prop · GP03134 · 2002-03-13 00:00:00 — Av 9 § första stycket första punkten framgår att tjänsten skall anses felaktig om den avviker från vad konsumenten har rätt att kräva med hänsyn till bl.a. kravet på fackmässigt utförande i 4 § första stycket. Regeringen kan inte ansluta sig till dessa synpunkter. Såvitt gäller tilläggsarbete måste till en början konstateras att regle- ringen i 8 § i första hand får anses ta sikte på avtal om reparationstjänster och liknande. Till skillnad från sådana avtal går ett avtal om tillverkning av en vara i regel ut på att näringsidkaren utan att alla enskilda åtgärder har specificerats skall åstadkomma ett visst resultat, t.ex. att konsumen- ten av det tyg som han har tillhandahållit skall få en kostym uppsydd åt sig. Ett på detta sätt bestämt uppdrag får anses i princip omfatta alla åtgärder som kan krävas för att näringsidkaren skall kunna åstadkomma ett felfritt resultat. Därmed aktualiseras knappast någon tillämpning av 8 §, som ju endast tar sikte på arbete utöver det ursprungliga uppdraget. Men även om omständigheterna undantagsvis skulle vara sådana att 8 § kunde vara att tillämpa på ett tillverkningsavtal, kan promemorians förslag inte anses leda till ett försämrat konsumentskydd. Som har fram- gått innebär nämligen förslaget att bestämmelsen om näringsidkarens allmänna omsorgsplikt även fortsättningsvis skall vara tilllämplig på den aktuella typen av tillverkningsavtal. I denna omsorgsplikt ingår att vid behov om möjligt samråda med konsumenten om olika frågor som har anknytning till uppdraget. Att det har visat sig föreligga behov av tilläggsarbete är naturligtvis en viktig anledning till sådant samråd, vare sig näringsidkaren är beredd att utföra tilläggsarbetet eller ej. Redan av denna allmänna omsorgsplikt får alltså anses följa en skyldighet för näringsidkaren att i händelse av ett uppkommet behov av tilläggsarbete samråda med konsumenten. kritiserar även det förhållandet att den aktuella typen av tillverkningsavtal utesluts från tillämpning av 9 § första stycket Som har framhållits innebär emellertid promemo- Prop. 2001/02:134 rians förslag att bestämmelsen om fackmässigt utförande i 4 § första stycket även fortsättningsvis kommer att vara tilllämplig på sådana till- verkningsavtal där beställaren skall tillhandahålla en väsentlig del av materialet. Om kravet på fackmässighet har åsidosatts, torde det därmed finnas förutsättningar för konsumenten att göra gällande fel i vart fall på den grunden att varan avviker från vad han med fog har kunnat förutsätta (16 § tredje stycket tredje punkten konsumentköplagen). Regeringen kan alltså se goda skäl för promemorians förslag. Vid en samlad bedömning av de alternativ som redovisats för att genomföra direktivets bestämmelse om tillverkningsavtal förefaller det lämpligast att välja den lösning som innebär att konsumentköplagen skall vara tillämplig på alla slags tillverkningsavtal, alldeles oavsett vad avtalet mellan parterna innebär i fråga om tillhandahållande av det material som behövs för att tillverka varan. Till skillnad från Juridiska fakultetsnämn- den vid kan regeringen inte finna att konsekvenserna härav skulle vara svåra att överblicka. Om en sådan lösning har det också rått enighet vid de nordiska departementsöverläggningarna. I enlighet med promemorians förslag bör det vidare i konsumentköplagen tas in en bestämmelse om att 4 § första stycket samt 6 och 7 §§ konsumenttjänst- lagen skall vara att tillämpa på sådana tillverkningsavtal där beställaren skall tillhandahålla en väsentlig del av materialet. vid anför om be- hovet av att kombinera promemorians förslag i denna del med ett genom- förande av artikel 2.3 i direktivet behandlas i avsnitt 5.3.3 nedan. 5.3Hur varan skall vara beskaffad Regeringens bedömning: Utgångspunkten för felbedömningen bör även fortsättningsvis vara vad parterna kommit överens om i avtalet. Först om avtalet inte ger besked om hur varan skall vara beskaffad, bör allmänna regler om varans beskaffenhet komma till användning. (Se 16 § första och tredje styckena.) Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. (Se promemorian s. Remissinstanstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 2.1 i direktivet skall säljaren vara skyldig att leverera varor som är avtalsenliga. Även konsumentköplagen ger uttryck för en sådan princip om avtals- enlighet. Enligt 16 § första stycket första meningen skall varan i fråga om art, mängd, kvalitet, andra egenskaper och förpackning stämma överens med vad som följer av avtalet. Enligt såväl direktivet som lagen råder det alltså i princip avtalsfrihet när det gäller varans beskaffenhet. Den som vill köpa en vara av låg kvalitet till ett lågt pris i stället för en vara av hög kvalitet är således i sin fulla frihet att göra så, men kan inte därefter göra gällande att just denna låga kvalitet skulle utgöra ett fel i varan. Avtalsfriheten i detta hänseende Prop. 2001/02:134 begränsas för konsumentköplagens del endast av bestämmelserna i 18 §, varav framgår att varan alldeles oavsett vad som avtalats skall anses felaktig om den t.ex. sålts i strid med vissa försäljningsförbud. Först om det saknas särskilda avtalsvillkor om varans beskaffenhet, blir det aktuellt att tillämpa allmänna regler om hur varan skall vara beskaffad. Både direktivet och konsumentköplagen innehåller sådana regler. 5.3.2Allmänna regler om varans beskaffenhet Regeringens förslag: Konsumentköplagens allmänna regler om va- rans beskaffenhet skall även i fortsättningen ha karaktär av minimi- regler. Lagens krav att varan skall överensstämma med prov eller modell kombineras med ett nytt krav, att varan skall stämma överens med den beskrivning som säljaren har lämnat. För kravet att varan skall vara ägnad för köparens särskilda ändamål skall det i lagen inte längre uppställas förutsättningen att köparen haft rimlig anledning att förlita sig på säljarens sakkunskap och bedömning. I den mån kon- sumentköplagen har regler om varans beskaffenhet som saknar mot- svarighet i direktivet, skall lagens regler behållas. (Se 16 § andra och tredje styckena.) Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. (Se prome- s. 52 f.) Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemo- rians förslag eller lämnar det utan någon invändning. I fråga om kravet att varan skall vara ägnad för köparens särskilda ändamål anser dock flera näringslivsorganisationer (bl.a. , , BIL och Elektriska Hushållsapparat Leverantörer) att det av lagen bör framgå att köparen aktivt skall ha informerat säljaren om det särskilda ändamålet och att säljaren uttryckligen skall ha godtagit ända- målet. Skälen för regeringens förslag Direktivets allmänna bestämmelser om varans beskaffenhet finns i artikel 2.2. Bestämmelserna är avsedda att förenkla tillämpningen av direktivets princip om avtalsenlighet och utgörs av en uppräkning av ett antal situationer i vilka varan skall anses avtalsenlig. Dessa presumtionsregler är inte tänkta att begränsa principen om avtalsenlighet. Om det emellertid saknas särskilda avtalsvillkor, skall reglerna användas för att avgöra om den aktuella varan skall anses brista i avtalsenlighet. Presumtionsreglerna är kumulativa, dvs. samtliga regler måste i princip vara uppfyllda för att varan skall presumeras vara avtalsenlig. Om omständigheterna i ett fall är sådana att någon enskild regel uppenbarligen inte är att tillämpa, skall övriga regler givetvis ändå gälla (se direktivets beaktandesats 8). Konsumentköplagens motsvarande bestämmelser finns i huvudsak i 16 § andra stycket. Ifall avtalet inte ger tillräcklig information om hur varan skall vara beskaffad, anger lagen grundläggande principer för bedömningen av frågan om varan skall anses avtalsenlig eller inte. Avviker varan från någon av dessa minimiregler, skall den enligt 16 § tredje stycket första punkten anses felaktig. Därutöver finns i 16 § tredje stycket tredje punkten en supplerande bestämmelse om att varan skall anses felaktig också om