prop · GP0391 · 2002-01-22 00:00:00 — Att ge möjlighet att använda receptregistret för tillsy- nen över förskrivning av narkotiska läkemedel möjliggör en effektivare och snabbare kontroll, och för apotekspersonalen skulle en sådan lösning vara arbetsbesparande. är avsett för de ändamål som riks- dagen bestämmer. Regeringen föreslår därför att det i receptregisterlagen anges att receptregistret får användas för tillsyn över för- skrivning av narkotiska läkemedel. Regeringen anser att frågan inte be- höver utredas ytterligare för att ett beslut om lagändring skall kunna fattas. För att tillsynen skall vara effektiv och den förskrivande läkaren kunna identifieras med fullständig säkerhet, utan sökning på t.ex. namn som i registret kan vara felstavade, krävs att läkarens förskrivarkod anges på receptblanketten vid förskrivning av narkotiska läkemedel och att för- skrivarkoden får registreras i receptregistret. Eftersom förskrivande läka- res namn, yrke, specialitet och arbetsplats får registreras kan det inte anses särskilt integritetskänsligt att tillåta också registrering av förskrivarkoder på annat än frivillig basis vad gäller narkotiska läkeme- del. Detta för att underlätta identifieringen och därmed minska förväx- lingsrisken. Det rör sig också om uppgifter som har rätt att ta del av på annat sätt. Tillgången till registret medför där- för endast en effektiviserad, inte en utökad, kontrollmöjlighet. Uppgift om förskrivare är inte behövlig för tillämpningen av bestäm- melserna om läkemedelsförmåner m.m. eller för ändamålet för registre- ring av dosexpedierade läkemedel och någon ändring av gallringsbestäm- melsen föreslås inte. kommer därför inte att ur recept- registret kunna ta del av uppgifter om enskilda förskrivare än tredje månaden efter den under vilken uppgifterna registrerades (jfr 8 § receptregisterlagen). Under den tiden sparas uppgifterna lokalt på de enskilda apoteken, inte i ett centralt register. För de enskilda läkarnas del medför, som framgår av redogörelsen ovan, de föreslagna lagändringarna endast ett mindre ingrepp. Samman- taget anser regeringen att detta ingrepp väl uppvägs av syftet med bestämmelserna. Förslaget är också förenligt med EG-direktivets om personuppgifter bestämmelser om skydd för den personliga integriteten vid behandling av personuppgifter. Enligt 11 § förordningen (1992:1554) om kontroll av narkotika (jfr 12 § lagen (1992:860) om kontroll av narkotika) får , bl.a. såvitt avser utlämnande, meddela ytterligare föreskrifter om narkotika. Sådana föreskrifter har meddelats i föreskrifter om förordnande och utlämnande av läkemedel m.m. (receptföreskrifter); LVFS 1997:10. Det faller således under behörighet att utfärda exempelvis föreskrifter om att recept avseende narkotiskt läkemedel inte får expedieras utan att förskrivarkod har angivits. har upplyst regeringen om att verket kommer att ändra sina receptföreskrifter för det fall ändrar receptregisterlagen i enlighet med vad som föreslagits. För att receptregistret skall kunna användas på föreslaget sätt är det inte nödvändigt att patienternas identitet eller andra för patienterna käns- liga uppgifter framgår. En annan sak är att i den fortsatta utredningen på samma sätt som kan komma att behöva underlag i form av de expedierade recepten och t.ex. journaler som hämtas in från Prop. 2001/02:91 läkaren. 8.1Allmänt om kriminalvårdens insatser Regeringens bedömning: Kriminalvården har en viktig funktion att fylla i samhällets insatser mot narkotikamissbruket. Såväl häktes- och anstaltstid som tiden i frivård måste utnyttjas för att motivera miss- brukare till behandling. Vid verkställighet av fängelsestraff och skyddstillsyn bör det erbjudas en missbrukarvård som vid behov fort- sätter även efter verkställighetens slut. Redan från början av verk- ställigheten bör åtgärderna inriktas på att förbereda klienten för ett drogfritt liv i frihet. Såväl intagna i anstalter och häkten som personalen som arbetar där har rätt till en narkotikafri