prop · GP03173 · 2002-03-18 00:00:00 — Det skall vara lätt för konsumenten att välja. Det förutsätter god kunskap och insikt. Offentlig upphandling kan stimulera grön produktion och konsumtion Miljöcertifierad eller miljömärkt produktion behöver en god efterfrågan för att systemen skall kunna upprätthållas. Särskilt svårt kan det vara i början när ett system skall lanseras och produktionen styras till former som bättre gynnar natur och miljö. Nyetablering av grön produktion kan främjas på olika sätt. I regeringsförklaringen vid öppnan- Skr. 2001/02:173 de framhölls att miljökrav skall ställas vid all offentlig upp- Denna är ett verktyg som stat, kommun och landsting förfogar över när det gäller att stimulera miljöanpassad produktion. Delegationen för ekologiskt hållbar upphandling, den s.k. EKU-dele- gationen, har haft regeringens uppdrag att driva på en ekologiskt hållbar upphandling inom stat, kommun och landsting. Delegationen presen- terade en slutrapport . I rapporten presenteras idéer om fortsatt arbete för en ekologiskt hållbar offentlig upphandling. EKU- delegationen har också tagit fram ett Internetbaserat verktyg som kan användas som ett hjälpmedel av de offentliga aktörerna. Verktyget inne- håller bl.a. förslag på miljökrav som kan ställas på olika produktgrupper (/eku). Det finns möjlighet att vid upphandlingen ställa krav och att välja varor och tjänster på ett sådant sätt att det får positiv betydelse även för natur och naturvård. Det gäller t.ex. livsmedel, energi och produkter från skogsbruket. Vid offentlig upphandling bör det därför, där det är rele- vant, eftersträvas att även väga in natur- och naturvårdsaspekter. Sådana övervägande måste givetvis ske inom ramen för gällande regler för upphandling. Stat, kommun och landsting kan på så sätt hjälpa till att stärka efterfrågan och stimulera övergång till en produktion som gynnar naturvärden och biologisk mångfald. 3.16Svensk inriktning på det fortsatta naturvårdssamarbetet inom EU Naturvård bör även fortsättningsvis i huvudsak vara ett nationellt politikområde. De existerande inslagen av gemenskapspolitik utgör viktiga element i den nationella politiken. bör fortsätta att vara pådrivande inom de delar av natur- vårdspolitiken som är gemensamma. Det gäller framför allt ge- nomförandet av för biologisk mångfald med tillhör- ande aktionsplaner för naturresurser, jordbruk, fiske samt utveck- ling och bistånd. bör bidra till att bevara biologisk mångfald inom EU, bl.a. genom det ekologiska 2000. Sambandet mellan Natura 2000-områdena och det omgivande landskapet bör fram- hållas, liksom kopplingar mellan Natura 2000 och EU:s sektorsvisa aktionsplaner för biologisk mångfald. Den svenska ståndpunkten bör vara att finansieringen av genom- förandet av Natura 2000 även fortsättningsvis i huvudsak är ett ansvar för respektive medlemsstat. De möjligheter till finansiering via EU som finns utgör värdefulla tillskott. bör vara pådrivande när det gäller att omförhandla fågel- respektive art- och habitatdirektivet så att det blir möjligt att på ett enklare och snabbare sätt kunna ändra i bilagorna till dessa direktiv. Naturen förändras och det finns därför behov av att kunna omprioritera insatser för olika arter. bör driva frågan om gemensamma riktlinjer och en gemen- sam grundsyn inom EU när det gäller introduktioner av främmande Inom naturvårds- och handelspolitik bör vara drivande när det gäller fortsatt långsiktig avveckling av subventioner m.m. som har eller kan ha negativa konsekvenser för natur och naturvård. När det gäller miljömärkning och certifiering som berör naturvård bör den svenska ståndpunkten vara att detta kan utgöra viktiga bidrag i miljöarbetet. Sådana styrmedel bör dock i första hand utvecklas och drivas av konsumenter och producenter. Naturvård i huvudsak nationellt politikområde Inom gemenskapspolitiken finns inslag av gemensam naturvårdpolitik, främst genom fågel- respektive art- och habitatdirektivet, medelsfonden Life samt vissa andra