prop · GP0388 · 2002-02-13 00:00:00 — De uppgifter som åklagaren härvid överlämnar till staterna vars omfattning också kan begränsas av hänsyn till bl.a. domstolens utredning torde i allmänhet omfattas av utrikessekretess enligt 2 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100). Stadgan föreskriver vidare att sekretess skall gälla i den anmodade staten beträffande ansökningar om rättslig hjälp eller överlämnande av misstänkta till domstolen och därtill bilagda handlingar, utom såvitt ett avslöjande av uppgifterna behövs för att uppfylla framställningen (artikel 87:3). Domstolen kan härtill begära att information som lämnas skall hanteras på ett sätt som skyddar brottsoffers och tänkbara vittnens, samt deras familjers, fysiska och psykiska välbefinnande och säkerhet (artikel 87:4). För att tillmötesgå domstolens behov av sekretess och uppfylla de krav som stadgan ställer krävs det lagbestämmelser som också omfattar åtgärder för rättslig hjälp och överlämnande av personer på begäran av domstolen. Dessa bestämmelser bör motsvara vad som gäller för sekre- tess i ärenden om rättslig hjälp m.m. till stater. med lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål infördes en ny bestämmelse i 5 kap. 7 § sekretesslagen som bl.a. innebär sekretess för uppgifter vid myndighets verksamhet som sker efter en begäran från en annan stat för sådana utredningar som görs enligt reglerna om förunder- sökning i brottmål och för användning av tvångsmedel (SFS 2000:576, som har trätt i kraft ). Bestämmelsen är avsedd att gälla för samtliga de myndigheter som hanterar ärendet och att även omfatta de utredningar som görs enligt bestämmelserna om förunder- sökning i samband med utlämning (se prop. 1999/2000:61 s. 167). Sekretessen gäller om det kan antas att åtgärden begärts under förutsätt- ning att uppgiften inte röjs. Vidare genomfördes en följdändring i 5 kap. Prop. 2001/02:88 1 § som innebär att det för stängda dörrar inte krävs att det är av synnerlig vikt att uppgiften inte röjs. Den nya bestämmelsen i sekretesslagen uppfyller de krav som stadgan ställer i fråga om sekretess. Förslaget är dock utformat så att bestämmel- serna om sekretess enligt sin ordalydelse endast avser rättslig hjälp på begäran av annan stat. För att undanröja alla oklarheter bör det uttryck- ligen framgå att bestämmelserna även gäller rättslig hjälp på begäran av . Vidare saknas det anledning att behandla sekretessfrågorna annorlunda när det gäller en ansökan från någon av de internationella brottmålstribunalerna och ändringen i sekretesslagen bör därför även omfatta dessa. Därmed kommer de sekretessbestämmelser som är tillämpliga i ärenden om rättslig hjälp i brottmål också gälla i ärenden där bistår domstolen eller någon av tribunalerna med olika åtgärder. I lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål finns dessutom bestämmelser om undantag från banksekretess (5 kap. 10 §). Dessa bestämmelser, som kan ha betydelse t.ex. för att säkra tillgångar att användas för gottgörelse till brottsoffer, bör också gälla i förhållande till domstolen. Bestämmelserna innebär att tystnadsplikt enligt vissa angivna bestämmelser i bankrörelselagen (1987:617), lagen (1991:981) om värdepappersrörelse och lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet inte hindrar att uppgifter lämnas i ärenden om rättslig hjälp som avser förhör i samband med förundersökning, husrannsakan eller beslag. Bestämmelserna innebär att undantaget från banksekretessen skall gälla även för rättslig hjälp som någon av de internationella tribunalerna har begärt. Detsamma bör gälla även i förhållande till domstolen. Det kan avslutningsvis nämnas att stadgan innehåller några bestäm- melser om sekretess vid domstolen för uppgifter som lämnats t.ex. av en ansluten stat (t.ex. artiklarna 72, 93:8 och 99:5). Därmed kan eventuella svenska behov av sekretess för uppgifter som har lämnat till domstolen tillgodoses. Regeringens förslag: Lagen om immunitet och privilegier i vissa fall ändras så att den även omfattar och till domstolen anknutna personer. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har godtagit förslaget. Skälen för regeringens förslag: Artikel 48 i stadgan föreskriver att domstolen skall åtnjuta den immunitet och de privilegier inom varje ansluten stat som är nödvändig för att den skall kunna uppfylla sina syften. I samma artikel finns vidare bestämmelser om olika former av immunitet och privilegier för domstolens domare, åklagare, biträdande åklagare, registrator och biträdande registrator samt för dess personal. Dessutom föreskrivs att personer som skall uppträda i förfaranden inför domstolen försvarare, experter, vittnen och andra personer vars närvaro vid domstolen fordras skall ges den behandling som är nödvändig för Prop. 2001/02:88 att domstolen skall kunna fungera på ett korrekt sätt. nitet och privilegier för de angivna personerna skall på sedvanligt sätt vidareutvecklas i ett avtal om immunitet och privilegier för domstolen. Frågor om immunitet och privilegier för internationella organ m.m. regleras i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall. I en bilaga till lagen anges internationella organ och personer med anknytning till sådana som skall åtnjuta immunitet och privilegier i enlighet med vad som har bestämts i en stadga eller avtal som är i kraft i förhållande till (4 § i den angivna lagen). Bilagan bör kompletteras så att den omfattar även domstolen och till den knutna personer. I den utsträckning som stadgan och det senare avtalet om immunitet och privilegier för domstolen ger upphov till behov av immunitetsregler för försvarare och andra som deltar i svenska förfaranden för rättslig hjälp på begäran av domstolen, t.ex. vid en bevisupptagning, finns bestämmelser i 5 kap. 58 §§ lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Dessa regler bygger på att det finns en internationell överenskommelse som är bindande för . De ger utrymme för skydd mot lagföring eller frihetsberövande för en äldre handling, underlåtenhet eller dom samt mot att utan samtycke åläggas att medverka vid annan utredning än den som ansökan om rättslig hjälp avser. Med den lagstiftningsteknik som har tillämpats i lagen (1994:569) om samarbete med den internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt och som även föreslås för , se avsnitt 6.2, gäller dessa bestämmelser också i förhållande till domstolen. Frågan om ekonomiska konsekvenser med anledning av ett svenskt tillträde till Romstadgan har behandlats i prop. 2000/2001:122. När det gäller de kostnader som kan uppstå i samband med olika former av samarbete är det, i likhet med vad som anfördes i proposi- tionerna angående lagstiftning för samarbetet med tribunalerna för f.d. och (prop. 1993/94:142 s. 33 f. och 1995/96:48 s. 17), inte möjligt att förväg bedöma i vilken omfattning kommer att begära hjälp från . Mot bakgrund av erfarenheterna från samarbetet med de befintliga tribunalerna är ett rimligt antagande att samarbetet inte kommer att medföra några mer betydande kostnader. Det går inte heller att bedöma i vilken utsträckning det kan komma att bli aktuellt med verkställighet i av domstolens fängelsestraff. Det bör dock framhållas att det för sådan straffverkställig- het kommer att kräva ett svenskt godkännande i varje enskilt fall. Med hänsyn till detta och till de principer om fördelning av straffverkställighet mellan statsparterna som föreskrivs i stadgan, kan endast ett högst begränsat antal verkställighetsfall förväntas. Inte heller i detta avseende torde därmed några mer betydande kostnader uppkomma. för samarbetet med domstolen och verkställighet av dess fängelsestraff bör därmed kunna rymmas inom ramen för befintliga anslag till rätts- Prop. 2001/02:88 väsendet. Detsamma gäller för de motsvarande lagändringar som föreslås i förhållande till de internationella brottmålstribunalerna. 