miljö. Utgångspunkten är att intagna utan narkotikaproblem inte skall behöva komma i kontakt med narkotika, att missbrukare avskärs från tillförsel av narkotika och att intagna för- hindras att bedriva narkotikahandel inom häktena och anstalterna samt ute i samhället. För att åstadkomma en narkotikafri miljö krävs en kombination av kraftfulla motivations- och behandlingsinsatser samt väl avvägda kontrollåtgärder. bedömning: Överensstämmer med rege- ringens bedömning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som uttalat sig i frågan stödjer kommissionens bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Det finns få samhällsorgan som möter så många narkotikamissbrukare som kriminalvården. De flesta tunga narkotikamissbrukare hamnar förr eller senare inom kriminal- vården. Många sitter häktade och döms till långa fängelsestraff för bl.a. narkotikabrott. Kriminalvården har därför en intensiv och nära kontakt med ett stort antal narkotikamissbrukare och har en viktig roll att fylla i samhällets insatser mot narkotikamissbruket. Den svenska kriminalvården bygger på den s.k. normaliseringsprinci- pen. Den innebär att de dömdas sociala behov skall tillgodoses inom ramen för samhällets allmänna välfärdssystem på samma sätt som gäller för alla andra medborgare. En person som inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt skall enligt socialtjänst- lagen bistås av i kommunen. Detta gäller också, utan undantag, när den behövande är intagen i fängelse. Huvudansvaret för missbrukarvård ligger på kommuner och landsting. Även om fängelsestraff aldrig väljs av behandlingsskäl och kriminal- vården inte heller har något egentligt ansvar för missbrukarvård hindrar detta inte att tiden i anstalt och också i häkte används för att försöka motivera till, planera och genomföra behandling. Det finns dock be- gränsningar i möjligheterna att arbeta behandlingsinriktat i den slutna miljö kriminalvårdsanstalterna utgör. Man kan inte heller se isolerat på den behandling som ges inom ramen för kriminalvården. För att för- Prop. 2001/02:91 hindra återfall i såväl missbruk som brott och för att underlätta klientens återanpassning i samhället har han eller hon ofta behov av omfattande stöd- och hjälpinsatser inte sällan missbrukarvård också efter det att kriminalvården upphört. Det är därför alldeles nödvändigt att kriminal- vården redan från början av verkställigheten inriktar åtgärderna på sådant som förbereder klienten på ett liv i frihet. I detta ligger självfallet att kriminalvården har ett nära samarbete med och andra berörda myndigheter. Trots stora möjligheter att kontrollera de intagna förekommer narko- tika och narkotikamissbruk i anstalter och på häkten. Detta hänger givet- vis samman med förutom den goda tillgången på narkotika i samhället att en stor andel av de intagna är narkotikamissbrukare eller, vil- ket är betydligt mindre vanligt, är dömda för narkotikabrott utan att ha missbruksproblem. När anstaltspopulationen är sammansatt på ett sådant sätt att ungefär hälften har ett etablerat missbruk vore det närmast illuso- riskt att tro att det inte skulle finnas en narkotikamarknad knuten också till anstalterna. Vissa anstalter är mer utsatta än andra. var det av anstalterna som rapporterade att missbruk förekommit ofta eller så gott som i anstalten. Detta måste dock vägas mot att av anstalterna uppgav att det sällan eller aldrig hade förekommit narkotikamissbruk i anstalten. Tillgången på narkotika varie- rar också kraftigt . Narkotikamissbruk och handel med narkotika i fängelserna medför mycket oro, vantrivsel, hot och andra säkerhetsproblem för såväl de in- tagna som personalen. För att kunna motivera intagna till drogfrihet är det en förutsättning att det inte förekommer narkotika på anstalter och häkten. Såväl intagna i anstalter och häkten som personalen som arbetar där har rätt till en narkotikafri miljö. Därför är utgångspunkten att in- tagna utan narkotikaproblem inte skall behöva komma i kontakt med