prop · GP03132 · 2002-02-27 00:00:00 — Ersättning utgår för eget arbete och för arvode till ombud eller biträde, i regel enligt schablon, samt för vissa kostnader (se 1 och 3 §§ förordningen [1991:340] om er- sättning för kostnader i mål om betalningsföreläggande eller handräck- ning hos kronofogdemyndighet). Det är också möjligt för borgenären att vända sig direkt till domstol. Har gäldenären inte gjort någon invändning mot fordringsanspråket, är det dock meningen att den summariska processen skall användas i första hand. Sålunda är ersättningen i sådana fall begränsad till vad borgenären skulle ha fått om målet i stället hade avgjorts genom den summariska processen (18 kap. 3 a § ). I andra fall är huvudregeln att ersättning för rättegångskostnader skall motsvara kostnaden för rätte- gångens förberedande och talans utförande jämte arvode till ombud eller biträde, såvitt kostnaden varit skäligen påkallad för tillvaratagande av partens rätt (18 kap. 8 § första stycket ). Särskilda bestämmelser gäller om målet rör ett mindre värde (se 1 kap. 3 d § och 18 kap. 8 a § ). Ersättningen för rättegångs- kostnader är då begränsad och schabloniserad. Betalar inte gäldenären frivilligt trots att det finns ett utslag eller en dom, kan borgenären vända sig till kronofogdemyndigheten för verkställighet (utsökning). Vad som gäller i fråga om kostnadsersättning i utsöknings- mål beror i viss mån på om målet är allmänt eller enskilt. Allmänna mål är huvudsakligen sådana som gäller indrivning av offentligrättsliga ford- ringar, medan enskilda mål gäller indrivning av huvudsakligen privat- rättsliga fordringar. Direktivets bestämmelser avser endast fordringar som grundar sig på s.k. handelstransaktioner, dvs. fordringar på betalning som grundas på avtal om köp eller liknande av varor eller tjänster mellan företag eller mellan företag och offentliga organ (se artikel 1 och 2.1). Indrivning av sådana fordringar skall enligt utsökningsbalken behandlas som enskilda mål även när staten eller annan företrädare för det allmänna är part. En borgenärs kostnader för utsökning kan sägas vara av två slag, dels kostnader som en borgenär kan ha för upprättande av en ansökan och kostnader för en eventuell inställelse m.m., processkostnader, dels kost- nader som uppkommer för kronofogdemyndighetens åtgärder som vidtas på grund av ansökningen, förrättningskostnader. Processkostnader ersätts inte enligt svensk rätt. Mot bakgrund av att saken redan har prövats och att det nu endast är fråga om verkställighet har det antagits att en borgenär i allmänhet inte behöver anlita biträde eller vidta någon annan kostnadskrävande åtgärd för att bevaka sin rätt och att detta också gäller för gäldenären. Något egentligt behov av er- sättning för processkostnader vid kronofogdemyndigheten har därför inte ansetts föreligga (se prop. 1980/81 s. 827 f.). För förrättningskostnader tar staten ut ersättning genom olika utsök- ningsavgifter enligt förordningen (1992:1094) om avgifter vid krono- fogdemyndigheterna. Utsökningsavgifterna skall motsvara statens kost- nader i processen. En grundavgift tas ut när en ansökan om verkställighet lämnas in. En förberedelseavgift tas ut inför en exekutiv försäljning av viss egendom, t.ex. fastighet, skepp eller luftfartyg. En försäljningsavgift tas ut när egendom säljs exekutivt. Särskilda avgifter tas ut för t.ex. anli- tande av värderingsman och mäklare samt för transporter och maga- sinering. Som princip skall gäldenären svara för förrättningskostnaderna. Gentemot staten svarar dock även borgenären. Borgenären kan åläggas att betala förrättningskostnader i förskott men har sedan rätt att få ersätt- ning för dessa utlägg av gäldenären. Skulle gäldenären invända mot för- rättningen och invändningen godtas eller borgenären återkalla ansök- ningen, får borgenären dock stå för kostnaderna slutligt. Överklagas