den i något annat avseende avviker från vad köparen med fog kunnat förutsätta. Både direktivet och konsumentköplagen innehåller alltså allmänna be- stämmelser om varans beskaffenhet, avsedda att komma till användning när avtalet inte ger besked i frågan. Av det sagda har framgått att direk- tivet beskriver när en vara skall presumeras avtalsenlig, medan lagen anger när varan skall anses felaktig. Någon skillnad i sak torde detta inte medföra. Liksom andra presumtioner kan direktivets presumtion om av- talsenlighet naturligtvis brytas, och det får ankomma på köparen att visa på de omständigheter som gör att presumtionen inte kan upprätthållas. På motsvarande sätt ligger det enligt konsumentköplagen som princip på köparen att visa att varan, när den avlämnades, inte stämde överens med minimireglerna i lagen. Direktivet kan inte anses hindra att konsumentköplagens allmänna be- stämmelser om varans beskaffenhet även i fortsättningen utformas som minimiregler. Det återstår dock att överväga om dessa minimiregler bör kompletteras på grund av direktivets bestämmelser, som i tur och ordning behandlar varans överensstämmelse med säljarens beskrivning och med prov eller modell (artikel 2.2 a), varans lämplighet för köparens särskilda ändamål (2.2 b), dess lämplighet för de ändamål för vilka varor av samma slag vanligen används (2.2 c) och slutligen varans kvalitet och prestanda, som enligt direktivet skall vara i paritet med vad varor av samma slag van- ligen kan uppvisa och med vad konsumenten rimligen kan förvänta sig (2.2 d). Varans överensstämmelse med säljarens beskrivning och med prov eller modell Enligt artikel 2.2 a skall varor presumeras vara avtalsenliga om de stäm- mer överens med den beskrivning som säljaren har lämnat och om de har samma egenskaper som den vara som säljaren har förevisat konsumenten som prov eller modell. Vad direktivet säger i fråga om överensstämmelse med prov eller mo- dell har sin fulla motsvarighet i 16 § andra stycket tredje punkten konsu- mentköplagen. Någon uttrycklig motsvarighet till kravet att varan skall stämma överens med säljarens beskrivning finns dock inte i lagen. Frå- gan är om en sådan bestämmelse bör införas. Det har tidigare framhållits att den för felbedömningen grundläggande utgångspunkten är att varan skall stämma överens med vad som följer av avtalet. Detta uttryckssätt, som används i 16 § första stycket, är avsett att klargöra att hänsyn skall tas inte bara till sådant som parterna uttryckligen har kommit överens om utan också till vad som får anses underförstått mellan dem (se prop. 1989/90:89 s. 94). kunde det anses naturligt att en avvikelse från säljarens egen beskrivning redan av det skälet medförde att varan ansågs felaktig, att det följde av avtalet att varan skulle vara beskaffad på det sätt som framgick av be- skrivningen. I vart fall torde det i många sådana situationer vara möjligt att anse varan felaktig med stöd av 16 § tredje stycket tredje punkten. Om varan skulle visa sig inte stämma överens med den lämnade beskriv- ningen, kunde det på goda grunder hävdas att den avviker från vad köparen med fog kunnat förutsätta. Visserligen kan det alltså ifrågasättas om det för direktivets genom- förande verkligen behövs en särskild bestämmelse om att varan skall stämma överens med den beskrivning som säljaren har lämnat. måste det beaktas att det, trots bestämmelserna i 16 § första stycket och tredje stycket tredje punkten, har ansetts motiverat att ändå särskilt föreskriva att varan skall ha egenskaper som säljaren har hänvisat till genom att lägga fram prov eller modell, något som möjligen också hade kunnat anses följa av avtalet eller i vart fall vara att hänföra till sådant som köparen med fog kunnat förutsätta. Detta leder till slutsatsen att 16 § andra stycket tredje punkten utan vidare kan kompletteras med en uttrycklig bestämmelse om att varan skall stämma överens med den be- skrivning som säljaren har lämnat. I klarhetens intresse och för att garantera