miljödirektiv som har bäring även på naturvård, t.ex. ramdirektivet för vatten. Även inom den gemensamma jordbruks- och fiskepolitiken finns väsentliga inslag av naturvård, främst genom landsbygdsförordningen och miljöersättningar inom jordbruket. för biologisk mångfald med tillhörande aktionsplaner och det sjätte miljöhandlingsprogrammet (se avsnitt 2.5) viktiga gemen- samma miljödokument med starka kopplingar till naturvård. arbete med att utveckla en integrerad produktpolitik (IPP) har positiv betydelse för naturvården. Den gemensamma naturvårdspolitiken har förstärkt och kompletterat vår nationella naturvårdspolitik. bör framhållas att naturvårds- politiken i stor omfattning är ett nationellt politikområde. gemensamma regelverket täcker exempelvis endast delar av naturvården. Resurserna till naturvård kommer, trots det värdefulla bidrag som Life- projekten utgör, i huvudsak från nationella källor. bör även fortsättningsvis i huvudsak vara nationellt politikområde. fortsätter vara pådrivande inom EU:s naturvård bör fortsätta att vara pådrivande inom de delar av naturvårds- politiken som är gemensam. Det gäller framför allt genomförandet av för biologisk mångfald med tillhörande aktionsplaner för naturresurser, jordbruk, fiske samt utveckling och bistånd. gemensamma regional- respektive transportpolitiken har kopplingar till Nyckelfrågor som bör driva är fortsatt sektorsinte- grering, dvs. att naturvård integreras i relevanta politikområden så att fastlagda mål, såväl på EU-nivå som nationellt, uppnås. maningar är reformeringen av fiske- och jordbrukspolitik i hållbar rikt- En närliggande fråga är utveckling och samordning av olika politik- områden så att dessa inte motverkar utan bidrar till att fastlagda miljö- och naturvårdsmål uppnås. Den nya integrerade jordbruks- och lands- bygdspolitik som håller på att växa fram har stor potential när det gäller att skapa goda förutsättningar för naturvården. I stora drag handlar det om att nu gemensamt genomföra de ambitiösa målsättningar som finns med sjätte miljöhandlingsprogrammet som Den stora utmaningen för det fortsatta arbetet inom EU ligger i att Skr. 2001/02:173 förändra och utveckla andra politikområden i en hållbar riktning så att de bidrar till inte motverkar att de miljömål som lagts inom EU uppnås. bör bidra till bevarande av biologisk mångfald inom EU genom det ekologiska 2000. Vi har i ett EU-perspektiv mycket värdefull natur och vi har ett ansvar att bidra till detta nätverk. bör även i övrigt genomföra fågel- respektive art- och habitatdirektivet. Processer och funktioner, som kan vara helt nödvändiga för att upprätt- hålla gynnsam bevarandestatus hos naturtyper och arter inom områdena, kan sällan vidmakthållas endast inom Natura-områdena utan man kan även behöva se till omgivande landskap och vatten. Det kan handla om att bibehålla naturlig vattenregim, hydrologiska förhållanden i våtmarker, sediment- och näringstransport till estuarier, att vidmakthålla goda syreförhållanden på havsbottnar, brand i det brandpräglade barrskogs- landskapet eller tillgång på död ved i tillräcklig omfattning och kvalitet (som livsmiljö för en viss skalbagge eller mossa). Natura 2000-områdena bör därför inte ses som isolerade öar, avskilda och utan sammanhang med omgivande landskap. Att bevara biologisk mångfald genom att upp- rätthålla arter och naturtyper i gynnsam bevarandestatus, vilket är det direkta målet med nätverket, är ofta mer eller mindre beroende av vad som händer i omgivande landskap. De arter och naturtyper det är frågan om finns inte endast inom nätverket utan förekommer i varierande grad även utanför. och övriga skiljer sig från det kontinentala . Våra länder är glest befolkade och naturvårdstraditionen har utvecklats till att omfatta bl.a. landskapsekologi. I det kontinentala EU är landskapet ofta hårt exploaterat och mer fragmenterat av infrastruktur. Gemenskapens medlemsländer på kontinenten arbetar därför i en annan tradition som hårdare fokuserar på