prop · GP0388 · 2002-02-13 00:00:00 — verkställas här i landet som en svensk domstols lagakraftägande dom (se även 3 kap. 3 § utsökningsbalken). Det är den metod som valts i lagen (1996:519) om verkställighet av domar och beslut som har meddelats Därmed ges samma möjlighet till verkställighet som gäller för Högsta domstolens avgöranden (prop. 1995/96:140 s. 182). I promemorian föreslås att det bör finnas ett visst utrymme för att vägra erkännande och verkställighet av domstolens avgöranden om gott- Det framhålls att Internationella brottmålsdomstolens avgörande om gottgörelse inte säkert kommer att uppfylla kraven för verkställighet i eller t.o.m. strida mot grundläggande principer i vår rättsordning. Enligt promemorian är det därför mer lämpligt att införa en prövning av frågan om verkställighet (exekvatur) som sker på ansökan. ordning som regelmässigt förekommer i internationella överenskom- melser som har tillträtt och, därmed, i svensk rätt. Mot detta har invänt att stadgan (främst artikel 109.1), enligt tingsrättens uppfattning, inte ger utrymme för att vägra erkännande och verkställighet av dessa avgöranden. I stället bör den ordning som införts i förhållande till havsrättskonventionen väljas. mer dock att stadgan medger ett visst, om än mycket begränsat, utrymme att vägra erkännande och verkställighet och att den möjligheten bör bevaras, i vart fall tills vidare. Den ventil som vi förbehåller oss bör dock vara mycket smal och, i enlighet med vad som föreslås i promemorian, inskränkas till fall när erkännande och verkställighet är uppenbart oförenliga med grunderna för rättsordningen här i landet. allmänna vägransgrund som hänvisar till svensk ordre public finns även i annan lagstiftning om erkännande och verkställighet av utländska, privat- I andra verkställighetssammanhang finns det ofta bestämmelser om hinder mot erkännande och verkställighet som däremot inte bör tillämpas i förhållande till domstolen. Hindret består där i att ett visst förfarande har tillämpats eller inte tillämpats i den utländska rättsprocessen (t.ex. bristande delgivning). Enligt stadgan kan dock ett avgörande om gott- görelse till brottsoffer endast riktas mot den som domstolen har dömt för folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse (artikel 75:2). Av stadgan framgår det inte helt klart att svaranden måste underrättas om en talan om gottgörelse (jfr artikel 75:3). Att så är fallet har dock förtydligats i de bevis- och förfaranderegler som därefter har tagits fram. Att prövningen skall ske efter en förhandling framgår av stadgan, vilket innebär att svaranden som i allmänhet kommer att vara frihetsberövad är närvarande (artikel 76). Det finns därmed inte utrymme att införa något undantag med hänvisning till det förfarande som domstolen har Inte heller övriga hinder mot erkännande och verkställighet som förekommer i annan lagstiftning är aktuella att tillämpa i förhållande till Förfarandet vid ansökan om verkställighet Det materiella innehållet i den prövning som skall ske avser de villkor för erkännande och verkställighet som har anförts ovan. Det kan i vissa fall ge upphov till komplicerade överväganden, särskilt i fråga om avgörandets eventuella oförenlighet med grunderna för den svenska rättsordningen, och prövningen bör därför göras av domstol. med vad som gäller enligt andra lagar på området bör väljas, något som hovrätten har tillstyrkt i sitt remissvar. Det kan som tidigare nämnts bli fråga om att såväl enskilda brottsoffer som ansöker om verkställighet. senare fallet gäller det gottgörelse som skall förmedlas genom den särskilda förvaltningsfonden för brottsoffer (artiklarna 75:2 och 79). särskild bestämmelse om att domstolen kan söka verkställighet bör därför införas (jfr reglerna om offentliga organ som kan ansöka om verk- ställighet enligt 6 § lagen (1976:108) om erkännande och verkställighet av utländskt avgörande angående underhållsskyldighet). En ansökan om