prop · GP03134 · 2002-03-13 00:00:00 — Det finns inget undantag för den situationen att köparen är i dröjsmål med att avhämta varan och varan för avlämnande försämras på grund av sin art. Vid första påseende kunde detta synas innebära att konsumentköplagen är strängare för konsumenten än direktivet. vid menar att det också förhåller sig på det sättet. Enligt regeringens mening är det dock knappast en rimlig tolkning av direktivet att säljaren i händelse av köparens dröjsmål med att avhämta varan skulle vara ansvarig för en sådan försämring som uppkommer efter den tidpunkt då avlämnande skulle ha skett och som uteslutande beror på varans egen beskaffenhet. Till stöd för detta kan hänvisas till att det leveransbegrepp som kommer till användning i direktivet på så sätt är neutralt att det inte blivit föremål för någon särskild definition. Som har konstaterats vid de nordiska departementsöverläggningarna får avsakna- den av definition tas till intäkt för att den närmare uttolkningen av vad som skall avses med levereras i första hand är överlämnad till medlemsstaterna. Ett ytterligare skäl för att inte på grund av direktivet ändra konsumentköplagens reglering är vad som sägs i den inledningsvis berörda beaktandesatsen, nämligen att direktivets hänvisning till tid- punkten för leverans inte bör föranleda medlemsstaterna att ändra sina regler om riskens övergång. Lika litet bör då direktivet leda till ändringar av vad som enligt konsumentköplagen skall avses med att varan av- lämnas och de därpå byggande reglerna om tidpunkten för felbedöm- ningen. Det nu anförda leder regeringen till slutsatsen att regleringen i 20 § andra stycket kan behållas. 5.4.2Påföljder vid fel i varan Regeringens förslag: För att köparen skall få kräva avhjälpande eller omleverans skall i konsumentköplagen inte längre krävas att detta kan ske utan olägenhet för säljaren. Frågan om avhjälpande eller om- leverans skulle orsaka säljaren oskälig kostnad skall enligt en ny bestämmelse avgöras bl.a. på grundval av en jämförelse i kostnads- hänseende mellan de båda påföljderna. (Se 26 §.) Säljarens rätt enligt konsumentköplagen att, även om köparen inte krävt det, på egen bekostnad avhjälpa felet eller företa omleverans skall behållas men endast i de fall där köparen ursprungligen krävt en annan påföljd än avhjälpande eller omleverans. (Se 27 §.) Prisavdrag eller hävning skall få tillgripas också i det fallet att avhjälpande eller omleverans inte kan ske utan väsentlig olägenhet för köparen. (Se 28 §.) Promemorians förslag: I promemorian lämnas inget förslag i fråga om rätten till prisavdrag eller hävning när avhjälpande eller omleverans inte sker utan väsentlig olägenhet för köparen. I övrigt stämmer prome- förslag överens med regeringens. (Se promemorian s. 73 f.) Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemo- rians förslag eller lämnar dem utan någon invändning. I fråga om förut- sättningarna för avhjälpande och omleverans anser dock att det nya jämförande momentet i 26 § bör avse också frågan om den andra påföljden skulle kunna fullgöras utan väsentlig olägenhet för konsumen- vid har samma upp- anser att det jämförande momentet i sin helhet bör formuleras i överensstämmelse med direktivets ordalydelse. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 3.2 i direktivet skall konsumenten i händelse av bristande avtalsenlighet ha rätt att utan kostnad få varan återställd till avtals- enlighet genom reparation eller utbyte eller att få ett skäligt prisavdrag eller att häva avtalet med avseende på den varan. ningarna för tillämpningen av de olika påföljderna framgår av artiklarna Konsumentköplagens påföljdskatalog finns i 22 §. köparen, om varan är felaktig, får kräva avhjälpande, omleverans, pris- avdrag eller ersättning för att avhjälpa felet eller häva köpet. får köparen kräva skadestånd. Han får även hålla inne betalningen. närmare förutsättningarna för de olika påföljdernas tillämpning framgår av 2332 §§. De påföljder som föreskrivs i direktivet