prop · GP03150 · 2002-03-18 00:00:00 — marknadsföringslagen, upphovsrättslagen, patentlagen, varumärkeslagen Svensk rätt uppfyller därför redan de krav som ställs i artikel 18.1. Regeringens bedömning: För att underlätta samarbetet med andra stater inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) i frågor som rör informationssamhällets tjänster bör utpekas som kontaktpunkt i konsumentförhållanden och i , handelskamrarna och i viss mån även fungerar redan som sådana kontaktpunkter som enligt direktivet skall inrättas för information till mottagare och Promemorians förslag och bedömning: Överensstämmer med Remissinstanserna: Ingen remissinstans har invänt mot promemo- rians förslag och bedömning. har ställt sig positiva till att utpekas som kontaktpunkter vid samarbetet med andra inom EES. Skälen för regeringens bedömning: Ömsesidigt förtroende och sam- arbete mellan medlemsstaterna är av central betydelse för att direktivet skall få den effekt som eftersträvas. Direktivet föreskriver därför att det i varje medlemsland skall finnas särskilda kontaktpunkter som skall Enligt artikel 19.2 skall medlemsstaterna, i syfte att skapa ett samar- bete med andra medlemsstater, utse en eller flera kontaktpunkter, vilkas adress och telefonnummer skall meddelas till de andra medlemsstaterna och till kommissionen. Vidare skall medlemsstaterna enligt artikel 19.3 så fort som möjligt och i överensstämmelse med nationell rätt lämna den hjälp och de uppgifter som en annan medlemsstat eller kommissionen Det skall även kunna ske på elektronisk väg. Syftet med dessa kontaktpunkter är att de skall underlätta samarbetet mellan medlemsländernas myndigheter i frågor som rör informations- Kontaktpunkterna kan t.ex. ge information om vilka myndigheter, domstolar och andra organ som finns i landet och vilka ansvarsområden de har. Kontaktpunkterna kan också förmedla kontakter mellan myndigheter i olika länder. Via detta nätverk av kontaktpunkter skall ursprungslandets myndigheter bl.a. kunna få information från mot- tagarlandets myndigheter om missförhållanden som föreligger hos ursprungslandets tjänsteleverantörer, för att sedan kunna vidta lämpliga Det är alltså inte nödvändigt att dessa kontaktpunkter skall kunna erbjuda rådgivning eller besitta all kunskap om informationssamhällets De skall främst fungera som en kanal för informationsflödet mellan myndigheter i det egna landet och myndigheter i andra EES- När det rör konsumentförhållanden framstår det som mest naturligt att , som är den centrala tillsynsmyndigheten på konsu- mentområdet, fungerar som kontaktpunkt för samarbetet med andra har redan ett väl fungerande nätverk för samarbete med övriga medlemsländers konsumentorgan. är central förvaltningsmyndighet för utrikeshandel Kollegiet är samordningscentral för behandling av sådana frågor som uppstår i samband med genomförandet av den inre marknaden och arbetar för att undanröja hinder för fri rörlighet som här- rör från offentligrättsliga regler. Såväl andra medlemsstater som kom- missionen kan vända sig till kollegiet i detta avseende. gium fungerar även som kontaktpunkt för företag och enskilda då de uppmärksammar problem på den inre marknaden, och kan förutom via sin egen webbplats nås via kommissionens webbplats för den inre marknaden, . sin instruktion skall kollegiet inom sitt verksamhetsområde även infor- mera myndigheter och näringsliv om EG: s regelverk och andra relevanta är såsom samordningscentral och kontaktpunkt redan del av ett nätverk av motsvarande funktioner i . har alltså redan nu uppgifter som ligger nära dem som en sådan kontakt- punkt som avses i artikel 19.2 skall ha. Med hänsyn till att direktivet har som huvudsyfte att skapa fri rörlighet för informationssamhällets tjänster på den inre marknaden och till vad som sagts ovan om övriga tänkbara myndigheters verksamhet, bedöms kollegiet vara mest lämpat för upp- Utseendet av kontaktpunkter kräver inte lagstiftning eller någon annan Regeringen avser att i