ett korrekt genomförande av direktivet bör så ske. Varans lämplighet för köparens särskilda ändamål Enligt artikel 2.2 b i direktivet skall varor anses avtalsenliga om de är lämpliga för det särskilda ändamål för vilket konsumenten behöver dem och som han informerade säljaren om för avtalets in- gående och som säljaren har godtagit. En motsvarande bestämmelse finns för konsumentköplagens del i 16 § andra stycket andra punkten, varav framgår att varan skall vara ägnad för det särskilda ändamål för vilket köparen avsåg att varan skulle användas om säljaren vid köpet måste ha insett detta särskilda ändamål och köparen har haft rimlig anledning att förlita sig på säljarens sakkunskap och bedömning. Både direktivets och lagens regel får alltså betydelse i det inte ovanliga fallet att köparen efter att ha beskrivit för vilket särskilt ändamål varan skall användas har överlåtit åt säljaren att välja ut den lämpligaste produkten. Som framgår fordrar direktivet att köparen aktivt har informerat sälja- ren om det särskilda ändamålet. Detta är en för köparen strängare regel än vad som uppställs i konsumentköplagen, vars reglering därför kan be- hållas oförändrad. Vad m.fl. anför leder inte regeringen till annan bedömning. Varken första eller andra ledet av direktivets bestämmelse fordrar alltså någon lagstiftningsåtgärd. Direktivets bestämmelse kräver därutöver i sitt tredje led att säljaren skall ha godtagit det av köparen angivna särskilda ändamålet. Någon uttrycklig motsvarighet härtill finns inte i konsumentköplagen. Inte heller i denna del bedöms det emellertid vara påkallat med någon ändring i lagen. Att säljaren till köparen säljer en vara som köparen behöver för ett särskilt ändamål och om vilket säljaren har fått kunskap före avtals- slutet måste normalt anses innebära att säljaren därigenom har godtagit detta särskilda ändamål och att denne svarar för att varan är ägnad för det Prop. 2001/02:134 ändamålet. Om säljaren när avtalet skall ingås inte kan erbjuda någon vara som motsvarar köparens behov, måste han upplysa köparen om det för att undgå felansvar. Någon uttrycklig bestämmelse om att säljaren skall ha godtagit köparens särskilda ändamål vilket efterfrågas av m.fl. fordras därför inte. I sista ledet i 16 § andra stycket andra punkten uppställer konsument- köplagen det kravet på köparen att denne skall ha haft rimlig anledning att förlita sig på säljarens sakkunskap och bedömning. Detta innebär att lagen tänker sig situationer där säljaren inte svarar för att varan är ägnad för köparens särskilda ändamål, trots att säljaren känt till detta ändamål. Om det alltså av omständigheterna framgår att köparen inte förlitade sig på eller inte hade rimlig anledning att förlita sig på säljarens sakkunskap och bedömning, blir följden att köparen själv får bära risken för varans bristande ändamålsenlighet. Enligt motiven kunde detta få sin särskilda betydelse vid köp i varuhus och på stormarknader, där köparen i regel inte kan förvänta sig samma fackkunskaper som hos personalen i en specialbutik (se prop. 1989/90:89 s. 98 f.). I detta avseende skiljer sig konsumentköplagen från direktivet, som inte uppställer något motsvaran- de krav på köparen. Eftersom det är fråga om en skillnad till konsumen- tens nackdel, måste lagen bringas i överensstämmelse med direktivet. Detta bör ske genom att kravet på att köparen har haft rimlig anledning att förlita sig på säljarens sakkunskap och bedömning får utgå ur lagen. En sådan lagändring skulle för övrigt också följa vissa, icke beaktade, synpunkter som anfördes av Lagrådet i anledning av förslaget till ny konsumentköplag. Lagrådet förordade nämligen att det berörda kravet borde utgå ur lagen. Till stöd för detta anfördes bl.a. att det vid konsu- mentköp typiskt sett torde vara så att en konsument har anledning att förlita sig på säljarens sakkunskap och bedömning och att det därför inte syntes befogat att begränsa konsumentskyddet på angivet sätt (se prop. 1989/90:89 s. 177 