narkotika, att missbrukare skall avskäras från tillförsel av narkotika och att intagna skall förhindras att bedriva narkotikahandel inom häktena och anstalterna samt ute i samhället. har bedömt att de kontrollåtgärder som kan vidtas inom såväl häkten och anstalter som frivården i allt väsentligt är ändamålsenligt utformade. De ger sålunda stora möjligheter för krimi- nalvården att kontrollera att klienterna inte missbrukar narkotika under verkställigheten och att narkotika inte förs in i eller förekommer i häkten och anstalter. Regeringens bedömning: Kriminalvårdens insatser för dömda som är narkotikamissbrukare måste i högre grad än inriktas på att dels motivera och förbereda för behandling, dels påbörja behandlingsinsat- ser under verkställigheten, när så är möjligt. Insatserna mot narkotikamissbruket bör även fortsättningsvis utgöra en integrerad och prioriterad del i kriminalvårdens arbete. Motivations- och behandlingsinsatser bör initieras så tidigt som bedömning: Överensstämmer med rege- ringens bedömning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som uttalat sig i frågan stödjer kommissionens bedömning. Skälen för regeringens bedömning: I 4 § lagen (1974:203) om krimi- nalvård i anstalt stadgas att kriminalvården i anstalt skall utformas så att den intagnes anpassning i samhället främjas och skadliga följder av fri- hetsberövandet motverkas. I den utsträckning det kan ske utan att kravet på samhällsskydd eftersätts bör verksamheten från början inriktas på åt- gärder som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten. För de narkotikamissbrukare som är dömda till fängelse har brottet ofta anknytning till missbruket. En bearbetning av missbruksproblematiken är därför en av de mest effektiva åtgärderna för att förbättra den intagnes återanpassning i samhället. Många missbrukare har levt ett oordnat eller kaotiskt liv. De kan ha dålig hälsa och vara fysiskt nedgångna. En frihetsberövande åtgärd i form av en placering på en kriminalvårdsanstalt ger vissa möjligheter för den dömde att bearbeta sin livssituation och sitt förhållande till narkotika liksom att förbättra det fysiska hälsotillståndet. Den intagne kan också komplettera studier och, vid längre strafftider, få möjlighet till en yrkes- utbildning. Kontrollåtgärderna i anstalterna innebär att det är svårt att vidmakt- hålla ett fortlöpande missbruk . På de flesta anstalter förekommer narkotika sällan eller inte alls. För flertalet av de intagna innebär anstaltsvistelsen således att de blir avgiftade och att de inte alls eller endast vid enstaka tillfällen har möjlighet att få tag på narkotika. Detta kan utgöra en god grund för motivations- och behandlingsinsatser. Den intagnes egen motivation att upphöra med missbruket är av av- görande betydelse för att insatser mot missbruk skall få någon långsiktig effekt. Stor vikt läggs därför på olika åtgärder för att motivera de intagna att delta i programverksamhet eller att planera för mer djupgående behandlingsinsatser i samband med den kommande frigivningen, t.ex. i form av vård eller annan behandling utom anstalt enligt 34 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (§ 34-placering). Avskärmningen från samhället i övrigt bidrar emellertid till att det är svårt att uppnå bestående resultat av påverkan och behandling i en anstaltsmiljö. De intagna riskerar att hamna i en passiv roll med en ytlig anpassning. Isoleringen och påverkan från andra intagna skapar lätt en djup psykologisk stress. Kontakterna mellan de intagna präglas ofta av diskussioner om brott och narkotika. Det är inte minst avsaknaden av mer naturliga valsituationer och träning i alldagliga situationer utanför anstalten som utgör brist i behandlingsavseende i anstaltsmiljön. Effek- tiva insatser av behandlingsnatur mot narkotikamissbruk bör därför ges i så öppna former som möjligt, vilket också gör det lättare att samverka med samhällets övriga utbud av vård- och behandlingsinsatser. behövs, åtminstone inledningsvis, en viss grad