motsvaras alltså av påföljder Att konsumentköplagen erbjuder även andra påföljder är till köparens fördel och står därmed inte i strid med För att genomföra artikel 3.2 fordras alltså ingen lagstiftnings- Avhjälpande och omleverans som primära påföljder Enligt artikel 3.3 har konsumenten i första hand rätt att kräva att säljaren reparerar varan eller byter ut den, såvida detta inte är omöjligt eller I båda fallen skall påföljden fullgöras utan kostnad för Av bestämmelsen framgår vidare att en påföljd skall anses oproportionell om den åsamkar säljaren kostnader som är orimliga i jämförelse med den alternativa påföljden. Vid denna bedömning skall beaktas varans värde om bristande avtalsenlighet inte hade förelegat, betydelsen av den bristande avtalsenligheten och huruvida den alternativa påföljden skulle kunna fullgöras utan väsentlig olägenhet för Alla reparationer och utbyten skall fullgöras inom rimlig tid och utan väsentlig olägenhet för konsumenten samt under beaktande av varans art och det ändamål för vilket konsumenten behövde varan. Utan kostnad som detta uttryck kommer till användning i bl.a. artikel 3.3 hänför sig enligt artikel 3.4 till nödvändiga kostnader som uppkommer för att få varan återställd till avtalsenlighet, särskilt frakt-, arbets- och materialkostnader. Konsumentköplagens motsvarande reglering innebär i huvudsak Enligt 26 § har köparen rätt att kräva att säljaren avhjälper felet eller företar omleverans om detta kan ske utan oskälig kostnad eller olägenhet för säljaren. Avhjälpande och omleverans skall ske inom skälig tid efter det att köparen framställde sitt krav och utan kostnad eller väsentlig olägenhet för denne. Att andra påföljder i regel får göras gällande först om avhjälpande eller omleverans inte kommer i fråga eller inte sker inom skälig tid efter reklamationen framgår av 28 §, varom Vidare framgår det av 27 § att säljaren, även om köparen inte kräver det, har rätt att på egen bekostnad avhjälpa felet eller företa omleverens om han när köparen reklamerar utan uppskov erbjuder sig att göra detta samt åtgärden kan ske inom skälig tid efter reklamationen och utan kostnad eller väsentlig olägenhet för köparen. Säljaren får dock inte åberopa att han inte har beretts tillfälle att avhjälpa felet eller företa omleverans, om köparen har avhjälpt felet och det med hänsyn till omständigheterna inte skäligen kunde krävas att köparen skulle avvakta avhjälpande eller omleverans från säljarens sida. Av det sagda har alltså framgått att såväl direktivet som konsumentköplagen anvisar avhjälpande (reparation) och omleverans (utbyte) som de primära påföljderna vid fel. När skall säljaren kunna avvisa köparens krav på avhjälpande eller omleve- Emellertid är det en annan fråga om det råder full överensstämmelse mellan direktivet och lagen när det gäller de förutsättningar under vilka säljaren kan avvisa köparens krav på avhjälpande eller omleverans, i följd varav köparen i stället skall vara hänvisad till övriga påföljder. Enligt direktivet får konsumenten kräva reparation eller utbyte såvida detta inte är omöjligt eller oproportionellt, varvid med oproportionellt alltså skall avses en jämförelse i kostnadshänseende mellan de båda Konsumentköplagen föreskriver för sin del att köparen får kräva avhjälpande eller omleverans om detta kan ske utan oskälig kostnad eller olägenhet för säljaren. Det kan alltså konstateras att både direktivet och konsumentköplagen ger säljaren en möjlighet att avvisa köparens krav på avhjälpande eller omleverans dels om ett fullgörande av påföljden skulle föranleda orimligt höga kostnader, dels om fullgörandet skulle möta olika praktiska Överensstämmelsen är dock inte fullständig. När det gäller graden av de praktiska svårigheter som måste föreligga för att säljaren skall få undandra sig att avhjälpa felet eller företa omleverans ger direktivet uttryck för ett strängare krav än konsument- Direktivet fordrar nämligen att ett fullgörande av påföljden i fråga skulle vara omöjligt, medan