instruktionerna för de berörda myndigheterna ange de nya uppgifterna. Enligt artikel 19.4 skall kontaktpunkter dessutom upprättas tjänstemottagare och tjänsteleverantörer skall kunna vända sig för att få allmän information om avtalsrättsliga rättigheter och skyldigheter samt om de mekanismer för klagomål och prövning som finns tillgängliga vid tvister, inbegripet praktiska aspekter på användningen av sådana meka- Mottagarna och leverantörerna skall även kunna få adress och telefonnummer till de myndigheter, sammanslutningar eller organisatio- ner där de kan få ytterligare upplysningar eller praktisk hjälp. kontaktpunkter skall kunna nås åtminstone på elektronisk väg. Det är naturligt för konsumenter och företag att i första hand vända sig till det egna landets myndigheter eller organisationer vid behov av information eller hjälp som kan uppstå i samband med kontakter med tjänsteleverantörer, oavsett var leverantörerna är etablerade. taktpunkter skall därför fungera som en informationscentral för det egna landets tjänstemottagare, för att underlätta för dem att kunna bevaka sina Inom finns en enhet, , som fun- gerar som central kontaktpunkt i ett nätverk för tvistlösning utanför dom- stol i konsumenttvister, EEJ-Net. Detta organ fungerar även som en europeisk konsumentvägledning, som kan ge tips och råd till konsumen- terna vid gränsöverskridande konsumenthandel inom EU Vid konsumentförhållanden kommer detta att fylla den funktion som artikel 19.4 kräver. Även utanför konsumentområdet finns vissa organ som fungerar som kontaktpunkter i det här avseendet, nämligen handelskamrarna och i viss I finns tolv handelskamrar, som alla är medlemmar i (). Svenska handelskamrar finns även i bl.a. samtliga EES-länder. Genom ett inter- nationellt nätverk med dessa handelskamrar lämnar de svenska handels- kamrarna den service till näringsidkare som krävs enligt artikel 19.4. Det sker bl.a. genom den elektroniska servicen ChamberPass (). har även ett dotterbolag, , som har till uppgift att på olika sätt främja elektronisk handel. Någon ny kontaktpunkt för närings- idkare behöver därför inte inrättas. I sammanhanget kan också påminnas om Kommerskollegiums ovannämnda roll som kontaktpunkt för företag och enskilda vid problem av olika slag på den inre marknaden. 8 Kostnader, ikraftträdande och konsekvenser för små företag Genomförandet av artikel 3 i direktivet (ursprungslandsprincipen) kom- mer att medföra ett förändrat tillsynsområde för en del myndigheter. kan möjligen påverka ärendehanteringen hos framför allt Konsument- ombudsmannen (KO) och . I praktiken är det dock inte troligt att ärendemängden kommer att öka i sådan utsträckning att det medför några större kostnadsökningar. tjänster som endast riktar sig mot andra EES-stater kan inte bedömas bli så omfattande att de i praktiken spelar någon nämnvärd roll för vilka resurser myndigheterna har till sitt förfogande för sitt tillsynsarbete. annan sak är att informationsmängden i allmänhet ökar på grund av bl.a. Internet och därmed också arbetsbördan för övervakande myndigheter. Detta är dock inte relaterat till lagförslagen i denna proposition. nadsökningar som eventuellt kan uppstå bör kunna rymmas inom myn- digheternas och domstolarnas befintliga ramar. Uppgiften för och att vara kon- taktpunkter för samarbetet med andra medlemsstater skiljer sig endast marginellt från myndigheternas nuvarande verksamhet och torde också i finansiellt hänseende rymmas inom myndigheternas befintliga ramar. Detsamma gäller med nuvarande bedömning för det av och påpekade behovet av ökat samarbete direkt mel- lan tillsynsmyndigheter i olika länder, i den mån sådant föranleds av för- slagen i denna proposition. Av avsnitt 6.3 framgår att e-handelsdirektivet har lagts till i bilagan till och rådets direktiv /27/EG om förbudsföre- läggande för att skydda konsumenternas intressen. har genomförts i svensk rätt genom lagen (2000:1175) om talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer. Hur stora