av struktur och kontroll för att förebygga återfall i missbruk. Insatser mot narkotika och narkotikamissbruk måste även i fortsätt- ningen utgöra en integrerad del av kriminalvårdens arbete. Planering och genomförande av sådana insatser bör ha samma prioritet som annan grundläggande verksamhet inom kriminalvårdens verksamhet. beläggningen tillsammans med personalnedskärningar och svårigheter att genomföra utåtriktade aktiviteter har utgjort ett problem när det gäller att upprätthålla kvaliteten på de motivationsprogram som drivs. har antalet intagna som deltagit i någon form av moti- vations- eller behandlingsprogram mot narkotika sjunkit. Delvis är detta ett resultat av besparingar och omprioriteringar inom kriminalvården, delvis är det en effekt av ökade kvalitetskrav på programverksamheten vilket resulterat i att flera program lagts ned. Även mins- kade insatser för missbrukarvård har påverkat kriminalvårdens möjlig- heter att medverka till att dömda narkotikamissbrukare får adekvat be- handling. har kriminalvården emellertid fått ett ekonomiskt tillskott som ger den möjlighet att återuppta det positiva utvecklingsarbetet mot de prioriterade målen, bl.a. narkotikabekämp- ningen. När det gäller programverksamheten har kriminalvården för av- sikt att införa nya, vetenskapligt utvärderade program som ersättning för dem som man lagt ned. Mot bakgrund av dessa omständigheter finns det därför förutsättningar att se med tillförsikt på den kommande utveck- lingen. Den som är intagen på kriminalvårdsanstalt har små möjligheter att använda sig av samhällets ordinarie utbud av vård-, stöd- och behandlingsinsatser. Detta innebär att huvuddelen av de insat- ser som kan göras måste äga rum inom anstaltens ram och genomföras av kriminalvården. I några fall kan viss behandling ges av vårdgivare utan- för anstalten, men vanligen begränsas detta för intagna på slutna anstalter till enstaka stödsamtal eller deltagande i möten arrangerade av NA (anonyma narkomaner) eller AA (anonyma alkoholister). I vissa fall kan externa kursledare, samtalsledare eller andra resurspersoner från bl.a. frivilliga organisationer komma till anstalten. Det är regeringens bedömning att ett mer utpräglat behandlingsklimat minskar eventuella motsättningar mellan personal och intagna vilket är en grundförutsättning för ett framgångsrikt motivationsarbete. Intagna som frivilligt valt att vistas på en narkotikafri enhet och som dessutom är beredda att ställa upp på regelbundna narkotikatester ger också förut- sättningar för ett mer utåtriktat arbetssätt som bl.a. inkluderar aktiviteter utanför anstalten. Det är därför viktigt att göra en tydlig skillnad mellan vanliga permissioner, som den intagne kan få för egna angelägenheter och de särskilda permissioner som utgör en del av behandlingspro- grammet. För att kunna genomföra en ökad prioritering mot ett mer behandlings- och påverkansinriktat arbete är det nödvändigt att tar ett centralt ansvar för stöd till de lokala myndigheternas utvecklings- arbete, kompetensutveckling, uppföljning och utvärdering. Kriminalvårdens centrala beredningsgrupp i drogfrågor har en viktig uppgift när det gäller att verka för att narkotikafrågorna prioriteras och integreras i kriminalvårdens hela arbetsfält. Det är även viktigt att krimi- nalvården såväl centralt som lokalt kan finna former för att få till stånd en ändamålsenlig och effektiv samverkan med och andra berörda samhällsinstanser. Om kriminalvården utvecklar användningen av insatser som § 34-pla- ceringar eller behandlingsinriktade program på mer behandlingsinriktade anstalter lösgör man resurser på de slutna anstalterna. Det är också möj- ligt att öka flexibiliteten på de enskilda anstalterna, så att olika avdel- Prop. 2001/02:91 ningar har olika inriktning. Den pågående utvecklingen mot mindre och sinsemellan avskilda enheter ökar möjligheterna till en sådan flexibilitet vilket i sin tur kan medföra att man kan ha hög total beläggning och ändå finna mer optimala