8 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Romstadgan träder i kraft när 60 stater har ratificerat stadgan och depo- nerat sina ratifikationsinstrument hos FN:s Generalsekreterare samt därefter har förflutit (artikel 126). De skyldigheter som följer av stadgan och därmed behovet av särskild lagstiftning inträder först i och med att stadgan träder i kraft. Den exakta tidpunkten för stadgans ikraft- trädande kan inte säkert fastställas nu och det bör därför överlämnas till regeringen att besluta om lagens ikraftträdande. De ändringar som föreslås i sekretesslagen (1980:100), lagen (1994:569) om samarbete med den internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt och lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål bör dock träda i kraft . Beträffande dessa bestämmelser föreslås ikraftträdande . Det finns inte behov av några övergångsbestämmelser. I författningskommentaren används följande förkortningar: lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen); lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och (nordiska utlämningslagen); lagen (1963:193) om samarbete med , , och ang. verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen); lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställighets- lagen); lagen (1994:569) om samarbete med den internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt (tribunallagen). Romstadgans text på engelska och i svensk översättning finns intagna i en särskild bilaga till prop. 2000/01:122. 9.1Lagen om samarbete med Av paragrafens första stycke framgår lagens tillämpningsområde, en fråga som har behandlats i avsnitt 6.2. Alla de samarbetsåtgärder som enligt Romstadgan är förpliktat att bistå domstolen med omfattas av lagen, dvs. olika former av rättslig hjälp och överlämnande av personer till domstolen. Dessutom innehåller lagen bestämmelser om verkställighet av domstolens avgöranden. Lagen omfattar samarbete beträffande alla brott som omfattas av Prop. 2001/02:88 domstolens behörighet. Därmed avses såväl stadgans s.k. huvudbrott folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser som brott riktade mot domstolens rättskipning (artikel 70). De bestämmelser som skall tillämpas vid domstolens utredning och lagföring av stadgans huvudbrott framgår av andra stycket (320 §§) och de som skall tillämpas beträffande brott mot domstolens rättskipning i tredje stycket (21 och 22 §§). Såsom Riksåklagaren har framhållit (se även avsnitt 6.4.1) omfattar domstolens behörighet inte gärningsmän som inte hade fyllt vid det uppgivna gärningstillfället (artikel 26). Om det på grund av felaktiga uppgifter om födelsedata eller annars skulle inträffa att domstolen ansöker om rättslig hjälp eller överlämnande trots att den saknar jurisdik- tion på grund av denna inskränkning, måste domstolen underrättas om det rätta förhållandet så att ansökan kan återkallas. Det ordinarie förfarandet för samråd skall tillämpas, se avsnitt 6.7.5. Detta gäller i fråga om såväl ett överlämnande som andra former av rättslig hjälp. De regler som avser verkställighet av domstolens avgöranden (23 31 §§) och transport av frihetsberövade genom (32 §) anges i fjärde stycket. Dessa bestämmelser är inte begränsade till att avse vissa brott och skall därför tillämpas oavsett vilken brottstyp det är fråga om. Reglerna om verkställighet avser alla domstolens avgöranden och gäller därmed förutom avgöranden som avser huvudbrotten eller brott riktade mot domstolens rättskipning även böter som domstolen bestämmer för rättegångsförseelser enligt stadgan (artikel 71). I paragrafens första stycke föreskrivs att en ansökan alltid skall ges in till . Det är sedan departementet som lämnar den vidare till en nationell myndighet för handläggning. Frågan om mottagare av domstolens ansökningar har behandlats i avsnitt 6.3.3 och 6.4.3. Vidare gäller att alla underrättelser i och redovisningar av ärenden till domstolen skall vidarebefordras av . Detta innebär ett avsteg från vad som annars gäller enligt 2 kap. 8 och 9 §§ lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (se även 13 §). Bakgrunden till