det enligt lagen räcker att ett fullgörande skulle leda till olägenhet för säljaren. måste alltså ändras i detta hänseende. Det bör lämpligen ske genom att eller olägenhet får utgå ur 26 § första stycket men utan att ersättas av den formulering som direktivet använder. Att köparen inte skall kunna kräva avhjälpande eller omleverans om detta skulle vara omöjligt är nämligen en självklarhet och behöver, enligt svenskt synsätt, inte framgå av den paragrafen. Ett sådant omöjlighetsrekvisit får anses närmast följa av 28 § första stycket, där det talas om vad som skall gälla om av- hjälpande eller omleverans inte kommer i fråga . När det sedan gäller vilka kostnader som skall kunna berättiga säljaren att avvisa köparens krav på avhjälpande eller omleverans kan konstateras att direktivet i denna fråga anvisar en jämförelse i kostnadshänseende mellan de båda påföljderna. Så skall t.ex. avhjälpande anses opropor- tionellt och därmed inte kunna göras gällande av köparen om den påföljden i jämförelse med omleverans skulle åsamka säljaren orimliga kostnader. Det har redan framhållits att direktivet föreskriver att denna bedömning skall göras under beaktande av sådant som varans värde om den varit felfri, felets betydelse och om den andra påföljden skulle kunna fullgöras utan väsentlig olägenhet för köparen. Konsumentköplagen an- visar för sin del ingen liknande jämförelse när det gäller att avgöra om fullgörandet av någon av de båda primära påföljderna skulle leda till orimliga kostnader för säljaren. Men det är inget som hindrar att oskälig kostnad i 26 § i fortsättningen ges en sådan innebörd. I promemorian föreslås att detta kan åstadkommas genom att delar av direktivets artikel 3.3 andra stycket och de tre strecksatserna får inflyta i ett nytt andra stycke i 26 §. Av det nya stycket föreslås därmed framgå att man vid bedömningen av om någon av påföljderna avhjälpande eller omleverans leder till oskälig kostnad för säljaren skall beakta varans värde om den varit felfri, felets betydelse och om den andra påföljden skulle kunna fullgöras till väsentligt lägre kostnad för säljaren. Därvid avses det senare momentet ge uttryck för den jämförelse mellan påföljderna som direk- tivet föreskriver. Promemorians förslag kritiseras av ett par remissinstanser. Konsu- mentverket ifrågasätter om förslagets oskälig kostnad betyder det- samma som direktivets oproportionellt och om förslagets väsentligt lägre kostnad motsvarar direktivets orimliga kostnader. Mot bakgrund härav förordar verket att den aktuella bestämmelsen formuleras helt i överensstämmelse med direktivets lydelse. och vid anser att ett riktigt genom- förande av direktivet kräver att man som ett moment i jämförelsen mellan avhjälpande och omleverans beaktar huruvida den andra påfölj- den skulle kunna fullgöras utan väsentlig olägenhet för köparen. Lagrådsremissens förslag överensstämde med promemorians. Även Lagrådet har tagit upp frågan om vilka moment som skall beaktas i jäm- förelsen mellan avhjälpande och omleverans. Lagrådet har för sin del inte velat utesluta att den förhållandevis fria omskrivning av direktivtexten kan ha fört med sig betydelseskillnader. Regeringen har tagit intryck av vad som anförts om behovet av att som ett moment i jämförelsen mellan avhjälpande och omleverans beakta om den andra påföljden dvs. den som inte omfattas av köparens begäran skulle kunna fullgöras utan väsentlig olägenhet för köparen. En uttryck- lig anvisning härom bör alltså tas in i det nya andra stycket i 26 §. Lag- rådet har vidare förordat att det redan av paragrafens första stycke bör framgå att man vid avgörande av vad som är oskälig kostnad har att göra en jämförelse i kostnadshänseende mellan de båda påföljderna. Rege- ringen kan dock inte finna att lagrådsremissens förslag i detta avseende skulle leda till någon betydelseskillnad i förhållande till direktivet. den i remissen valda lösningen vinns dessutom den fördelen att lagtexten Prop. 2001/02:134 blir enklare och att den