skyddade områden. bör bidra till att synsättet att se naturvården i ett landskapsper- spektiv får större genomslag i gemenskapen. En uppgift för är att verka för åtgärder på gemenskapsnivå där sambandet mellan skyddade områden och det omgivande landskapet, sötvattens- eller havsområdet uppmärksammas. Fortsatt finansiering av Natura 2000 Genomförandet av Natura 2000 har , med undantag av bidrag via Life-projekt och jordbrukets miljöersättningar, finansierats av respektive medlemsland. bör ha som ståndpunkt att finansieringen av ge- nomförandet av Natura 2000 även fortsättningsvis i huvudsak bör vara ett ansvar för respektive medlemsstat. De möjligheter till bidrag till finansieringen via EU som finns utgör värdefulla tillskott. Enklare att revidera bilagorna till direktiven bör driva att det skall vara möjligt att på ett enklare och snabbare sätt kunna ändra i naturvårdsdirektivens bilagor. I dessa bilagor anges de arter och naturtyper som medlemsländerna har särskilda skyldigheter att vidta bevarandeåtgärder för. Förhållanden i naturen förändras vilket med- för behov av att kunna omprioritera, t.ex. när det gäller bevarandeinsatser för olika arter. Detta är viktigt och motiverat för att inom landet få acceptans för de krav och regleringar som den gemensamma naturvårds- politiken ibland medför. Förståelse för de gemensamma reglerna är en grundförutsättning för att en gemensam naturvårdspolitik skall respek- teras inom varje medlemsland. Det måste därför bli enklare att modifiera de olika bilagorna till fågel- respektive art- och habitatdirektivet. Gemensamma regler innebär alltid kompromisser eftersom förhållandena och behoven är olika inom olika delar av EU. är naturen dynamisk. Arter kan minska och öka i antal och utbredning relativt snabbt skarven är ett exempel och det kan medföra behov av att såväl flytta arter mellan olika bilagor som att lägga till eller ta bort arter från bilagorna ; allt i syfte att prioritera rätt utifrån ett EU-perspektiv. Det bör vara enklare att ändra innehållet i bilagorna jämfört med att ändra artiklarna i direktivens huvudtext. innebär att man måste ändra direktiven så att man kan göra ändringar i bilagorna på ett enklare sätt. Samarbetet inom regional utvecklingsplanering Inom EU finns ett samarbete rörande sammanhållen re- gional utvecklingsplanering European Spatial Development Perspect- ive, ESDP. ESDP handlar bl.a. om hur planering och investeringar inom olika sektorer skall samordnas och hur utvecklingsinsatser i medlems- länderna skall koordineras i syfte att åstadkomma ekonomisk tillväxt, ökad sysselsättning och en god miljö. Naturvården är integrerad i detta samarbete. Gemensam politik när det gäller introduktion av främmande arter Inom ramen för konventionen om biologisk mångfald har drivits ett arbete med globala riktlinjer för hantering av främmande arter (Interim Guidning Principles). Riktlinjerna syftar till att etablera ett ge- mensamt synsätt kring hur detta ekologiska problem ska kunna hanteras. Denna fråga har starka kopplingar till handelspolitiken och måste därför hanteras integrerat med detta politikområde. Eftersom detta problemområde inte kan hanteras av något land ensamt bör driva att vi inom EU skall ha gemensamma riktlinjer och grundsyn beträffande risk för introduktioner av främmande arter. linjer som har tagits fram inom ramen för konventionen om biologisk mångfald bör fungera som utgångspunkt. Avveckling av subventioner med negativa effekter på naturmiljön Som redovisats i avsnitt 2 innehåller förslaget till EU:s sjätte miljöhand- lingsprogram skrivningar om reformering av subventioner. vara drivande när det gäller fortsatt långsiktig avveckling av sådana subventioner och liknande som har eller kan ha negativa konsekvenser för natur och naturvård. Utveckling av marknadsbaserade verktyg Detta område har redovisats i avsnitt 3.15. När det gäller miljömärkning och certifiering som berör naturvård bör ha som ståndpunkt i det fortsatta EU-samarbetet att detta kan utgöra viktiga bidrag i miljöarbetet. Sådana styrmedel bör dock i första hand utvecklas och drivas av konsu- menter och producenter. 