verkställighet bör även kunna avse en del av av- I likhet med vad som gäller enligt annan liknande lagstiftning bör även en kopia av domen och ett bevis om att den har vunnit laga kraft lämnas in tillsammans med ansökan. Engelska och svenska skall kunna användas (se avsnitt 6.3.3). Vid den svenska domstolens prövning bör det krävas att den som har förpliktats att utge gottgörelsen ges tillfälle att yttra sig innan en ansökan om verkställighet bifalls. Det motsvarar vad som brukar föreskrivas i Prop. 2001/02:88 internationella överenskommelser på området. enligt de ordinarie bestämmelser som gäller för verkställighet av en lagakraftvunnen svensk dom. Det bör noteras att verkställighet i dessa fall kan komma att sökas i flera länder . Den som förpliktats att utge gottgörelse kan därför ha ett berättigat intresse av att kunna invända att förpliktelserna redan har fullgjorts. Detta kan beaktas på verkställig- hetsstadiet (se 3 kap. 21 § utsökningsbalken). 6.9Samarbete m.m. angående brott mot domstolens rättskipning Regeringens förslag: Regler införs i tre avseenden när det gäller brott mot Internationella brottmålsdomstolens rättskipning (artikel 70). 1.För en ansökan från domstolen om rättslig hjälp eller utlämning beträffande brott av detta slag gäller de ordinarie bestämmelserna om sådana åtgärder på begäran av en annan stat. 2.När domstolen begär att skall sköta lagföringen skall saken överlämnas till behörig åklagare för handläggning enligt de bestämmelser som i allmänhet gäller för förundersökning och rättegång i brottmål. 3.Domstolens domar beträffande dessa brott skall kunna verkställas i på samma sätt som frihetsstraff, böter och förverkanden som följer på något av stadgans huvudbrott (se avsnitt 6.8.1 och 6.8.2). Det gäller även verkställighet av böter som domstolen har bestämt för rättegångsförseelser (artikel 71). Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft något att invända i sak mot förslagen (se dock under avsnitt 6.1). Skälen för regeringens förslag: När det gäller brott som riktas mot Internationella brottmålsdomstolens rättskipning anvisar stadgan en särskild ordning för relationerna mellan domstolen och de anslutna staterna (artikel 70). Dessa brott jämställs inte med stadgans huvudbrott (folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser samt eventuellt aggressionsbrott) och den lagtekniska lösningen är annorlunda, se redogörelsen i avsnitt 5.6.8. Den ordning som anvisas innebär att såväl som de anslutna staterna skall kunna lagföra brott som riktas mot domstolens rättskipning samt att samarbete skall ske även beträffande dessa brott. Romstadgans reglering i detta avseende avviker från vad som gäller i fråga om de internationella brottmålstribunalerna. Enligt de process- ordningar som antagits för respektive tribunal skall åtal för osann utsaga väckas vid den aktuella tribunalen. Det har därmed saknats skäl att utvidga svensk domsrätt till att även omfatta straffansvar för en osann utsaga inför någon av tribunalerna (prop. 1995/96:48 s. 14). Övriga brott som föreskrivs i artikel 70 har inte aktualiserats för tribunalernas del. Bestämmelserna i artikel 70 föranleder behov av lagstiftning i olika Såsom framgår av redogörelsen i avsnitt 6.1 om lagstift- ningsbehovet bör de materiella straffrättsliga bestämmelser ses över i Prop. 2001/02:88 särskild ordning. Detsamma gäller beträffande de föreskrifter som kan behövas på grund av den konkurrerande jurisdiktion som stadgan ger upphov till. En redogörelse för dessa frågeställningar lämnas dock som bakgrund nedan. En sammanhängande fråga som lämpligen kan behandlas redan här gäller föreskrifter för det fall domstolen överlämnar till att sköta lagföringen. Vidare behövs det bestämmelser om samarbete med dom- stolen rättslig hjälp och utlämning när den väljer att själv lagföra de aktuella brotten (artikel 70:2). Härtill bör det övervägas om även skall understödja domstolens verksamhet genom att möjliggöra