kostnadsökningar det förfarande som infördes genom den lagen generellt kan leda till är omöjligt att uppskatta (se prop. 2000/01:34, s. 33). Det förhållandet att e-handelsdirektivet lagts till de direktiv som omfattas av lagen torde dock inte i nämnvärd omfattning påverka detta. Denna eventuella kostnadsökning har dessutom beaktats vid införandet av den nämnda lagen och påverkas inte av förslagen i denna propo- sition. Enligt artikel 22 skulle direktivet vara genomfört i medlemsstaterna före . Omfattningen och komplexiteten av ärendet samt vikten av att remissinstanserna fått rimlig tid till sitt förfogande har dock medfört att lagstiftningen, liksom i de flesta andra EU-länder, inte kunnat träda i kraft redan då. Lagstiftningen bör i stället kunna träda i kraft . Det finns inget behov av särskilda övergångsregler. Den nya lagen innebär mer förenklingar än tillkommande rutiner för småföretagen. Den föreslagna lagen medför nämligen i princip att det kommer att räcka med att följa svenska regler om t.ex. marknadsföring för att tjänster skall få tillhandahållas i övriga EES-länder. måste svenska småföretag som marknadsför och tillhandahåller informa- tionssamhällets tjänster uppfylla de krav som ställs i alla EES-länder som anser att tjänsterna riktar sig mot deras marknader. I värsta fall kan små- företagaren alltså vara tvungen att undersöka och följa samtliga EES- staters olika lagstiftning om marknadsföring m.m. De föreslagna reglerna torde således innebära betydande förenklingar i det avseendet, särskilt för småföretagare med begränsade resurser att anlita juristhjälp. Som framgår av avsnitt 3 skedde under förhandlingarna om direktivet samråd genom en referensgrupp innehållande bl.a. företrädare för näringslivet. Förslagen i promemorian har utformats på ett sådant sätt att det inte regleras ett bredare område än vad direktivet kräver. De krav som ställs i direktivet på att tjänsteleverantörerna bl.a. skall lämna viss information om sig själva och den egna verksamheten (se avsnitt 7.5) har en konsumentskyddande funktion. De syftar till att göra det tydligt för konsumenterna vilka som ligger bakom informations- samhällets tjänster och hur man går tillväga för att beställa varor och tjänster m.m. Generellt kan sägas att kraven är sådana att de inte utgör någon tyngre börda för tjänsteleverantörerna, som det får anses vara ett berättigat intresse för tjänstemottagarna att ha tillgång till dem. De nya rutiner företagen kan behöva inrätta för att kunna uppfylla kraven ligger sannolikt nära sådana rutiner som de ändå skapat om de tillhanda- håller online-tjänster. Sådana rutiner kan t.ex. handla om att se till att e- postadress och vanlig postadress finns tillgängliga på webbplatsen. Någon möjlighet att kvantifiera eventuella nödvändiga administrativa eller andra åtgärder som förslagen kan medföra finns inte. Förslaget kommer troligen att innebära att det blir lättare för småföre- tag att hävda sig på marknaden för informationssamhällets tjänster, inte minst genom den förenkling som nämnts ovan om vilka krav på mark- nadsföring o.d. som skall följas. Företagen torde med all sannolikhet inte behöva anskaffa någon extra kompetens på grund av den föreslagna lagen. Direktivet skall ses över av kommissionen och därefter , för att kontrollera hur väl det är anpassat till den rättsliga, tekniska och ekonomiska utvecklingen. Effekterna för små och medelstora företag kommer också att ingå i en sådan översyn, då sådana företag sannolikt kommer att utgöra en stor del av dem som tillhanda- håller informationssamhällets tjänster. De krav som ställs på småföretag som tillhandahåller online-tjänster är inte så betungande att någon särskild ikraftträdandetid för dessa är nöd- vändig. Förslaget till lag om elektronisk handel och andra Av paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, framgår lagens tillämpningsområde och innehåll, se avsnitt 7.2. centrala begreppet informationssamhällets tjänster definieras i 2 §. Tillämpningsområdet