3.17Sveriges fortsatta arbete inom ramen för internationell naturvård Internationella konventioner, processer och forum bör verka för ökad samordning av naturvårdsrelaterade konventioner. bör verka för att åtaganden i internationella forum genom- förs, såväl nationellt som i andra länder, bl.a. genom utvecklings- samarbete. bör driva att ekosystemansatsen, dvs. helhetssynen på förvaltning av ekosystem i enlighet med konventionen om biolo- gisk mångfald, skall utgöra grunden för bevarande och hållbart nyttjande. bör vidare arbeta för tillämpning av sektorsan- svar och -integrering och synsättet att bevarandeåtgärder måste ge- nomföras med utgångspunkt i varje lands och regions mark- användningshistoria. För de flesta länder innebär det att åtgärder bör genomföras i hela landskapet inklusive vattenmiljöerna. bör verka för att hitta lösningar som ger , lokal- befolkningar och urbefolkningar en rättvis del i eventuella vinster som kommer från genetiska resurser och tillhörande traditionell kunskap. bör fortsätta att driva frågan om att stärka taxonomins ställning dvs. kunskapen om arter och deras släktskap och använd- ning. bör i sin biståndsverksamhet stödja utvecklingsländerna, och i relevanta frågor även de f.d. östländerna, i deras ansträng- ningar att genomföra internationella åtaganden inom naturvårdens område. har genom att ratificera konventionen om biologisk mång- fald förbundit sig att i sitt utvecklingssamarbete inkludera insatser för bevarande av biologisk mångfald, hållbart nyttjande av dess beståndsdelar och en rättvis fördelning av nyttan som uppstår vid utnyttjandet av genetiska resurser. Internationella konventioner, processer och forum Globalt naturvårdsarbete är viktigt. Naturen känner inga administrativa gränser, utan ett aktivt naturvårdsarbete bör bedrivas över lämpliga naturgeografiska områden. finns en närmast oöverskådlig mängd avtal, konventioner och processer globalt som berör naturvård. Det är därför nödvändigt att prioritera vad som är viktigt för svenskt vid- kommande, och lägga upp en strategi för hur målen skall nås inom de prioriterade områdena. I det globala arbetet med hållbar utveckling genom bl.a. hållbara produktions- och konsumtionsmönster planeras ett världstoppmöte i . bidrar till förberedelserna för detta möte. Bland de kärnfrågor driver finns hållbart nyttjande av naturresurser mark och vatten och kopplingen till fattigdomsbekämp- ning och hälsa. Nya konventioner och avtal tillkommer ständigt, inom naturvårdsom- rådet och inom angränsade områden. Att följa och rapportera alla pro- cesser innebär en tung arbetsuppgift för och det torde det vara en ännu tyngre uppgift för många andra länder med mindre resurser, t.ex. utvecklingsländer. Att hitta vägar för att samordna arbetet för att förenkla såväl rapportering, deltagande i möten som det viktiga genomförande- arbetet, utan att förlora i skärpa vad gäller åtaganden, är därför en väsent- lig arbetsuppgift. bedriver ett aktivt arbete för att uppnå en större grad av sam- ordning, främst beträffande rapportering. Dessutom stöttar vi aktivt andra initiativ för samordning, t.ex. samarbete mellan olika konventioners sekretariat och att få till stånd gemensamma arbetsprogram. Exempelvis finns ett gemensamt arbetsprogram om färskvattenekosystem mellan konventionen om biologisk mångfald och Ramsarkonventionen (våt- markskonventionen). Globalt samarbete är inte meningsfullt om man inte genomför beslutade åtgärder nationellt. har arbetat aktivt med att genomföra åtag- anden enligt de konventioner vi är part till. Det vore dock önskvärt att tydliggöra detta arbete bättre, så att man lättare kan följa vad som gjorts för att genomföra respektive åtagande enligt respektive konvention eller process. Detta är angeläget i syfte att få förståelse hos allmänheten m.fl. för betydelsen av internationellt