svenska regleringen kan ansluta bättre till vad som kommer att gälla i och . Det anförda leder till att det av 26 § första stycket bör framgå att köparen har rätt att kräva att säljaren avhjälper felet eller företar omleverans, om detta kan ske utan oskälig kostnad för säljaren. Av andra stycket bör framgå att det vid bedömningen av frågan om oskälighet bl.a. skall beaktas om den andra påföljden skulle kunna fullgöras till väsentligt lägre kostnad för säljaren och utan väsentlig olägenhet för köparen.. Genom regeringens förslag har grunden för viss del av Konsument- verkets remisskritik undanröjts. När det gäller den del av kritiken som alltjämt är aktuell kan framhållas att de berörda begreppen sedda för sig naturligtvis inte verkar ha identisk innebörd. Men det är regeringens mening att de satta i sitt sammanhang ger ett ändamålsenligt och korrekt genomförande av direktivet. Medger direktivet att man behåller säljarens rätt att på egen bekostnad avhjälpa felet eller företa omleverans? Som har framhållits följer det av 27 § att säljaren, även om köparen inte kräver det, under vissa förhållanden har rätt att på egen bekostnad avhjälpa felet eller företa omleverens. Förutsättningarna för detta är bl.a. att åtgärden kan ske inom skälig tid efter reklamationen och utan kostnad eller väsentlig olägenhet för köparen. Detta innebär inte bara att köparen i praktiken ofta har en skyldighet att godta säljarens val i frågan om en felaktig vara skall repareras eller bytas ut, utan också att säljaren kan undgå de mer ingripande påföljderna prisavdrag och hävning genom att i stället erbjuda sig att avhjälpa felet eller företa omleverans. Frågan är om denna ordning går att förena med direktivets bestämmelser. Direktivets reglering avviker delvis från konsumentköplagens. Inne- börden av den diskuterade artikel 3.3 måste vara att säljaren inte kan avvärja köparens krav på avhjälpande med ett erbjudande om omleve- rans, med mindre han först visar att avhjälpande är omöjligt eller oproportionellt. Omvänt måste naturligtvis gälla att ett köparens krav på omleverans inte kan avvärjas med ett erbjudande om avhjälpande, om det inte visas att omleverans är omöjligt eller oproportionellt. Visserligen framgår det av direktivets beaktandesats 12 att säljaren i fall av bristande avtalsenlighet alltid får erbjuda köparen en uppgörelse genom någon av alla de påföljder som står till buds. Dock sägs det uttryckligen att det skall vara förbehållet köparen att bestämma om erbjudandet skall antas eller avvisas. När konsumentköplagen alltså ger säljaren rätt att efter eget gottfinnande välja att möta köparens krav på avhjälpande med ett erbju- dande om omleverans och ett krav på omleverans med ett erbjudande om avhjälpande, innebär detta en oförmånligare reglering för köparen än den som följer av direktivet. Som har konstaterats vid de nordiska departe- mentsöverläggningarna kan denna ordning därför inte behållas. Däremot är det förenligt med direktivet att säljaren även fortsättningsvis ges möj- lighet att på eget initiativ och oberoende av köparens medgivande avvärja ett krav på prisavdrag eller hävning genom att i stället erbjuda sig att avhjälpa felet eller företa omleverans. Direktivet fordrar således att säljarens rätt att på egen bekostnad avhjälpa felet eller företa omleverans något begränsas. genom att 27 § ändras på så sätt att säljarens rätt aktualiseras endast om köparen krävt annan påföljd än avhjälpande eller omleverans. Enligt artikel 3.5 har konsumenten rätt att kräva ett lämpligt prisavdrag eller att häva avtalet om konsumenten varken har rätt att få varan reparerad eller utbytt, om säljaren inte har vidtagit rättelse inom rimlig tid eller om säljaren inte har vidtagit rättelse utan väsentlig olägenhet för Av artikel 3.6 framgår vidare att konsumenten inte har rätt att häva avtalet om bristen på avtalsenlighet är ringa. Konsumentköplagens reglering av motsvarande påföljder finns i 28 och 29 §§. Enligt 28 § första stycket får köparen kräva