är inte begränsat till öppna kommunikationsnät, såsom Internet, utan lagen är också tillämplig på slutna kommunika- tionsnät, när där tillhandahålls informationssamhällets tjänster. Direktivets tillämpningsområde begränsar sig till tillhandahållande av tjänster inom EES. Lagens tillämpningsområde är bredare i den bemär- kelsen att t.ex. skyldigheterna för tjänsteleverantörer som är etablerade i att lämna information m.m. är desamma, oavsett till vilka stater tjänsterna riktar sig. Som Lagrådet påpekat är reglerna om allmänna informationskrav, beställning, påföljder och ansvarsfrihet, till skillnad från reglerna om tillämpning av svensk rätt och fri rörlighet, inte tillämpliga endast på tjänster som tillhandahålls inom EES. leverantörer som är etablerade i har således att följa bestämmel- serna att lämna information i denna lag likväl som i t.ex. distansavtals- lagen eller prisinformationslagen, oavsett till vilka stater tjänsterna riktar sig, se vidare avsnitt 7.2. Såsom förklaras i ingresspunkt 12 i direktivet har vissa verksamheter undantagits från direktivets tillämpningsområde, eftersom friheten att tillhandahålla tjänster på dessa områden inte kan tryggas med stöd av fördraget eller befintlig sekundärrätt. undantagits även från lagens tillämpningsområde. I andra stycket anges ett antal områden där lagen över huvud taget inte är tillämplig. undantag som anges motsvaras av artikel 1.5 ad i direktivet. I styckets första punkt är alla frågor som rör beskattning undantagna från lagens tillämpningsområde, såsom frågor om mervärdesskatt. är vidare enligt andra punkten inte tillämplig på frågor som rör behand- ling av personuppgifter. Sådana återfinns främst i personuppgiftslagen (1998:204) och i telelagen (1993:597), där dataskyddsdirektivet (95/46/EG) och teledataskyddsdirektivet (97/66/EG) har genomförts. För att förstå de övriga undantagens funktion och innebörd måste beaktas att de tjänster som lagen rör inte bara kommer att tillhandahållas på den svenska marknaden, utan skall kunna cirkulera fritt inom hela unionen. En del av undantagen kan kanske framstå som främmande för svenska förhållanden, men kan ha stor betydelse för tjänsteleverantörer som tillhandahåller sina tjänster i andra medlemsländer. Direktivets undantag för karteller kan t.ex. verka mindre betydelsefullt ur ett svenskt perspektiv. Vissa medlemsländer har dock en kartellagstiftning som skulle kunna komma i konflikt med direktivet om inte undantaget fanns. Omfånget av detta undantag har i tredje punkten formulerats som frågor som rör konkurrensbegränsande samarbete mellan företag. Sådana bestämmelser återfinns i svensk lagstiftning huvudsakligen i 6 och 7 §§ konkurrenslagen (1993:20). Som exempel på betydelsen av undantaget i fjärde punkten för viss notariatverksamhet och liknande kan nämnas att , som har ett omfattande notariesystem, har regler om att notarier måste vara bosatta på den plats där de bedriver sin verksamhet. Tillåtligheten av sådana krav påverkas inte av direktivet. För svensk del innebär undantaget att tjäns- televerantörer etablerade i som vill tillhandahålla notarietjänster online i något land där detta kan ske utan att notarien är bosatt i landet, inte behöver följa de krav som ställs i den här kommenterade lagen. Vidare får undantaget som regel till följd att sådana tjänsteleverantörer inte behöver följa svensk rätt utan i stället skall följa de krav som ställs i det land där de tillhandahåller sina tjänster. På Lagrådets inrådan har bestämmelsen utformats i bättre anslutning till direktivet så att det tydligt framgår att endast sådan verksamhet som har direkt samband med myn- dighetsutövning är undantagen. Som Lagrådet anfört bör det därmed stå klart att bankernas notariatavdelningar inte innefattas i undantaget. I verksamhet som innebär att försvara eller som ombud företräda en klient inför domstol omfattas verksamhet som rättegångsombud och försvarare (såväl offentlig som privat). Undantaget kan få ökad betydelse om eller