prop · GP0388 · 2002-02-13 00:00:00 — Beslut om strafflindring är t.ex. inte aktuella när det gäller tribunalerna och det finns bestämmelser som uttryckligen tar sikte på nådebeslut (artikel 27 i Rwandatribunalens stadga och artikel 28 i Jugoslavientribunalens stadga). förarbetsuttalanden (se prop. 1995/96:48 s. 15 och 1999/2000:61 s. 175) redovisar slutsatsen att även tribunalerna själva kan bevilja nåd. Denna, närmast inneboende möjlighet har dock ännu inte har tillämpats i praktiken. Tribunalernas stadgor har inte ändrats i de avseenden som är aktuella sedan bestämmelserna i 11 § andra stycket infördes. De förslag som Lagrådet lämnat tar främst sikte på regleringen i förhållande till och regeringen finner inte att de även bör föranleda någon ändring i tribunallagen. Det bör härtill noteras att genom att svenska verkställighetsregler skall tillämpas gäller bl.a. ordinarie bestämmelser som innebär att intagna i anstalt kan kommunicera med myndigheter m.m. utan granskning, se framförallt 25 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. svensk anslutning till stadgan gäller detta även för brev mellan en intagen som nu avses och domstolen. Därmed tillgodoses stadgans krav i detta avseende (se artiklarna 105:2 och 106:3). Att alla ansökningar från domstolen får göras på engelska eller svenska, vilket avviker från vad som annars gäller enligt verkställig- hetslagstiftningen, framgår särskilt i lagen (se avsnitt 6.3.3). Anvisningar för verkställigheten i det enskilda fallet I fråga om verkställighet av de internationella brottmålstribunalenas fängelsedomar ger nuvarande regler i 11 § tribunallagen utrymme för regeringen att genom föreskrifter precisera formerna för verkställigheten i det enskilda fallet. Motsvarande bestämmelse finns också i internatio- nella verkställighetslagen för det fall regeringen, enligt överförande- konventionen, förordnar om fortsatt verkställighet i av en påföljd som bestämts i en annan stat (§ internationella verkställighetslagen enligt SFS 2000:460, som trätt i kraft enligt SFS 2000:722; tidigare 25 b §). I lagrådsremissen föreslog regeringen att en motsvarande bestämmelse skulle gälla i förhållande till , men att uttrycket anvisningar skulle användas i stället för föreskrifter eftersom det här är fråga om beslut i enskilda fall (se Ds 1998:66 s. 11). Lagrådet har ifrågasatt varför regeringen skall få meddela sådana anvis- ningar i enskilda fall och varför anvisningar endast skall kunna meddelas i samband med ett beslut om att ett fängelsestraff får verkställas här samt anser att frågan bör belysas ytterligare. När bestämmelsen i internationella verkställighetslagen ursprungligen infördes uttalades det i förarbetena bl.a. att komplikationer kan tänkas uppkomma vid tolkningen av det utländska avgörandet och att det torde få förutsättas att regeringen ofta måste precisera formerna för verkställigheten (prop. 1983/84:197 s. 59). I förhållande till tribunalerna betonades det att en precisering av formerna för verkställigheten måste ske inom de ramar som tribunalens avgörande ställer upp (prop. 1995/96:48 s. 16). Regeringen har således rätt att utfärda de föreskrifter som behövs i ett enskilt fall där en utländsk brottmålsdom eller en tribunals fängelsedom skall verkställas i utan att straffet omvandlas till en ny svensk påföljd. Motsvarande behov av precisering finns i förhållande till , vars straff inte heller kan omvandlas till nya svenska svenska påföljder. naturligtvis inte strida mot domstolens avgörande. Regeringen vill härtill framhålla att vissa beslut som avser villkor för straffverkställighetet i ett enskilt fall får fattas av regeringen enligt bestämmelser i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. viktiga frågor om att avvikelser skall gälla från bestämmelserna om den intagnes kontakter med omvärlden enligt 25-30 §§ samma lag (31 §) och att ett ärende om vistelse eller verkställighet utanför anstalt skall överlämnas till regeringen för prövning (58 a §, senast ändrad genom SFS 2001:510 som trätt i kraft ). I båda de nu anförda fallen krävs att det är påkallat med hänsyn till rikets säkerhet eller till risken för att den intagne under verkställigheten i anstalt medverkar till brott som innefattar användande av våld, hot eller tvång för politiska syften. Vidare gäller att beslut i fråga om vistelse eller verkställighet utanför intagen för vilken regeringen har meddelat förordnande enligt 31 § skall överklagas hos regeringen (59 §, senast ändrad genom SFS 2001:510 som trätt i kraft ). Frågor om vistelse eller verkställighet utanför anstalt är sådana omständigheter som avses i artikel 103:2 i Romstadgan. skall därför underrättas när åtgärder av detta slag kan bli aktuella och ges en 45-dagarsfrist under vilken åtgärden inte får vidtas. Särskilda förordnanden av nu anförda slag är alltså högst aktuella också vid verkställighet av domstolens och en tribunals fängelsedomar i . I förhållande till kan särskilda anvisningar även vara nödvändiga, t.ex. för att möjliggöra ett tillfälligt överförande av den dömde till domstolen i samband med prövning av en resningsansökan (artikel 84) eller av strafflindring (artikel 110). Enligt regeringens mening finns det även vid verkställighet av domstolens fängelsedomar behov av ett utrymme för regeringen att närmare precisera formerna för verkställigheten. Även förordnanden som avses i 31 och 58 a §§ lagen om kriminalvård i anstalt skall naturligtvis kunna meddelas i dessa fall. Med hänsyn till den kontroll som domstolen och tribunalerna skall ha över straffverkställigheten, bör regeringen kunna meddela ett sådant förordnande även om de villkor som anges i 58 a § inte är uppfyllda. Eftersom det kommer att vara fråga om enstaka verkställighetsfall där de bedömningar som behöver göras är beroende av omständigheterna i det enskilda fallet bör, som också är fallet enligt annan lagstiftning, regeringens förordnanden meddelas i det enskilda fallet. Som Lagrådet har påpekat bör dock utrymmet för att meddela anvisningar av detta slag inte inskränkas till att ske i samband med beslutet att en fängelsedom får verkställas i . I stället bör regeringen vid behov kunna meddela sådana beslut, både i förhållande till domstolen och till tribunalerna, även . Lagtexten bör förtydligas i detta avseende. Genom föreskriften att verkställigheten skall ske enligt svensk rätt följer även att de svenska reglerna om villkorlig frigivning blir tillämpliga. Med hänsyn till de särskilda förutsättningar som gäller för verkställighet av tribunalerna har särskilda regler införts beträffande villkorlig frigivning i dessa fall (11 § tredje stycket tribunallagen enligt SFS 2000:573, som har trätt i kraft ). Dessa regler innebär att regeringen avgör frågor om villkorlig frigivning och att den då får besluta att sådan skall ske än som följer av . Därmed skapas ett större fakultativt inslag i prövningen av frågan. Vidare skall tribunalen ges tillfälle att lämna synpunkter innan beslut fattas. I promemorian föreslås att motsvarande ordning, som tillhandahåller nödvändig flexibilitet, också bör gälla vid straffverkställighet av Inter- nationella brottmålsdomstolens domar. Detta har godtagits av samtliga remissinstanser utom och , vilka i stället har gjort den bedömningen att stadgan, särskilt artiklarna 105 och 110:1-2, innebär att verkställighetsstaten inte får besluta om villkorlig frigivning. föreslår att ett uttryckligt undantag från reglerna om villkorlig frigivning skall införas. Lagrådet har godtagit att villkorlig frigivning kan komma i fråga men anser principiella skäl tala för något annat organ än regeringen som beslutsfattare i en sådan fråga som är avgörande för hur länge en person skall vara berövad friheten och alltså i hög grad berör rätten till personlig frihet. Lagrådet har därför föreslagit att skall besluta om villkorlig frigivning och dess beslut kunna överklagas till domstol. Härtill har Lagrådet föreslagit vissa redaktionella