straffverkställighet i även i dessa fall. Detta är inte en skyldighet som följer av stadgan men väl en fråga av betydelse för att skapa reella möjligheter för domstolen att fungera på effektivt sätt. Brotten mot domstolens rättskipning Stadgan anger olika former av menedsbrott (artikel 70:1 a och b), övergrepp i det rättsliga förfarandet (artikel 70:1 c), övergrepp mot en tjänsteman (artikel 70:1 d och e) samt besticknings- och mutbrott (artikel 70:1 f) som är riktade mot domstolen. Det krav på kriminalisering som stadgan ställer är en utvidgning av tillämpningen av motsvarande nationella brott som avser att skydda nationella rättsprocesser till att också avse brott riktade mot samt dess tjänstemän och andra personer som medverkar i dess rättsliga förfarande. För svensk del innebär detta att en översyn av tillämpningen av olika brott enligt . Det innefattar överväganden beträffande bl.a. olika brott enligt 15 kap. , störande av förrättning (16 kap. 4 §), brott riktade mot tjänstemän (17 kap. 1 och 2 §§), övergrepp i rätts- sak (17 kap. 10 §), bestickning (17 kap. 7 §) och mutbrott (20 kap. 2 §). Även frågor om ansvar för olika former av medverkan till dessa brott måste övervägas. Förhållandet mellan domstolens förfarande och svensk lagföring Domstolen och de anslutna staterna kommer att ha konkurrerande jurisdiktion över de aktuella brotten. Nationella förfaranden är inte av- sedda att principiellt ha företräde komplementaritetsprincipen gäller alltså inte. Stadgan är dock i sina olika språkversioner oklar i fråga om domstolen skall ha företräde eller om det föreligger verklig konkurrens med nationell lagföring (artikel 70:4 b). Det är ännu osäkert om man kan enas om en enhetlig tolkning i denna fråga. Den princip som kommer till uttryck i bl.a. den engelska versionen, vilket är det språk på vilket bestämmelsen ursprungligen utformades, innebär att skall avgöra om och när den skall utöva sin jurisdiktion. har principen klara begräns- ningar genom de särskilda bestämmelser om rättsligt samarbete som gäller i dessa fall (artikel 70:2), nämligen att ordinarie lagar om rättsligt samarbete rättslig hjälp och utlämning i den anmodade staten skall tillämpas (se vidare nedan). Sådan lagstiftning innebär i sig normalt att nationell lagföring har företräde och ställer vidare upp en rad villkor för bifall till en ansökan. I vissa fall kommer domstolen alltså att ha möjligheter och ett starkt intresse av att själv sköta lagföringen, medan den i andra fall kan vara förhindrad av praktiska eller andra skäl, t.ex. på grund av arbets- belastning eller hinder mot att den misstänkte infinner sig vid domstolen. Principen att domstolen skall ha företräde framför nationell lagföring i fråga om brott mot domstolens rättskipning, vilken bäst främjar dess effektivitet och som bl.a. den svenska delegationen avsåg att slå fast i stadgan, bör tjäna som utgångspunkt för den fortsatta bedömningen. Den tolkning av stadgan som anförts innebär att Internationella brottmålsdomstolens lagföring bör utgöra ett rättegångshinder i nationella förfaranden när det gäller brott av de slag som är aktuella. Praktiskt sett kan det dessutom förväntas att det för en svensk lagföring kommer att krävas att domstolen anmäler brottet och lämnar över underlag för att möjliggöra en förundersökning och eventuellt senare en rättegång. I samband med utformningen av de straffrättsliga bestäm- melser som artikel 70 påkallar bör det därför, i enlighet med vad som anförts i avsnitt 6.1, även övervägas hur förhållandet mellan svenska lagföringsåtgärder och domstolens åtgärder bör regleras. En dellösning skulle kunna vara att som åtalsvillkor för ett sådant brott föreskriva att domstolen måste ha anmält detsamma. Det sagda bör dock inte föranleda att domstolens lagföring av en viss gärning också hindrar en svensk förundersökning eller rättegång beträffande samma gärning som också utgör ett annat brott. Det kan tänkas att den