när det blir vanligare med elektroniska tvistlösningsförfaranden. Eftersom målsägandebiträden och andra rättegångsbiträden till skillnad från ombud inte i formell mening företräder sina klienter, omfattas de inte av undantaget. Undantaget omfattar endast verksamhet inför domstol och inte juridisk rådgivning i allmänhet. I begreppet hasardspel i styckets sjätte punkt innefattas lotterier och vadslagningar som har angetts särskilt i artikel 1.5 d. Undantaget gäller bara sådan spelverksamhet som innebär att penningvärden satsas. Det omfattar inte säljfrämjande tävlingar eller spel vilkas syfte är att upp- muntra försäljningen av varor eller tjänster och där eventuella utbetal- ningar endast kan användas för att förvärva de lanserade varorna eller tjänsterna (jfr ingresspunkt 16 i direktivet). Paragrafen, som motsvaras av artikel 2 i direktivet, upptar definitioner av vissa begrepp som återkommer i lagtexten. Begreppet informationssamhällets tjänster behandlas utförligt i avsnitt 7.3. Som exempel på informationssamhällets tjänster kan nämnas mark- nadsföring och försäljning av varor och tjänster, nättidningar, finansiella tjänster och s.k. beställvideo, allt under förutsättning att det sker online. Vid försäljning av varor och tjänster kan leveransen antingen ske offline eller online, bl.a. beroende på vilken typ av vara eller tjänst det är fråga om. Datorprogram, mäklartjänster, revisionstjänster och finansiella tjänster m.m. kan levereras både offline och online. Det är alltså bara när leveransen sker online som även den utgör en informationssamhällets tjänst i lagens mening. Marknadsföring via e-post hör, som framgår av avsnitt 5.3 och 7.3, till informationssamhällets tjänster. E-post eller motsvarande personliga meddelanden mellan fysiska personer som inte agerar inom ramen för sin handels-, närings- eller yrkesverksamhet faller däremot utanför. Detta gäller även om avtal ingås genom e-post (jfr ingresspunkt 18 i direkti- vet). Begreppet tjänsteleverantör har, med någon språklig justering utan saklig innebörd, definierats på samma sätt som i direktivet. I definitionen inbegrips t.ex. Internetleverantörer, tillhandahållare av sökmotorer, ser- verägare och näringsidkare som erbjuder varor och tjänster online. Defi- nitionen är inte direkt knuten till näringsverksamhet. Det förhållandet att informationssamhällets tjänster normalt utförs mot ersättning innebär dock att en tjänsteleverantörs verksamhet har en ekonomisk anknytning. Utöver egentliga näringsidkare kan också t.ex. myndigheter och univer- sitet, som tillhandahåller tjänster på kommersiell grund, komma i fråga. Däremot omfattas t.ex. inte privatpersoner som utan ekonomiska syften tillhandahåller en egen webbplats av typiskt privat karaktär. Definitionen av etableringsstat som den stat där en tjänsteleverantör har sitt fasta driftställe, motsvarar i sak definitionen av etablerad tjäns- televerantör i artikel 2 c i direktivet. Av artikeln följer att den stat där tjänsteleverantören rent fysiskt har placerat sin tekniska utrustning för att tillhandahålla tjänsten inte i sig utgör tjänsteleverantörens etableringsstat. Enligt ingresspunkt 19 bör etableringsorten fastställas i enlighet med EG- domstolens praxis, som innebär att etableringsbegreppet omfattar det faktiska bedrivandet av näringsverksamhet med hjälp av ett fast drift- ställe. För ett företag som tillhandahåller tjänster via en webbplats på Internet är etableringsstaten alltså inte den stat där utrustningen för webbplatsen finns eller den stat från vilken det går att nå webbplatsen, utan den stat där företaget utövar sin näringsverksamhet. När en tjänste- leverantör är etablerad i flera stater skall en tjänst anses tillhandahållas från den stat där verksamhetens centrum ligger för denna särskilda tjänst. Begreppet tjänstemottagare omfattar alla som på något sätt använder sig av informationssamhällets tjänster. Det kan vara både personer som gör information tillgänglig på öppna nät, såsom Internet, och