bestämmelsen har redovisats i avsnitt 6.7.5. svarar även för att de samrådsförfaranden som föreskrivs i Romstadgan fullgörs (se avsnitt 6.3.6, 6.3.7 och 6.7.5). Av andra stycket framgår att alla ansökningar och bifogade handlingar enligt lagen skall vara skrivna på engelska eller svenska eller vara översatta till ett av dessa språk. Detta avviker från vad som annars gäller för ansökningar om rättslig hjälp (avsnitt 6.3.3), utlämning (avsnitt 6.4.3) och verkställighet av olika avgöranden (avsnitt 6.8.1 och 6.8.2). Bestämmelsen gäller även för ansökningar om rättslig hjälp eller utläm- ning i anledning av brott mot domstolens rättskipning (1 § tredje stycket, se avsnitt 6.9) och för ansökningar om verkställighet av domstolens avgöranden om gottgörelse till brottsoffer (avsnitt 6.8.3). Hänvisningen till 1 § innebär att bestämmelserna gäller vid allt samarbete med domstolen oavsett brottstyp, dvs. såväl i anledning av folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser som för de andra brott som avses i 21 och 22 §§. Detta innebär vissa avvikelser från vad som annars gäller enligt lagstiftningen för rättsligt samarbete med Första stycket i paragrafen, som föreskriver överlämnande av den som är misstänkt, tilltalad eller dömd för brott vid domstolen, överensstämmer i sak med motsvarande bestämmelser i 3 § första stycket tribunallagen. förhållande till domstolen har termen överlämnande ersatt termen Den speciella terminologin har diskuterats i avsnitt 6.4.1. Bestämmelsen i andra stycket skiljer sig något från motsvarande föreskrift i tribunallagen (3 § andra stycket). ett häktningsbeslut eller en dom som domstolen har meddelat godtas som grund för ett beslut om överlämnande. Det skall därmed inte göras någon prövning av om domstolens häktningsbeslut eller dom är korrekt. om utrymmet för avslag på en ansökan har redovisats i avsnitt 6.4.1 och samråd med domstolen i avsnitt 6.7.5. I tredje stycket finns bestämmelser som saknar motsvarighet i De innebär att regeringen får skjuta upp eller föreskriva villkor för ett överlämnande i vissa fall, vilket har behandlats i avsnitt Detta får ske om en förundersökning har inletts eller åtal har väckts här i landet för annan gärning än den som domstolens ansökan avser. överlämnande får vidare skjutas upp i avvaktan på att domstolen tar ställning till frågan om det finns processförutsättningar enligt artiklarna 18 och 19 i stadgan. Uppskov med hänvisning till svensk lagföring får dock bara ske efter överenskommelse med domstolen. bara överlämnandet och hindrar inte att domstolens åklagare söker rättslig hjälp med bevisupptagning eller andra åtgärder. Paragrafen innehåller bestämmelser om ansökan och förfarandet i ären- den om överlämnande till . har behandlats i avsnitt 6.4.3 och 6.4.4. Paragrafens första stycke har ingen motsvarighet i tribunallagen och har lagts till för att klargöra att bestämmelserna i 14 § utlämningslagen om vad ansökan skall innehålla och hur den kan skickas skall tillämpas också i förhållande till domstolen. Ändringar i 14 § utlämningslagen som har trätt i kraft (SFS 2001:612) innebär att ansök- ningar får översändas per telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet, på annat sätt. Föreskrifterna i andra stycket reglerar handläggningen av en ansökan om överlämnande av en person till domstolen. föreskrifterna med bestämmelserna i 4 § tribunallagen (se prop. 1993/94:142 s. 35 f.). De har utformats med beaktande av Lagrådets Med hänsyn till att utrymmet för att vägra överlämnande till domstolen är ytterst begränsat kommer den nödvändiga utredning som Riksåklagaren skall låta verkställa i ärendet att vara mer begränsad än den utredning som skall göras i ett utlämningsärende enligt 16 § första Utredningens närmare omfattning har redovisats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.4.4). Paragrafen innehåller föreskrifter om tvångsmedel i ett ärende om redovisats i avsnitt 6.4.2 och 6.4.4. Paragrafen överensstämmer helt med 5 § tribunallagen, som