ändringar. Enligt regeringens mening innebär inte stadgans bestämmelser något absolut förbud mot villkorlig frigivning i verkställighetsstaten. Förutom de bestämmelser som anvisar nationella regler för straffverkställigheten (artikel 106:2), framgår det t.ex. av artikel 103:2 a att den staten skall underrätta domstolen om varje omständighet som i sak kan inverka på bl.a. tiden för avtjänandet. En omständighet som avsetts är att den dömde uppfyller villkoren för villkorlig frigivning enligt nationella regler. Frågan om strafftidens längd är dock, som redan nämnts, förbehållen domstolen att avgöra och domstolen har alltid möjlighet att flytta straff- verkställigheten till en annan stat om en villkorlig frigivning i den första verkställighetsstaten inte kan förhindras på annat sätt (artikel 104:1), se nedan. För att möjliggöra en sådan lösning föreskriver artikel 103:2 a vidare att domstolen skall ha på sig mellan underrättelsen och det att åtgärden genomförs. Även om stadgan inte helt utesluter nationella beslut om villkorlig fri- givning ligger det i sakens natur att utrymmet för detta är mycket begrän- sat och att sådan frigivning normalt bara kan komma i fråga mycket sent under verkställigheten. Trots det mycket begränsade utrymmet anser regeringen att inte helt bör avstå från möjligheten att besluta om villkorlig frigivning. Grundprincipen är att vid straffverkställig- heten accepterar Internationella brottmålsdomstolens straffmätning och dess kontroll över de straff som den bestämmer (beträffande tribunalerna, se prop. 1999/2000:61 s. 175). Beslut om villkorlig frigivning måste därför ske i samråd med domstolen och vid den prövning som skall göras ingår naturligtvis även att beakta de folkrättsliga förpliktelser som följer av stadgan. Det är samma principer som gäller vid verkställighet av tribunalernas straff. Den ordning för beslut om villkorlig frigivning som föreskrivs i 11 § tribunallagen är utformad för att uppfylla dessa krav. Den innebär att bestämmelser om villkorlig frigiv- ning skall tillämpas och vara utgångspunkt vid bedömningen, men att det också finns utrymme för villkorlig frigivning än som följer av . Tribunalen skall ges tillfälle att yttra sig innan beslut fattas. Ordningen är avsedd att vara tillräckligt flexibel för att kunna göra de särskilda hänsynstaganden som krävs i dessa fall. Det konstaterades i förhållande till tribunalerna att det här är fråga om helt andra bedömningar än den fakultativa prövning som görs inom kriminalvården och att avgörandet därför kan ligga hos en särskild Prop. 2001/02:88 beslutsfattare (prop. 1999/2000:61 s. 176). Med hänsyn till att regeringen beslutar om verkställighet och också får meddela föreskrifter för verkställigheten i det enskilda fallet ansågs det lämpligt att även beslut om villkorlig frigivning fattas av regeringen. Detta godtogs och är vad som gäller i förhållande till tribunalerna. Den ordning för villkorlig frigivning som gäller enligt 11 § tribunallagen uppfyller de särskilda förutsättningar för sådana beslut som gäller för straffverkställighet enligt Romstadgan. Enligt regeringens mening bör därför motsvarande ordning tillämpas i förhållande till . Regeringen är därför inte beredd att godta Lagrådets förslag i denna del. Den närmare utformningen av bestämmelserna redovisas i författnings- kommentaren. Överförande av straffverkställighet från till annan stat har enligt stadgan rätt att när som helst besluta att överföra straffverkställigheten från en stat till en annan, vilket även får ske på begäran av den dömde (artikel 104). Detta är en konsekvens av att domstolen bibehåller den yttersta kontrollen över straffets längd och villkoren för dess avtjänande under hela verkställig- heten och överensstämmer med den tolkning som Jugoslavientribunalen har gjort i fråga om verkställigheten av dess fängelsestraff. Stadgan anger inte några särskilda omständigheter som måste vara uppfyllda för ett överförande av straffverkställigheten. Det