aktuella gärningen utgör ett brott som kan riktas mot vem som helst, t.ex. brott mot liv och hälsa enligt 3 kap. eller brott mot frihet och frid enligt 4 kap. samma balk. I dessa fall kan det finnas ett starkt svenskt intresse av att lagföringen sker här. Avsikten med stadgans reglering är inte att förhindra en sådan lagföring som avser brott av annat slag. Det kan därmed förekomma fall när samma gärning kommer att lagföras parallellt vid och i . Detta förhållande har uppmärksammats i förhandlingarna om bevis- och förfarandereglerna och det finns bl.a. ett förslag om olika bedömnings- grunder som domstolen skall beakta, vilka bl.a. innefattar om en stadge- part har effektiva möjligheter att lagföra brottet och brottets svårhetsgrad. Förslaget innebär även att domstolen kan samråda med en stadgepart med jurisdiktion över brottet innan domstolen beslutar om den skall utöva sin jurisdiktion eller inte. Dessa regler kommer med all sannolikhet att ingå i det regelverk som stadgepartsförsamlingen senare skall anta. Vidare föreslås en regel som innebär att en nationell dom kommer att utgöra rättegångshinder för . För svensk del behövs det därmed bestämmelser som reglerar vilken verkan domstolens lagföring eller dom skall ha för möjligheterna att lagföra och döma en person för i huvudsak samma gärning i . Även dessa bedömningar bör alltså göras som de materiella straffrättsliga bestämmelserna övervägs (avsnitt 6.1). naturligtvis de föreskrifter i 2 kap. som i allmänhet gäller Prop. 2001/02:88 för en utländsk brottmålsdoms rättsverkan också beaktas. Rättslig hjälp och utlämning till domstolen Beträffande brott mot Internationella brottmålsdomstolens rättskipning gäller särskilda regler för det rättsliga samarbetet med domstolen. I stället för att tillämpa samarbetsreglerna i del 9 skall ordinarie regler om internationell rättslig hjälp i brottmål och utlämning för brott tillämpas i dessa fall (artikel 70:2). Detta kommer att understrykas ytterligare i bevis- och förfarandereglerna. Föreskrifterna i bevis- och förfarande- reglerna avser domstolsinterna frågor, men vissa regler kommer dock indirekt att beröra de anslutna staterna. Det gäller t.ex. ett förslag att domstolen alltid skall ange om en ansökan om rättslig hjälp hänför sig till artikel 70 eller till del 9 i stadgan. Ordinarie bestämmelser för rättslig hjälp i brottmål och utlämning på begäran av en annan stat skall alltså tillämpas. För svensk del innebär detta att bestämmelserna i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål skall tillämpas utan de undantag som föreslås gälla i förhållande till domstolen när det gäller stadgans huvudbrott. För att kunna biträda med delgivning måste även kungörelsen (1909:24 s. 1) angående delgivning av handling på begäran av utländsk myndighet kunna tillämpas. När det gäller utlämning till domstolen för sådana brott bör bestämmelserna i lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen) tillämpas. De aktuella författningarna gäller bara för ansökningar från en annan stat. Det behövs därför en bestämmelse som bör placeras i lagen om samarbete med som föreskriver att de bestämmelser som gäller för rättslig hjälp och utlämning till en främmande stat också skall tillämpas på domstolens ansökningar om rättsligt samarbete enligt artikel 70, dvs. de som avser andra brott än folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Domstolens ansökningar måste därmed uppfylla samma krav som ansökningar från en främmande stat och prövningen skall ske på samma sätt som när en stat har begärt den aktuella åtgärden. Det innebär bl.a. att utrymmet för att avslå en ansökan är större i dessa fall än när det gäller samarbete beträffande stadgans huvudbrott se avsnitt 6.3.6 och 6.4.1. Vidare gäller ordinarie krav på dubbel straffbarhet. En ansökan skall ges in till , vilket är den kanal för ansökningar som skall anvisas domstolen. När det gäller de språk som får användas bör, med avvikelse från