personer som söker information på Internet i privat eller yrkesmässigt syfte. En person eller ett företag kan vara både leverantör och mottagare av informationssamhällets tjänster. Som exempel på någon som har dessa dubbla funktioner kan nämnas den som innehar en webbplats, och därför är tjänsteleverantör, och som använder någon annans webbhotell för att lagra eller tillhandahålla denna webbplats, och därför även är tjänstemottagare. Det samordnade regelområdet behandlas utförligt i avsnitt 7.4 och 7.3. Med reglerad yrkesverksamhet avses sådan yrkesverksamhet som enligt lag eller förordning kräver auktorisation, legitimation eller motsva- rande, vilket ofta är förknippat med krav på viss utbildning. Däremot innebär inte det förhållandet att det i lag eller förordning har reglerats hur utbildningen skall vara utformad (exempelvis för ingenjörer) ensamt och i sig att verksamheten utgör reglerad yrkesverksamhet. För del utgör ett trettiotal yrken reglerade yrken. Som exempel kan nämnas advokater, revisorer och fastighetsmäklare. Närmare information om vilka yrken som räknas som reglerade yrken i finns på Högsko- leverkets webbplats, . I direktivet definieras begreppet genom en hänvisning till vissa artiklar i två generella EG-direktiv om system för ömsesidigt erkännande av yrkeskompetens. Förutom de två generella direktiven finns dock vissa s.k. sektorsdirektiv som gäller för vissa yrken, nämligen arkitekter, barnmorskor, läkare, sjuksköterskor, tandläkare och veterinärer. Även dessa omfattas av begreppet reglerad yrkesverksamhet (se avsnitt 7.3). Fri rörlighet och tillämpning av svensk rätt Bestämmelsen i första stycket grundar sig på artikel 3.2. Den innebär att tjänster som har sitt ursprung i andra EES-stater fritt får tillhandahållas här i landet, utan hinder av svenska regler inom det samordnade regelom- rådet. Begreppet det samordnade regelområdet behandlas i avsnitt 7.4. Bestämmelsen bygger på principen om ömsesidigt erkännande och inne- bär att tillämpningen av svensk lagstiftning begränsas. Åtgärder som begränsar den fria rörligheten för informationssamhällets tjänster får som huvudregel inte vidtas enbart på den grunden att tjänsten inte uppfyller krav enligt svensk lagstiftning. Detta innebär dock inte något förbud för mottagarlandets myndigheter att övervaka tjänster med ursprung i en annan EES-stat. Tvärtom är ömsesidigt förtroende och samarbete mellan länderna en förutsättning för att direktivet skall få den effekt som efter- strävas. Mottagarlandets myndigheter kan, exempelvis via de kontakt- punkter som direktivet anger (se avsnitt 7.14), informera och uppmana ursprungslandet att vidta åtgärder mot en tjänsteleverantör. I vissa fall kan även den mekanism som etablerats genom förbudsföreläggande- direktivet 98/27/EG (se avsnitt 6.3) utnyttjas. Bakgrunden till och inne- börden av bestämmelsen har behandlats utförligt i avsnitt 7.4. Av andra stycket, som motsvarar artikel 3.4 a i, framgår att en domstol eller annan myndighet i undantagsfall med stöd av lag får vidta åtgärder för att skydda vissa angivna intressen. Åtgärden skall ske med stöd av befintliga bestämmelser i annan lagstiftning. Myndigheterna ges alltså inga nya befogenheter genom bestämmelsen, se vidare avsnitt 7.4. Av tredje stycket, som grundar sig på artikel 3.4 a ii och iii, framgår bl.a. att åtgärden måste vara riktad mot en bestämd tjänst som skadar eller riskerar att skada något av de intressen som anges i andra stycket. När ett ingrepp är tillåtet får bedömas mot bakgrund av restriktiva avgöranden om när medlemsstaterna får vidta åtgärder som hindrar den fria rörligheten enligt EG-fördraget. Med beaktande av målen med direktivets ursprungslandsprincip bör inte begränsande åtgär- der kunna tillgripas annat än vid tungt vägande skäl. Att en utländsk tjänsteleverantör inte iakttar kraven i svensk konsumentskyddslagstift- ning, som överskrider miniminivån i gemenskapslagstiftningen, torde exempelvis inte räcka för att en åtgärd får vidtas.