föreskrivs dock att sådant överförande skall ske när verkställighetsstaten har underrättat domstolen om förhållanden som kan påverka straffets längd eller andra straffvillkor, vilka domstolen inte kan acceptera (artikel 103:2). De krav som stadgan ställer i fråga om överförande av straffverk- ställighet tillgodoses genom de regler som föreslås för överlämnande till domstolen, se avsnitt 6.4.1. Det innebär att den som är dömd i sådant fall kan överlämnas till domstolen på dess begäran och därefter överföras från domstolen för fortsatt verkställighet i en annan stat. Därmed fordras det inte några ytterligare bestämmelser för överförande av straffverk- ställighet. Immunitet mot lagföring, bestraffning och utlämning för äldre brott Enligt Romstadgan gäller att den som verkställer straff inte utan domsto- lens medgivande får lagföras, bestraffas eller utlämnas till en annan stat för brott som begåtts innan avtjänandet påbörjades (artikel 108, se även artikel 107:3). Detta hinder upphör att gälla om personen kvarblir i verkställighetsstaten efter det att straffet har avtjänats eller om personen återvänder till den staten efter att ha lämnat den. Denna immunitetsregel, som inte har aktualiserats i förhållande till tribunalerna, fordrar lagreglering. En specialitetsregel av detta slag är inte unik för Romstadgan. Tvärtom är sådana bestämmelser vanliga i det internationella rättsliga samarbetet och även internationella verkställighetslagen innehåller föreskrifter om I 23 § regleras det immunitetsskydd som en dömd person har när Prop. 2001/02:88 han eller hon har överförts från en annan stat till för straffverk- ställighet under vissa internationella konventioner som anges i 2 § samma lag (se även SFS 2000:460, som träder i kraft den dag regeringen bestämmer). Bestämmelserna ger den överförde skydd mot att lagföras, anhållas, häktas eller berövas friheten för verkställighet av straff eller underkastas annan inskränkning i sin personliga frihet. Detta skydd upphör om domslandet samtycker till detta eller om personen haft en sammanhängande tid av på sig att lämna landet men inte gjort det eller om den dömde efter att ha lämnat återvänder hit. Immuniteten utgör dock inte hinder mot att verkställa beslut om avvisning eller utvisning enligt utlänningslagstiftningen eller beslut som är nödvändiga för att avbryta åtalspreskription (23 § andra stycket). Reglerna i 34 § gäller överföring för straffverkställighet till en annan stat och är alltså inte aktuella i förhållande till Internationella brottmåls- domstolen. Reglerna i 23 § internationella verkställighetslagen har alltså påtagliga likheter med stadgans specialitetsregel. Eftersom de är avsedda att skydda den dömde mot i princip varje inskränkning i den personliga friheten som föranleds av ett tidigare brott (se prop. 1972:98 s. 128) innebär de även hinder mot utlämning till en annan stat på grund av ett sådant brott. Att skyddet består längre efter frigivning när den dömde stannar kvar i jämfört är inte oför- enligt med stadgan. Vidare framgår det av stadgan att immunitetsskyddet inte täcker avvisning eller utvisning enligt utlänningslagstiftningen (se artikel 107) och det undantag för åtgärder av detta slag som finns i 23 § andra stycket internationella verkställighetslagen kan därför tillämpas. Det bör inte heller anses oförenligt med stadgan att vidta åtgärder för att bryta en förestående åtalspreskription enligt svensk lag. På grund av det anförda bör bestämmelserna i 23 § internationella verkställighetslagen i dess helhet gälla i förhållande till domstolen. Liksom de internationella brottmålstribunalerna har domstolen ett ansvar för att utöva en viss kontroll av den faktiska verkställigheten av de fängelsestraff som den har dömt ut (artikel 106:1). Romstadgan ställer dessutom vissa krav på verkställighetens kvalitet (artikel 106:2). Närmare bestämmelse om tillsynsfunktionen har föreslagits i bevis- och förfarandereglerna. I förhållande till tribunalerna