också har ändrats (se kommentaren till den Vid utformningen har Lagrådets förslag beaktats. Av första stycket följer att såväl personella som reella tvångsmedel kan användas i samband med att har begärt en person överlämnad dit (se avsnitt 6.4.2). ordning som föreskrivs i 16 § utlämningslagen och 12 § nordiska utläm- För tvångsmedelsanvändningen gäller vad som i allmänhet är föreskrivet för brottmål, med vissa förändringar. Efter förebild i 12 § första stycket nordiska utlämningslagen har en bestämmelse införts som innebär att den utredning som skall lämnas i anslutning till en ansökan om överlämnande normalt skall räcka för att tillgodose de krav på brottsmisstanke som ställs för användningen av tvångsmedel. alltså inte någon särskild utredning utöver vad som skall anges i Vad ansökan skall innehålla framgår av 4 § första Bestämmelsen har tillkommit för att motverka tillämpnings- problem som kan följa av den diskrepans som eventuellt föreligger mellan beviskraven i stadgan och i svensk rätt, se avsnitt 6.4.2. gäller en presumtion för häktning i de fall domstolen har begärt att den som avses med ansökan om överlämnande skall berövas friheten. Särskilda regler gäller för omhäktningsförhandlingar, vilka motsvarar vad som gäller enligt den vanliga utlämningslagstiftningen. Tvångsmedel enligt denna paragraf kan även användas av svensk åklagare på eget initiativ inom ramen för ett överlämnandeärende. kan t.ex. avse beslag av föremål som kan ha betydelse som bevisning eller utbyte av brott som påträffas när den eftersökte grips. från domstolen om beslag skall däremot handläggas enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (se 13 §). Även frågan om att lämna över egendom som tagits i beslag enligt denna paragraf skall handläggas i enlighet med reglerna i den lagen (4 kap. 21 och 22 §§). avviker från vad som gäller vid beslag enligt utlämningslagen (jfr 21 § utlämningslagen) och har redovisats närmare i avsnitt 6.4.2. I andra stycket finns vissa förfaranderegler som överensstämmer med vad som gäller enligt utlämningslagen. I paragrafen finns bestämmelser om provisoriskt anhållande, reseförbud eller anmälningsskyldighet på Internationella brottmålsdomstolens begäran eller efterlysning utan att domstolen begär den Även beslag omfattas av paragrafen. för sådana tvångsmedel har tagits upp i avsnitt 6.4.2 och frågor om för- farandet i avsnitt 6.4.4. Bestämmelserna överensstämmer med 6 § tribunallagen, som också har ändrats. Vissa förtydliganden har gjorts med beaktande av Lagrådets förslag. Enligt första stycket får den som enligt lagen kan bli överlämnad till domstolen på domstolens begäran anhållas eller åläggas reseförbud eller Reseförbud eller anmälningsskyldighet kan också, på domstolens begäran, åläggas en misstänkt som har kallats att infinna sig där (artikel 59:7 och avsnitt 6.4.2). När domstolen har begärt att personen skall anhållas gäller en presumtion för anhållande; anhållande skall ske om det inte är uppenbart att skäl för åtgärden saknas. Tillämpningsområdet för beslag är detsamma som i ett ärende om överlämnade (se 5 §) och även i dessa fall skall frågan om att lämna över beslagtagen egendom till domstolen handläggas i enlighet med reglerna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. En bestämmelse för att motverka tillämpningsproblem på grund av olika beviskrav för brottsmisstanken vid domstolen och i svensk rätt, liknande den som tagits in i 5 §, finns i andra stycket. Bestämmelserna i tredje stycket, som har behandlats i avsnitt 6.4.4, innebär att förfarandet enligt 23 § andrafjärde styckena utlämningslagen I förhållande till domstolen gäller dock en särskild tidsfrist som måste iakttas beträffande en ansökan om överlämnande. Fristen är från det att beslutet om tvångsmedel har meddelats. Paragrafens bestämmelse om att ge tillfälle att lämna synpunkter innan vissa beslut fattas är betingad av en särskild föreskrift i stadgan (artikel 59). Frågan har behandlats i avsnitt Ingen motsvarande