vad som annars gäller, samma reglering gälla som för domstolens övriga ansökningar, dvs. svenska eller engelska (se avsnitt 6.3.3 och 6.4.3). Med hänsyn till vad som sagts ovan angående förhållandet mellan och nationell lagföring saknas det anledning att göra undantag för domstolen när det gäller svensk dom eller beslut om att inte väcka åtal som hinder mot utlämning (10 § utlämningslagen). Har utlämning beviljats bör dock detta i enlighet med vad som annars gäller utgöra rättegångshinder i (25 § utlämningslagen). Som framgår av avsnitt 6.7.1 är avsikten med de särskilda reglerna om Prop. 2001/02:88 offentlig försvarare att gälla endast i fråga om stadgans huvudbrott. rättsligt samarbete angående brott mot domstolens rättskipning gäller i stället de ordinarie bestämmelserna om rätt till offentlig försvarare i utlämningslagen och lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. I fråga om utlämning torde man normalt kunna utgå ifrån att det i ett utlämningsärende föreligger skäl att förordna offentlig försvarare även om den eftersökte inte är frihetsberövad (se prop. 1996/97:88 s. 20 och 2000/01:83 s. 46). I lagen om samarbete med bör det tydligt anges vilka bestämmelser i lagen som gäller för stadgans huvud- brott och vilka som gäller de brott som avses i artikel 70. Förfarandet vid domstolens begäran om svensk lagföring När väljer att överlämna saken till en stat, skall staten enligt artikel 70:4 b lämna ärendet till en behörig nationell myndighet i syfte att åtal skall väckas, vilket naturligtvis måste föregås av den utredning som behövs. Något krav på att åtal verkligen skall väckas ställs dock inte och den nationella myndigheten, i en åklagare, har alltså utrymme att bedriva förundersökningen och fatta beslut om åtal m.m. enligt ordinarie regler. Det enda krav som ställs i stadgan är att arbetet skall bedrivas omsorgsfullt och att tillräckliga resurser skall avsättas för en effektiv handläggning. I lagen om samarbete med bör det därmed tas in en bestämmelse om att en begäran från domstolen angå- ende lagföring av brott enligt artikel 70 skall överlämnas till åklagare för handläggning enligt de bestämmelser som gäller för en svensk förunder- sökning eller rättegång i brottmål enligt eller annan lag eller författning. Det är alltså inte här fråga om internationell rättslig hjälp i brottmål utan i stället en svensk förundersökning och eventuell rättegång enligt ordinarie regler, med den skillnaden att så att säga är den som anmäler brottet, som avser brott enligt svensk rätt. Beträffande brotten hänvisas till den särskilda översyn som har förutskickats i det föregående. Oaktat att komplementaritetsprincipen inte gäller i dessa fall ligger det i linje med de principer som kommer till uttryck i artikel 20 att en nationell dom skall innebära hinder för lagföring inför domstolen. En bestämmelse som klargör detta förhållande finns intagen i de bevis- och förfaranderegler som har förhandlats fram och inga invändningar har riktats mot bestämmelsen i den förberedande kommissionen. Det finns alltså skäl att utgå från att en svensk dom kommer att innebära rättegångshinder för . Vad som sagts avser domstolen och föranleder inte något behov av svenska regler. En fråga som inte behandlas särskilt i stadgan gäller verkställighet av de straff som domstolen bestämmer för brott enligt artikel 70. kan bli aktuella är böter eller fängelse i högst (artikel 70:3). bevis- och förfarandereglerna klargörs att förverkanden också är möjliga Prop. 2001/02:88 vid sidan av fängelse- och bötesstraff. Vidare kan böter dömas ut för rättegångsförseelser (artikel 71). Stadgans bestämmelser om verkställighet av domstolens avgöranden (del 10 i stadgan) utesluter inte att de också tillämpas i dessa fall och det är rimligt att hävda att de i huvudsak bör avse alla fängelse- och bötesstraff samt förverkandebeslut som domstolen meddelar. I förslaget till bevis- och förfaranderegler finns det närmare