskattever- kets föreskrifter på området skall det framgå av säkerheten att den är gil- tig i samtliga EU-länder (RSFS 1997:5). Säkerhet enligt första stycket skall ställas hos beskattningsmyndigheten. Det innebär att det är beskatt- ningsmyndigheten som bestämmer om säkerheten får tas i anspråk. Detta gäller även i fråga om andra EU-länders skattefordringar. Ett annat EU- land som påfört en svensk upplagshavare skatt och som vill ta säkerheten i anspråk måste alltså vända sig till beskattningsmyndigheten, som avgör om säkerheten får tas i anspråk. Det förekommer dock att medlemsländer inte är ense om var beskatt- ning skall ske när varor, som transporteras under skatteuppskov, försvin- ner på vägen. En redogörelse för gemenskapsbestämmelserna på området finns i prop. 2000/01:118 s. 121124. Anta t.ex. att obeskattade varor, som transporteras mellan och , försvinner i . kan då hävda beskattningsrätt och påföra den svenske upplags- havaren skatt enligt franska skattesatser. Grunden härför kan vara att en oegentlighet eller överträdelse i förhållande till den s.k. suspensionsord- ningen, dvs. det gemensamma regelsystem som möjliggör att varor transporteras under skatteuppskov mellan EU-länder, begåtts eller upp- täcks i , t.ex. en stöld. Om den svenske upplagshavaren inte betalar skatten kan den franska skattemyndigheten vända sig till beskatt- ningsmyndigheten och begära att få ta upplagshavarens säkerhet i an- språk. Delar inte beskattningsmyndigheten den franska skattemyndighe- tens bedömning bör beskattningsmyndigheten kunna vägra att säkerheten tas i anspråk.