bestämmelse finns i tribunallagen. Skyldigheten att kommunicera med domstolen avser alla fall när en svensk åklagare eller domstol överväger att frige någon som har berövats friheten som gripen, anhållen eller häktad på domstolens begäran enligt 5 eller 6 § eller att ålägga en sådan person reseförbud eller anmälningsskyldighet i stället för ett fortsatt frihetsberövande. kommunikation skall ske via , se avsnitt 6.7.5. Bestämmelsen är dock inte tillämplig i de fall då domstolen har begärt att personen skall åläggas reseförbud eller anmälningsskyldighet, men inte att denne skall anhållas, enligt 6 §. Bestämmelserna som avser ett förenklat förfarande för överlämnande till domstolen har behandlats i avsnitt 6.4.4 och, beträffande specialitets- principen, i avsnitt 6.4.5. De saknar motsvarighet i tribunallagen och bygger på särskilda bestämmelser i (artikel 92:3). Enligt paragrafen skall reglerna om förenklat förfarande i 29-36 §§ utlämningslagen tillämpas om inte annat framgår av lagen om samarbete Hänvisningen innebär bl.a. att det krav på eftersökningens innehåll i 29 §, vilket enligt 30 § medför att ingen formell ansökan om överlämnande fordras, skall tillämpas även i De uppgifter som, Prop. 2001/02:88 enligt Romstadgan, skall lämnas i en ansökan om provisoriskt anhållande (artikel 92:2) motsvarar vad som krävs enligt 29 §. Åklagaren skall vidare i huvudsak vidta de åtgärder som föreskrivs i 3133 §§, men vissa skillnader följer av de särskilda bestämmelser som gäller i förhållande till domstolen. Det förenklade förfarandet tar endast sikte på samtycke till att bli överlämnad till . När det gäller frågor som hänger samman med specialitetsprincipen, dvs. frågor om lagföring för annan gärning än den för vilken överlämnande skett och om vidare- utlämning från domstolen till en annan stat, innehåller 10 § särskilda regler som gäller oavsett den eftersöktes medgivande eller nationalitet. Bestämmelserna i 32 § första stycket andra meningen utlämningslagen om den eftersöktes medgivande till sådana åtgärder, vilka enligt samma paragrafs tredje stycke inte gäller för svenska medborgare, skall därför inte tillämpas i förhållande till domstolen. Enligt 33 § utlämningslagen skall åklagaren, när samtycke har lämnats, överlämna ärendet till Riksåklagaren och bestämmelsen anvisar olika beslutsfattare i olika situationer. När det gäller överlämnade till Inter- nationella brottmålsdomstolen är det dock alltid regeringen som skall fatta beslut. Riksåklagaren skall därmed i samtliga fall med eget yttrande anmäla ärendet till regeringen. Beträffande förhållandet mellan provisorisk tvångsmedelsanvändning och det förenklade förfarandet finns det bestämmelser i 32 § femte stycket och 3436 §§ utlämningslagen, vilka alla hänvisar till reglerna i 23 § samma lag. Regler om provisorisk tvångsmedelsanvändning på ansökan av , vilka i stort överens- stämmer med och som hänvisar till bestämmelserna i 23 § utlämnings- lagen, finns i 6 § (se författningskommentaren till den paragrafen). Dessa bestämmelser skall alltså tillämpas även i förhållande till . Tidsfristen för en ansökan om överlämnande, till vilken bestämmelserna i 35 och 36 §§ utlämningslagen hänvisar, skall dock vara den tidsfrist som föreskrivs i 6 § tredje stycket, dvs. I övrigt skall utlämningslagens bestämmelser om återkallelse av samtycke (32 § fjärde stycket) och tidsfrister för beslut och verkställighet (33 § andra stycket och 34 §) tillämpas också i dessa fall. Enligt 2 § skall alla underrättelser till domstolen vidarebefordras av Justitiedeparte- mentet. De underrättelser som i utlämningslagens förenklade förfarande lämnas genom direktkontakt mellan åklagaren och den utländska myndighet som gjort eftersökningen skall alltså i förhållande till gå via . Paragrafen överensstämmer i sak med vad som gäller enligt 8 § tribunallagen. Frågan har tagits upp i avsnitt 6.4.4. I paragrafen, som saknar motsvarighet i tribunallagen, regleras den s.k. specialitetsprincipen, se avsnitt 6.4.5.