f.). Varans lämplighet för de ändamål för vilka varor av samma slag vanligen används Enligt direktivets artikel 2.2 c skall varor presumeras vara avtalsenliga om de är lämpliga för de ändamål för vilka varor av samma slag vanligen används. Konsumentköplagen föreskriver för sin del i 16 § andra stycket första punkten att varan skall vara ägnad för det ändamål för vilket varor av samma slag i allmänhet används. Direktivets presumtionsregel motsvaras alltså i princip helt av en mini- miregel i konsumentköplagen. Dock talas det i lagen om det ändamål, medan det i direktivet förutsätts att ändamålen kan vara flera. I sak är det ingen skillnad, men formuleringen i direktivet avspeglar bättre vad som är brukligt i fråga om varors användningsområden och bör väljas framför lagens nuvarande lydelse. I konsumentköplagen bör det alltså fortsätt- ningsvis föreskrivas att varan skall vara ägnad för de ändamål för vilka varor av samma slag i allmänhet används. Varans kvalitet och prestanda Artikel 2.2 d i direktivet föreskriver slutligen att varor skall anses avtals- enliga om de är av den kvalitet och har de prestanda som varor av detta slag vanligen har och som konsumenten rimligen kan förvänta sig med hänsyn till varans art och med beaktande av eventuella offentliga uttalanden om varornas särskilda egenskaper som gjorts av säljaren, tillverkaren eller dennes företrädare, i synnerhet i reklam eller på märk- Konsumentköplagen har ingen motsvarande bestämmelse bland mini- mireglerna i 16 § andra stycket. Dock framgår det av 16 § tredje stycket tredje punkten att varan skall anses felaktig inte bara om den avviker från vad som stadgas i minimireglerna i andra stycket utan också om den i något annat avseende avviker från vad köparen med fog kunnat förut- Detta innebär att de olika punkterna i andra stycket inte uttöm- mande anger hur man i avsaknad av särskilda avtalsvillkor om varans beskaffenhet skall fastställa en varas avtalsenlighet. Att en vara skall anses felaktig om den i något annat avseende avviker från vad köparen med fog kunnat förutsätta är ett uttryck för att felbegreppet är avsett att tillämpas i ett antal situationer av skilda slag där en varas egenskaper och användbarhet på ett påtagligt sätt avviker från vad köparen har skäl att räkna med på grund av de förutsättningar som han vid köpet har haft för sin bedömning (se prop. 1989/90:89 s. 100). Frågan är nu om bestämmel- sen i 16 § tredje stycket tredje punkten helt eller delvis kan anses upp- fylla regleringen i direktivets artikel 2.2 d. Vad direktivets bestämmelse föreskriver i sitt första led att varan i fråga om kvalitet och prestanda skall överensstämma med vad som är vanligt hos varor av samma slag förefaller svårt att omsätta i lagstift- Skillnader i kvalitet förekommer inom vida ramar mellan varor av samma slag, och det låter sig knappast göra att fastställa vad som skulle vara vanligt i detta sammanhang. Motsvarande resonemang kan föras om begreppet prestanda. Detta innebär att en vara inte nödvändigtvis måste anses felaktig endast på grund av sin sämre kvalitet eller lägre Andra omständigheter, t.ex. varans pris, får vara vägledande när det gäller att fastställa vad en köpare har rätt att kräva i dessa hän- Härtill kommer att detta det första ledet i bestämmelsen i vart fall i fråga om det som direktivet kallar prestanda torde motsvaras av artikel 2.2 c och därmed sakna självständig betydelse. konsumentköplagen synes alltså inte påkallad på grund av denna del av artikel 2.2 d. Av bestämmelsens andra led framgår, som sagt, att varan i fråga om kvalitet och prestanda skall vara sådan som konsumenten rimligen kan förvänta sig med hänsyn till varans art och med beaktande av bl.a. sälja- rens uttalanden om dess särskilda egenskaper. rimligen kan förvänta sig måste anses stå i god överensstämmelse med och vara omfattad av den berörda bestämmelsen i 16 § tredje stycket tredje punkten, enligt vilken varan alltså är felaktig om den i nå- got annat avseende avviker