naturvårdssamarbete. Många konventioner utvecklas, och nya åtaganden kommer till. 2001/02:173 sker bl.a. med konventionen för biologisk mångfald, som utgör något av paraplykonvention för natur och biologiska resurser. därför utreda åtaganden enligt konventionen för biologisk mångfald, för att ta ställning till de nya åtaganden som tillkommit sedan konventionen ratificerades . Regeringens Vetenskapliga råd för biologisk mångfald har en viktig roll i att ta fram och presentera vetenskapligt underlag för agerande i denna konvention. Men det är inte bara nationellt som genomförandearbetet är viktigt. har också ett ansvar för att hjälpa att genomföra sina åtaganden i enlighet med de konventioner de är part till. Genomförande av åtaganden enligt de viktigaste naturvårdskonventionerna är därför en nödvändig och allt viktigare del i utvecklingssamarbetet, både i våra egna projekt och i EU:s gemensamma utvecklingssamarbete (se vidare nedan). De grundläggande målen i konventionen om biologisk mångfald är be- varande och hållbart nyttjande av biologisk mångfald samt rättvis fördel- ning av vinster från genetiska resurser. Dessa mål skall enligt konven- tionen uppnås genom tillämpning av en ekosystemansats. Den kan beskrivas som ett samlat uttryck för att ta ett helhetsgrepp om ekosys- temet när man planerar någon form av förändring av mark- eller vatten- användningen. Det innebär att alla olika faktorer, ekologiska, sociala, ekonomiska och kulturella, skall beaktas redan på planeringsstadiet. har varit drivande i att få till stånd denna helhetssyn, och flera andra konventioner och processer, bl.a. , har också utvecklat ekosystemansatsen. Denna stämmer väl med svensk syn på bevarande och hållbart nyttjande, och bör därför fortsätta att driva denna fråga i internationella forum. Internationella vattenfrågor har alltid varit en svensk profilfråga. Det är därför viktigt att driva även biologisk mångfaldsaspekterna i dessa sammanhang, och även här kommer ekosystemansatsen in i bilden. Den ger också ett starkt stöd för synsättet att bevarandearbetet måste bedrivas övergripande, och inte koncentreras till skyddade områden. Det senare är fortfarande norm i många länder världen över. Genetiska resurser och traditionell kunskap Genetiska resurser och traditionell kunskap är stora frågor som diskuteras i flera globala forum. Som en följd av den moderna ärftlighetsforskningens och molekylär- biologins framsteg har kunskaperna om de genetiska resurserna och möjligheterna att använda dem för utveckling av läkemedel och växt- sorter ökat väsentligt. Sedan växt- och djurförädlingen fick en veten- skaplig grund har avkastningen inom växtodlingen och boskapsskötseln ökat dramatiskt i de länder som har tillgång till modern kunskap och teknik. Forskningen inom biokemi och fysiologi har inneburit ökad kunskap om betydelsen av enskilda substanser i de levande organismer- nas ämnesomsättning, försvar mot sjukdomar och parasiter eller förmåga att fortplanta sig. Den pågående kartläggningen av arvsmassan hos t.ex. Skr. 2001/02:173 kulturväxter och husdjur kommer att bli ett ovärderligt verktyg i det fortsatta förädlingsarbetet och leda till nya produkter och processer. Att identifiera, samla in, bevara och karakterisera genetiska resurser av aktuell eller potentiell betydelse är därför viktiga frågor för framtiden. För en rättvis fördelningar av den nytta som kan uppstå vid användning av genetiska resurser är det angeläget att utvecklingsländerna, som i stor utsträckning saknar adekvat tillgång till modern kunskap och teknik, får ökad kapacitet att dra fördel av sina tillgångar på området. Frågan kopplar nära till fattigdomsbekämpning, och möjligheter till lokal försörjning och hållbar utveckling. över har också ett stort engagemang i denna fråga. Det handlar bl.a. om av vem, och på vilket sätt, tillträdet till de genetiska resurserna skall Det handlar också om möjligheten för t.ex. lokalsamhällen, där växten som ger resurserna växer, att få del av