placeringar. Regeringens bedömning: Verksamheten inom häkten och anstalter bör så långt som möjligt ge utrymme för varje individs behov och för- utsättningar. Metoderna för verkställighets- och behandlingsplanering måste utvecklas. bedömning: Överensstämmer med rege- ringens bedömning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som uttalat sig i frågan delar kommissionens bedömning. Skälen för regeringens bedömning: I kriminalvårdens verksamhet ingår bl.a. verkställighetsplanering, innefattande differentiering av in- tagna och behandlingsplanering, komplettering av skol- och yrkesutbild- ning, arbetsträning, hälso- och sjukvård samt förberedelser inför frigiv- ningen. En god basverksamhet som är anpassad efter individens behov och förutsättningar är till fördel för alla intagna. I varje led måste dock noga analyseras vilka effekter olika insatser kan ha på de intagnas för- hållande till narkotika och i vilka avseenden särskilda insatser mot nar- kotikan måste vidtas. Verkställighetsplaneringen är av grundläggande betydelse såväl för de dömda individerna som för de lokala kriminalvårdsmyndigheternas möj- ligheter att genomföra verkställigheten på ett bra sätt. Enligt 5 § i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt skall verksamheten planläggas och genomföras i nära samverkan mellan kriminalvårdens olika organ. I den mån ett förverkligande av vårdens syfte kräver insatser av andra samhäl- leliga organ, skall erforderlig samverkan ske med företrädare för sådant organ. Vid planläggningen av den intagnes behandling skall samråd äga rum med denne och, i den utsträckning det lämpligen kan ske, även med den intagnes närstående. Den genomförda organisationsreformen av kriminalvården ger goda förutsättningar för att påbörja en fördjupad verkställighetsplanering . i häktet, som för många missbru- kare också i praktiken innebär avgiftning, kan det finnas möjlighet att påbörja motivationsarbetet. Kriminalvården har inte någon rättighet att förelägga häktade att delta i särskilt anordnad verksamhet för narkotika- missbrukare, men vid intresse från den häktades sida kan ett sådant del- tagande bygga på frivillighet. Särskilt i de fall den intagne är känd av bör man om möjligt redan i häktet ta kontakt med social- tjänsten för att överlägga om eventuellt gemensamma åtgärder. Som ett led i utvecklingen av en ny vårdarroll har kriminalvården successivt infört ett system med kontaktmanna- skap där baspersonalen vid anstalterna vårdarna tillförs mer kvalita- tiva arbetsuppgifter samt ges utökat ansvar och befogenheter. 2001/02:91 mannens uppgifter är att bland annat ansvara för introduktionen av de intagna, utformning av behandlingsundersökning och behandlingsplan, planering av permissioner och andra utevistelser samt frigivningsför- beredelser. Regeringen vill understryka vikten av att systemet med kontaktmän utvecklas och att de som har denna uppgift får utbildning för sitt uppdrag och reella möjligheter att utveckla funktionen som kontaktman. Det är inte minst viktigt med tanke på att kontaktmannen och den intagne fort- löpande behöver föra en dialog om hur behandlingsplanen utvecklas och eventuellt vid behov revidera denna. Kontaktmannen har också ett ansvar för att frivården och om så behövs på ett så tidigt stadium som möjligt deltar i frigivningsförberedelserna. Frivården kan här spela en viktig roll genom att det frivårdskontor som har ansvar för klienten om så behövs kan fungera som förmedlare av kontakterna mellan kontaktmannen och i hemkommunen. Regeringens bedömning: Programverksamhet, metodutveckling och kompetensutveckling bör prioriteras. Verksamheten på motivations- och behandlingsenheter bör utveck- las så att de medger en ökad involvering av omvärlden. bedömning: Överensstämmer med rege- ringens bedömning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som uttalat sig i frågan delar kommissionens bedömning. Skälen för regeringens bedömning: I alla delar av landet finns det avdelningar inom