prisavdrag som svarar mot felet eller häva köpet om avhjälpande eller omleverans inte kommer i fråga eller inte sker inom skälig tid efter reklamationen. det gäller köparens möjlighet att häva köpet uppställs i 29 § ytterligare en Den påföljden får bara tillgripas om felet är av väsentlig betydelse för köparen. Såväl direktivet som konsumentköplagen ger alltså uttryck för uppfatt- ningen att påföljderna prisavdrag och hävning som regel är avsedda att komma i fråga först i andra hand. Som påpekas av Juridiska fakultets- nämnden vid avviker dock direktivet från lagen på det sättet att köparen enligt direktivet skall få tillgripa prisavdrag och hävning även i det fallet att säljaren inte har vidtagit rättelse utan väsent- lig olägenhet för köparen. Någon sådan möjlighet finns inte enligt kon- sumentköplagen och måste alltså tillskapas. Vad direktivet föreskriver om prisavdragets bestämmande att avdra- get skall vara lämpligt får vidare i sak anses motsvara konsumentköp- lagens reglering, som innebär att avdraget skall svara mot felet. får konsumentköplagens regel anses vara bättre för konsumenten, efter- som den ger ett klarare besked i frågan hur avdraget skall bestämmas. Enligt motiven skall prisavdraget sålunda beräknas på objektiva grunder och svara mot skillnaden i värde vid tiden för avlämnandet mellan en vara i avtalsenligt skick och den felaktiga varan (se prop. 1989/90:89 s. När det gäller den ytterligare förutsättningen för hävning avviker orda- lydelsen i direktivet visserligen från den i 29 §. I direktivet sägs att konsumenten inte får häva köpet om felet är ringa, medan lagen alltså föreskriver att köparen får häva köpet om felet är av väsentlig betydelse Men detta är i allt väsentligt överensstämmande regleringar, som i båda fallen innebär att det som huvudregel uppställs höga krav för att få göra den ingripande hävningspåföljden gällande. överensstämmer för övrigt helt med 42 § första stycket köplag, som föreskrev att om felet [är] att anse såsom ringa, må ej köpet hävas, Detta innebar att hävning förutsatte att avtalsbrottet var väsentligt (se , Köp och byte af lös egendom, 1906, del I s. 272). Att felet inte är ringa får alltså anses i praktiken liktydigt med att felet är av väsentlig betydelse, och någon ändring i konsumentköplagen är där- med inte påkallad på grund av direktivets bestämmelse. versioner av direktivet talar också för detta. Härtill kan läggas att kon- Prop. 2001/02:134 sumentköplagen anvisar att frågan om felets väsentlighet skall bedömas från köparens synpunkt. En sådan subjektiv bedömning får allmänt sett anses vara en för köparen mer gynnsam reglering än den abstrakta bedömning som direktivet synes föreskriva. Lagen ger således utrymme för slutsatsen att ett fel som för den ene köparen har liten betydelse kan spela en stor roll för en annan köpare. Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller artikel 4 i direktivet. Någon lagregel är därför inte nödvändig. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. (Se promemorian s. 79 f.) Remissinstanserna har inga invändningar mot promemorians bedöm- ning. tillägger att det bör övervägas om inte säljarens regressrätt skall omfattas av tvingande lagstiftning. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 4 i direktivet finns en bestämmelse om säljarens regressrätt. Enligt artikeln skall den slutlige säljaren ha rätt att rikta anspråk mot den eller de personer i avtalskedjan som är ansvariga för felet. Detta gäller enligt artikeln när den slutlige säljaren är ansvarig gentemot konsumenten för sådant fel som beror på handlande eller underlåtenhet av tillverkaren, en säljare i tidigare led i samma avtalskedja eller någon annan mellanhand. Frågan om mot vem eller vilka den slutlige säljaren kan rikta anspråk, liksom frågan om det sätt på vilket detta skall ske, skall avgöras enligt nationell lag. Av grundläggande avtalsrättsliga principer följer att en säljare kan rikta anspråk mot sin avtalspart bakåt i kedjan. Eftersom det i