vinsterna när den som använder en genetisk resurs exempelvis lyckas uppfinna en lönsam pro- dukt där den genetiska resursen utgör en väsentlig del. nyttjandet av en genetisk resurs hänger ofta samman med traditionell kunskap, t.ex. medicinsk sådan, som finns kopplad till genresursen. Därför är frågan om skydd av traditionell kunskap, så att sådan inte kan missbrukas utan att den som utvecklat den traditionella kunskapen ger sitt samtycke, också en viktig delfråga i detta komplex. Traditionell kunskap handlar inte enbart om kunskap förknippad med genetiska resurser utan det är ett mycket vidare begrepp (se avsnitt 3.14). Det är därför viktigt att lösa frågan om skydd och bevarande av tradi- tionell kunskap på ett sätt som omfattar även traditionell kunskap som inte kopplar till just genetiska resurser. Inom ramen för bl.a. konventionen om biologisk mångfald skall verka för att hitta lösningar som ger , lokalbefolkningar och urbefolkningar rättvis del i eventuella vinster som kommer från genetiska resurser och associerad traditionell kunskap. tionen om biologisk mångfald har ett särskilt protokoll om gränsöver- skridande transporter av genetiskt modifierade organismer (GMO) tagits fram, det s.k. Cartagenaprotokollet om biosäkerhet. trätt i kraft , men vid ikraftträdandet kommer det att ge länder rätt till att i förväg få utförlig information om GMO som kommer att importeras Protokollet ger även länderna rätt att neka sådana importer om risker för hälsa och miljö finns för landet. För att skall kunna utnyttja möjligheterna som protokollet erbjuder är kapacitetsuppbyggnad och tekniköverföring självklart mycket viktiga aspekter. har varit drivande och huvudfinansiär beträffande taxonomiini- tiativet i konventionen om biologisk mångfald. om arter och deras släktskap och användning. Stöd har givits till bl.a. regionala aktiviteter i , för att nå samsyn kring exempelvis priori- Detta initiativ har vuxit och börjar nu ge avkastning i form av konkreta projekt för att hjälpa att få grepp om vilka resurser länderna äger, och hur dessa skall kunna dokumenteras och nyttjas. bör fortsätta att stötta och driva taxonomiinitiativet. göras genom att på olika sätt bidra till att hitta finansiering för de Skr. 2001/02:173 konkreta projekt som blir ett av initiativets resultat. Koppling mellan EU-samarbetet och internationellt arbete Frågan om främmande arter, vilken behandlas i avsnitt 3.11, har relevans för flera internationella forum och processer. Likaså har behovet av re- formering och avveckling av miljö- och naturskadliga subventioner, vilket berörts i avsnitten 2 och 3.16, bäring på det fortsatta internationella arbetet inom olika forum, såväl på miljösidan som inom handelspolitik. I båda dessa frågor är det nödvändigt att driver arbetet via EU- samarbetet. 3.17.2Naturvården i det svenska biståndet Fattiga människor är både offer för och orsak till miljöförstöring och utarmning av biologisk mångfald. När de negativa effekterna av föränd- ringar i den globala miljön blir märkbara är det ofta de fattiga länderna, och de fattigaste människorna i dessa länder, som drabbas hårdast. Sambanden mellan fattigdom och miljöförstöring är dock komplexa. Det finns många exempel på fattiga människor som lever i balans med tillgången på naturresurser. Negativa effekter på miljön uppstår oftast när fattigdomen är kombinerad med andra faktorer, som hög befolknings- tillväxt, brister i ägande- eller nyttjanderätter till naturresurser, otill- räcklig lagreglering, kortsiktig ekonomisk politik och olika marknads- misslyckanden. Bristen på kunskap samt frånvaro av demokratiskt in- flytande och demokratiska kontrollinstrument utgör andra viktiga fak- torer. Bistånd medför inte alltid positiva effekter på naturmiljön utan det kan i vissa fall finnas inbyggt konflikter mellan olika mål i biståndet. Det finns exempel på där bistånd aktivt har bidragit till att naturvärden förstörs, t.ex. vid dammbyggnad och vattenkraftutbyggnad liksom skogs- avverkningar.