från vad köparen med fog kunnat förutsätta. Det är visserligen riktigt att lagen inte på samma sätt som direktivet kny- ter bedömningen av det berättigade i köparens förväntningar till varans art och olika offentliga uttalanden som kan ha gjorts av bl.a. säljaren, men av lagens allmänna formulering följer att sådant naturligtvis kan Prop. 2001/02:134 utgöra underlag för bedömningen. Det som sagts utmynnar alltså i be- dömningen att direktivets artikel 2.2 d inte torde kräva någon ändring i konsumentköplagen. När det gäller frågan om betydelsen av offentliga uttalanden som underlag för felbedömningen kan det avslutningsvis finnas skäl att på- minna om att 19 § har särskilda regler om fel för det fall att köparen har förlitat sig på oriktig marknadsföring, se avsnitt 5.3.4. I två fall förekommer det att konsumentköplagens regler om varans beskaffenhet saknar motsvarighet i direktivet. Det första är 16 § andra stycket fjärde punkten om att varan skall vara förpackad på vanligt eller annars försvarligt sätt, om förpackning behövs för att bevara eller skydda varan. Det andra fallet är 16 § tredje stycket andra punkten, som före- skriver att varan skall anses felaktig om säljaren före köpet har underlåtit att upplysa köparen om ett sådant förhållande rörande varans egenskaper eller användning som han kände till eller borde ha känt till och som köparen med fog kunde räkna med att bli upplyst om, under förutsättning att underlåtenheten kan antas ha inverkat på köpet. Direktivet hindrar inte att dessa regler behålls. 5.3.3Behövs det särskilda regler om vad köparen inte får åberopa som fel? Regeringens bedömning: I konsumentköplagen bör det inte tas in någon motsvarighet till direktivets regel om att fel inte skall anses föreligga om konsumenten vid köpet kände till eller inte rimligen kunde vara okunnig om felet. Genomförandet av direktivet kräver inte heller att det i lagen införs en regel om att fel inte skall anses föreligga om felet har sitt ursprung i material som tillhandahållits av konsu- menten. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. (Se promemorian s. 60 f.) Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna delar prome- bedömning eller lämnar den utan någon invändning. och ett flertal näringslivsorganisationer) anser dock att det i lagen bör införas en regel om att fel inte skall anses föreligga om felet har sitt ur- sprung i material som har tillhandahållits av konsumenten. Skälen för regeringens bedömning Enligt artikel 2.3 i direktivet skall bristande avtalsenlighet enligt artikel 2 inte anses föreligga om konsumenten för avtalets in- gående kände till eller inte rimligen kunde vara okunnig om den bris- tande avtalsenligheten eller om den bristande avtalsenligheten har sitt ursprung i material som tillhandahållits av konsumenten. Konsumenten kände till eller kunde inte rimligen vara okunnig om felet Det första ledet av artikel 2.3 saknar formell motsvarighet i konsument- Däremot finns en motsvarande bestämmelse i den allmänna Sålunda förskrivs i 20 § första stycket köplagen att köparen inte som fel i varan får åberopa vad han måste antas ha känt till vid Om köparen alltså var medveten om en viss egenskap hos varan, kan han enligt köplagen inte senare göra gällande att den egenskapen utgör ett fel. För att köparen skall förlora sin rätt att åberopa felet krävs dock att köparen inte bara var medveten om den faktiska omständighet som felet hänför sig till utan också att han har haft en uppfattning om omständighetens betydelse (se prop. 1988/89:76 s. 93). Frågan om också konsumentköplagen borde ha en sådan regel togs upp av (SOU 1984:25). (s. 129 f.) att detta inte var nödvändigt. Enligt utredningen torde redan huvudregeln, att varan skall stämma överens med vad som följer av avtalet, i allmänhet medföra att köparen inte kan göra gällande att godset är behäftat med fel på grund av att det har någon egenskap som han kände till före köpet. Genom att inte införa en regel som den i köplagen