kriminalvårdsanstalterna som är särskilt inriktade på motivation eller behandling av narkotikamissbrukare. Det förekommer i viss utsträckning att den dömde redan vid häktet ansöker om en plats vid en sådan avdelning. Vanligare är dock att en överflyttning till en särskild avdelning för narkotikamissbrukare sker på normalavdelning. Generellt kan också sägas att man eftersträvar en behandlingsinriktad och avspänd stämning vid de speciella avdelningarna. I de program där man lyckats skapa och upprätthålla ett engagemang för verksamheten bland de intagna kan detta i sin tur minska behovet av mer tekniska kon- troller av narkotikaförekomst. Erfarenheten visar att narkotika sällan förekommer på dessa avdelningar. En orsak är troligen att ett urval av motiverade intagna tillsammans med en miljö med inslag av problem- bearbetning, motivationsarbete och meningsfull sysselsättning medverkar till att också de intagna har ett intresse av att inflödet av narkotika på anstalten minskar. Om detta dessutom kompletteras med ett aktivt kon- taktmannaskap och en positiv kontakt mellan intagna och personal ökar möjligheterna att hålla en avdelning fri från narkotika. En förutsättning synes dock vara att de intagna på dessa avdelningar är avskilda från nor- malavdelningarna. Verksamheten vid motivationsavdelningarna är ofta mer individuellt inriktad än vid normalavdelningarna. Målsättningen är ofta att de schemalagda aktiviteterna och fritid skall ingå i en helhets- Prop. 2001/02:91 struktur där syftet är att stödja deltagarnas motivation att leva drogfritt samt att på olika sätt belysa och bearbeta hur klienten skall klara av sitt liv efter frigivningen. Inslag som gruppsamtal, individuella samtal och i vissa fall psykoterapi i grupp eller individuellt förekommer. Olika ut- bildningsinsatser och andra praktiska förberedelser inför frigivningen är några andra typiska inslag. Medverkande utifrån såsom ledare av sam- talsgrupper, psykoterapeuter och socialarbetare förekommer oftare vid motivationsavdelningarna än vid andra avdelningar. I de avdelningar som är inriktade på motivation och behandling av nar- kotikamissbrukare ingår i varierande utsträckning strukturerade brotts- och missbruksrelaterade program. Sådana program används också i häk- ten och inom frivården. Det är dock svårt att tillämpa missbruksrela- terade program där de som ingår i programmet inte är separerade från de övriga på grund av den press de kan utsättas för av andra intagna. Rent allmänt visar utvärderingar av olika behandlingsprogram att per- soner med svåra psykiska problem har svårt att tillgodogöra sig alla for- mer av behandling. Användningen av standardiserade bedömnings- instrument kan bidra till att ge en första bild av om klienten har sådana psykiska problem, vilket kan påskynda en djupare bedömning och indi- viduell vårdplan i samverkan med psykolog eller psykiater. centrala ledningsgrupp för utveckling av nationella brotts- och missbruksrelaterade program har formulerat mål- sättningen så, att verksamheten skall byggas ut och kvalitetssäkras i av- sikt att varje klient i kriminalvården skall kunna erbjudas det verkställig- hetsinnehåll som bäst överensstämmer med dennes behov och som har störst förutsättningar att förhindra återfall i nya brott. I den programverksamhet som är inriktad på motivation och behand- ling av missbrukare förekommer att frivilliga organisationer håller i kur- ser eller samtalsgrupper. Regeringen vill framhålla att utvecklingen mot mer strukturerade program inte får förhindra att man kan komplettera dessa med programinslag vilka bygger på medverkan från frivilliga orga- nisationer, och andra lokala krafter. Styrkan med sådana inslag i programverksamheten är att de intagna kan få kontakt med enga- gerade lokala krafter, vilka kan ha stor betydelse för samhällskontakten. Genom att inrätta öppnare enheter, som de intagna kan kvalificera sig för, skulle också möjligheten öppnas för en utökad samverkan mellan , kriminalvården och andra vårdgivare.