har särskilda bestäm- melser som möjliggör tillsyn av straff som verkställs i införts i 12 § tribunallagen (SFS 2000:573, som har trätt i kraft ). Motsvarande bestämmelser, vilka har utformats med regler som gäller för den europeiska kommittén mot tortyr m.m. som förebild, bör också införas för domstolens tillsynsverksamhet. Överföring till annan stat sedan straffet har avtjänats Stadgan innehåller även bestämmelser om överföring av den dömde till en annan stat sedan straffet har avtjänats (artikel 107). att ordinarie utlänningslagstiftning och, med de begränsningar som har Prop. 2001/02:88 behandlats ovan, utlämningsregler skall tillämpas. inte några särskilda bestämmelser med anledning av stadgan. En annan sak är att, såsom Riksåklagaren har påtalat, det i enskilda fall ändå kan uppstå svårigheter i samband med överföring av personen till en annan stat sedan straffet har avtjänats. Frågan om transitering av dömda mellan domstolen och en främmande stat över svenskt territorium har behandlats i avsnitt 6.4.6. Romstadgan föreskriver att överklaganden och ansökningar om resning endast skall prövas av domstolen (artikel 105:2). Stadgorna för de internationella brottmålstribunalerna saknar sådana bestämmelser. Romstadgans regler är förenliga med svensk rätt. Det förhållandet att ett utländskt avgörande erkänns och kan verkställas i anses inte medföra att svensk domstol kan pröva en ansökan om resning beträffande det utländska avgörandet (se NJA 1975 C 285 där avvisade en ansökan om resning mot ett finskt avgörande om underhåll till barn). Regeringsformens regler i 11 kap. 1 § om vilken svensk domstol som skall pröva bl.a. frågor om resning gäller endast extraordinära rättsmedel mot svenska avgöranden. Stadgans bestäm- melser innebär alltså inte någon begränsning av tillämpningsområdet för regeringsformens regler om resning (se även prop. 2000/01:122 s. 94). Romstadgan innehåller, till skillnad från tribunalstadgorna, bestämmelser om åtgärder i samband med att den dömde flyr under straffverkställig- heten (artikel 111). Bestämmelserna innebär att verkställighetsstaten kan välja att själv ansöka om att få den dömde utlämnad från den stat där han eller hon befinner sig eller begära att begär personen överlämnad. Valet skall ske efter samråd med domstolen. I det senare fallet kan domstolen antingen begära att den dömde skall överföras till den ursprungliga verkställighetsstaten eller till en annan stat som anvisas för den fortsatta verkställigheten. Domstolens begäran om överlämnande följer dock reglerna i del 9 av stadgan vilka endast före- skriver en skyldighet för de anslutna staterna att överlämna personer till domstolen. Den reglering som föreslås i fråga om överlämnande av bl.a. dömda till domstolen, se avsnitt 6.4.1, innebär att ett överlämnande från kan ske till men inte till en annan stat på domstolens begäran. Med hänsyn till att den s.k. specialitetsprincipen inte tillämpas, se avsnitt 6.4.5, är det dock möjligt för domstolen att därefter överföra den som överlämnats från till en annan stat för verkställighet. Inför eller i samband med en begäran om överlämnande kan tvångsmedel beslutas, se avsnitt 6.4.2. De bestämmelser som har föreslagits i fråga om överlämnande till domstolen är tillräckliga. Om verkställighetsstaten väljer att själv begära den dömde utlämnad från gäller de ordinarie bestämmelserna i Mot denna bakgrund saknas det anledning att Prop. 2001/02:88 införa särskilda föreskrifter på grund av reglerna om flykt i artikel 111. 6.8.2Verkställighet av böter och förverkande Regeringens förslag: Bötesdomar och förverkandebeslut som Inter- nationella brottmålsdomstolen har meddelat får verkställas på mot- svarande sätt som enligt lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. Verkställigheten sker därmed i enlighet med svensk rätt och ansökningar prövas av . Vid värdeförverkande bestämmer även det förverkade värdet. Riksskatte- verkets beslut överklagas alltid till allmän förvaltningsdomstol. Bötesförvandling får inte ske. beslutar om överlämnande till domstolen av vad som har kommit in vid verkställighet av en bötesdom eller ett förverkandebeslut. Promemorians förslag avviker bara från regeringens förslag på så sätt att ett särskilt förfarande har föreslagits vid verkställighet av ett värde- förverkande som innebär att alltid skall pröva frågan och bestämma det värde som skall förverkas. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har tillstyrkt förslaget utom vad avser handläggningen av sakförverkanden och i stället före- slagit att dessa bör verkställas av Riksåklagaren, något som Riksåkla- garen dock har motsatt sig. Kammarrätten i har invänt mot förslaget om olika förfaranderegler för verkställighet av sak- och värdeförverkanden och föreslagit att beslut i båda fallen bör fattas av och överklagas till allmän förvaltningsdomstol. har ifrågasatt om stadgan medger utrymme för någon skälig- hetsprövning i samband med verkställighet av ett värdeförverkande. Skälen för regeringens förslag: Romstadgans bestämmelser om straff och andra rättsverkningar av brott skiljer sig från vad som gäller enligt tribunalernas stadgor. Till skillnad från tribunalerna kan döma ut böter vid sidan av ett fängelsestraff (artikel 77:2 a). Domstolen får vidare besluta om förverkande av utbyte, egen- dom och tillgångar som direkt eller indirekt härrör från brottet (artikel 77:2 b). Hjälpmedel vid brott och brottsverktyg kan inte förverkas av domstolen. Ett förverkande får inte inverka på rättigheter som tillkommer en rättmätig tredje man. Stadgeparterna är skyldiga att ge verkan åt bötesstraff och förver- kanden som domstolen har beslutat (artikel 109:1). Uttrycket ge verkan har medvetet valts i stället för begreppet verkställa på grund av staternas skiftande inställning till hur detta praktiskt kan genomföras på nationell nivå. Avsikten är dock att de beslut om böter och om förver- kande som domstolen meddelar skall verkställas på ett eller annat sätt. Enligt bestämmelsen skall detta ske i enlighet med det förfarande som anvisas i nationell rätt och med beaktande av den rätt som tillkommer en rättmätig tredje man. I bevis- och förfarandereglerna finns det förslag till regler som anger vad domstolens beslut skall innehålla och att domstolen vid behov kan biträda den stat som skall verkställa avgöranden. t.ex. avse delgivning av den dömde eller andra personer. Stadgan innehåller även föreskrifter om värdeförverkande, avyttring av egendom och överlämnande till domstolen av egendom eller vad egendomen har inbringat vid en försäljning (artikel 109:23). Verkställighet i av utländska brottmålsdomar, vilket även inbe- griper verkställighet av bötesstraff, sker enligt bestämmelser i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställighetslagen) och enligt lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen) se 1 § i respektive lag. bygger på olika internationella konventioner som har tillträtt och det nordiska samarbetet på en enhetlig nordisk lagstiftning. Stadgan innebär en skyldighet för de anslutna staterna att ge effekt åt de bötesstraff som har dömt ut men lämnar staterna stor frihet att bestämma hur detta skall gå till. straffverkställigheten av de slag som ställs upp i internationella verk- ställighetslagen kan därför inte gälla i förhållande till domstolen. bör den princip som föreskrivs i nordiska verkställighetslagen, dvs. bl.a. bötesstraff får verkställas på begäran av domslandet, gälla i dessa Det bör även i dessa fall krävas att domen har vunnit laga kraft (jfr 24 § andra stycket nordiska verkställighetslagen). Även när det gäller förfarandet finns det skillnader mellan de två Den nordiska verkställighetslagen anvisar en enkel ordning för verkställighet. Framställningen prövas i allmänhet av , vars beslut sedan kan överklagas hos allmän förvaltningsdomstol (25 och 26 §§). sker dock prövningen av (25 § i lagen och 4 a § förordning [1963:194] om samarbete med , , och