artikeln lämnas åt medlemsstaterna att fritt avgöra mot vem eller vilka den slutlige säl- jaren skall få vända sig med sitt anspråk, fordras ingen lagstiftnings- åtgärd i detta hänseende. Det är alltså inte nödvändigt att nationell rätt medger att den slutlige säljaren riktar anspråk mot vem som helst i avtalskedjan, alldeles oavsett om denne är säljarens avtalspart eller inte. Enligt regeringen saknas det anledning att nu överväga lagstiftning i frå- gan. 5.6Tidsfrister vid reklamation, m.m. Artikel 5 i direktivet behandlar vissa frågor om reklamation, särskilt tids- frister i samband därmed. Enligt svensk köprätt är det en förutsättning för att en köpare skall ha rätt att göra gällande påföljder på grund av fel i varan att han lämnar säljaren meddelande om felet, att vederbörande reklamerar. Därvid blir två tidsfrister av betydelse. För det första skall reklamation ske efter det att felet har upptäckts eller borde ha upptäckts. Dock måste reklamationen för det andra göras efter det att köparen tog emot varan. Den senare fristen är alltså en preskriptionsfrist. tivets artikel 5 innehåller bestämmelser som tar sikte på båda dessa Prop. 2001/02:134 frister. För att köparen skall nå framgång med sin reklamation fordras här- utöver i princip att han kan visa att felet är ursprungligt, dvs. att det funnits då köparen fick varan om hand. I denna del innehåller artikeln en bestämmelse om bevislättnad för köparens vid- kommande. Regeringens förslag: En reklamation som fullgörs efter det att köparen märkt felet skall alltid anses ha skett i rätt tid. (Se 23 § första stycket konsumentköplagen.) Motsvarande reglering skall införas även i konsumenttjänstlagen. (Se 17 § konsumenttjänstlagen.) Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. (Se promemorian s. 81 f.) Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning i sak mot promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 5.2 i direktivet får med- lemsstaterna föreskriva att konsumenten för att kunna utnyttja sina rättigheter (sådana de anges i artikel 3.2) måste upplysa säljaren om den bristande avtalsenligheten från den dag då han upptäckte denna. Genom artikeln ges medlemsstaterna alltså möjlighet att införa eller behålla regler om reklamationsskyldighet. För det fall denna möjlighet skulle utnyttjas, ger artikeln vidare besked om vilken reklamationsfrist som skall gälla. Konsumentköplagens bestämmelse om reklamationsskyldighet och reklamationsfrist finns i 23 § första stycket. Därav framgår att köparen inte får åberopa att varan är felaktig om han inte lämnar säljaren med- delande om felet inom skälig tid efter det att han märkt eller borde ha märkt felet. Enligt konsumentköplagen inträder alltså reklamationsskyldighet redan när köparen borde ha märkt felet, varefter han har att inom skälig tid framställa sin reklamation. Den kortaste reklamationsfrist som medges enligt direktivet är från det att konsumenten upptäckte felet. Vid bedömningen av vad som enligt konsumentköplagen skall anses utgöra skälig tid för framställande av reklamation bör för det första beaktas vad det betyder att reklamationsskyldighet kan inträda redan när köparen borde ha märkt felet. Innebär detta att köparen har en undersök- ningsplikt? Svaret härpå måste bli att någon uttrycklig undersöknings- plikt, motsvarande den som föreskrivs i 31 § köplagen, inte synes åvila köparen enligt konsumentköplagen. Visserligen innebär detta inte att köparen helt kan underlåta att vidta åtgärder för att konstatera om varan är i avtalat skick. Enligt motiven till konsumentköplagen bör köparen nämligen ganska omgående göra en i vart fall ytlig granskning av varan, men det krävs inte att han efter mottagandet av varan skall göra en mer noggrann genomgång eller prövning av dess kvalitet eller funktion (se prop. 1989/90:89 s. 114). i vanlig bemärkelse är alltså en omständighet som måste beaktas när det gäller att vid konsumentköp bedöma vad som skall anses utgöra skälig Prop. 2001/02:134 tid för reklamation.