bestämmelser om det förfarande som domstolen skall tillämpa i fråga om brott som avses i artikel 70. Enligt det föreliggande förslaget skall i huvudsak det förfarande som gäller enligt stadgan för huvudbrotten tillämpas. Det innebär bl.a. att den tilltalade inte får dömas i sin utevaro och att stadgans goda rättssäkerhetsgarantier i övrigt också gäller i dessa fall. När det gäller verkställighet av fängelsestraff bygger detta på ett frivilligt åtagande från de anslutna staternas sida. Som tidigare nämnts, se avsnitt 6.8.1, är det emellertid av största vikt att staterna medger sådan straffverkställighet för att domstolen skall kunna fungera på ett effektivt sätt. Det gäller även i fråga om de fängelsestraff som döms ut för brott mot domstolens rättskipning enligt artikel 70 och även sådana straff bör följaktligen vara verkställbara i . De särskilda bestämmelser som har föreslagits i fråga om verkställighet av fängelsestraff för stadgans huvudbrott bör kunna tillämpas även i dessa fall, se avsnitt 6.8.1. Det innebär att regeringen på domstolens begäran kan medge att det straff som domstolen har bestämt får verkställas här. Övriga regler som därmed kommer att gälla för verkställigheten har redovisats i avsnitt 6.8.1. De särskilda bestämmelser som där föreslås beträffande villkorlig frigivning och domstolens tillsyn över straffverkställigheten bör också gälla i dessa fall. Även när det gäller verkställighet av böter och förverkandebeslut som domstolen har meddelat med stöd av artiklarna 70 och 71 bör den ordning som har föreslagits beträffande stadgans huvudbrott tillämpas, se avsnitt 6.8.2. Det innebär föreskrifter som i huvudsak överensstämmer med vad som gäller för verkställighet av motsvarande avgöranden enligt nordiska verkställighetslagen. Det bör nämnas att bestämmelser om förvandling av böter finns i bevis- och förfarandereglerna men att dessa bara är riktade till och att det förbud mot bötesförvandling som har föreslagits i fråga om stadgans huvudbrott också kan tillämpas när det gäller verkställighet av böter som domstolen har dömt ut för brott under artikel 70. Genom att på detta sätt skapa enhetliga regler för verkställighet av domstolens fängelse- och bötesstraff samt beslut om förverkanden underlättas den praktiska tillämpningen och därmed förutsättningarna för att på bästa sätt främja domstolens viktiga verksamhet. Regeringens förslag: De bestämmelser om sekretess som gäller för ärenden om rättslig hjälp till en annan stat skall också gälla i förhållande till och de internatio- Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. och i har dock lämnat synpunkter på utformningen av bestämmelsen, vilka behandlas i författningskommentaren. Skälen för regeringens förslag: Vid all brottsutredande verksamhet är det av största vikt att det finns möjligheter att hålla utredningsåtgärder m.m. hemliga att utredningen inte äventyras. Det gäller inte minst i fråga om sådan brottslighet som Internationella brottmåls- domstolen skall utreda där det ofta finns risk för att den misstänkte brottslingen varnas och därmed att bl.a. vittnen utsätts för stora risker. Behovet förstärks av att domstolen saknar en egen polisstyrka och därmed är beroende av samarbete med stater för att genomföra sina brottsutredningar. Även det förhållandet att vissa av domstolens brotts- utredningar kan vara politiskt känsliga gör behovet av sekretess än mer angeläget, särskilt under utredningens inledande fas. Romstadgan innehåller några föreskrifter om sekretess. Den under- rättelse som domstolens åklagare skall lämna till alla anslutna stater och andra stater som normalt har jurisdiktion över brotten i fråga om att en brottsutredning är förestående eller har inletts kan förenas med ett villkor om sekretess (artikel 18:1). Avsikten med underrättelsen är att undersöka om någon stat redan utreder eller har utrett det aktuella brottet och domstolen därför skall överlåta åt staten att sköta lagföringen.