ett beslut i ett utsökningsmål till domstol, kommer det att behandlas enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Rättegångs- kostnadsreglerna i tillämpas i fråga om ärenden där enskilda är motparter till varandra (32 §). Som enskild part ses även of- fentliga organ, om de i ärendet har samma ställning som en privat fysisk eller juridisk person (se prop. 1995/96:115 s. 118). De fordrings- förhållanden som direktivet tar sikte på är grundade på privaträttsliga avtal. Rättegångskostnadsreglerna i bör alltså bli till- lämpliga även när offentliga organ är inblandade i sådana fordrings- förhållanden som direktivet reglerar. Direktivets krav är uppfyllda Den nu gjorda genomgången visar att en borgenär enligt svensk rätt har en omfattande rätt till ersättning för indrivningskostnader orsakade av en gäldenärs betalningsdröjsmål när det gäller sådana fordringsanspråk som direktivet är tillämpligt på. Att ersättning i vissa fall utgår efter schablon, t.ex. inkassoersättning eller ersättning vid den summariska processen, är något som direktivet uttryckligen ger utrymme för (se artikel 3.1 e sista meningen). När det talas om att medlemsstaterna får fastställa högsta (schablon-)belopp för indrivningskostnader för skulder av olika storlek, får det anses vara en möjlighet, inte en skyldighet. Det är bara på en punkt som det skulle kunna råda viss tvekan om svensk rätts överensstämmelse med direktivet. Det gäller rätten till er- sättning för processkostnader vid kronofogdemyndigheten. Som framgått finns det ingen rätt till ersättning för sådana kostnader enligt svensk rätt. Frågan är om direktivet kan anses kräva en sådan rätt. Svaret på den frågan hänger bl.a. samman med hur utsöknings- processen är utformad. Till skillnad mot vad som gäller i andra länder har kronofogdemyndigheten en långt gående skyldighet att efterforska till- gångar hos gäldenären ex officio. De processkostnader som en part kan vidkännas för att ta tillvara sin rätt i ett utsökningsmål hos krono- fogdemyndigheten är bl.a. av det skälet i allmänhet obetydliga. Direk- tivet kräver endast att ersättning skall utgå för relevanta kostnader. som det saknas egentligt behov av ersättning för processkostnader hos Prop. 2001/02:132 kronofogdemyndigheten, anser regeringen att den omständigheten att ersättning inte utgår för dessa kostnader ligger i linje med direktivet. Regeringens slutsats är alltså att svensk rätt innehåller de regler om er- sättning för indrivningskostnader som kan anses krävas enligt direktivet. I denna del behövs alltså inga lagstiftningsåtgärder. 8.1Jämkning av oskäliga betalningsvillkor Regeringens bedömning: Bestämmelsen i 36 § avtalslagen ger möj- lighet att jämka betalningssvillkor i den omfattning som direktivet kräver. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller lämnar den utan någon anser dock att frågan bör analy- seras vidare. Skälen för regeringens bedömning: Direktivet innehåller en bestäm- melse om jämkning av vissa betalningsvillkor som är grovt oskäliga mot borgenären (artikel 3.3). Medlemsstaterna skall se till att en överens- kommelse om tidpunkt för betalning eller om konsekvenserna av sen betalning som inte överensstämmer med direktivets bestämmelser om dröjsmålsränta (se artikel 3.1 bd och artikel 3.2) antingen inte skall vara verkställbar eller skall ge upphov till skadeståndsskyldighet, om överens- kommelsen är grovt oskälig mot borgenären. Därvid skall hänsyn tas till bl.a. om gäldenären har objektiva skäl att avvika från bestämmelserna i direktivet om dröjsmålsränta. Vad bestämmelsen i första hand torde ta sikte på är villkor som be- gränsar eller tar bort borgenärens rätt till ränta vid dröjsmål utan att kompensation utgår på något annat sätt. I svensk rätt finns det en generell möjlighet att jämka avtalsvillkor som bedöms vara oskäliga i 36 § lagen (1915:218) om avtal och andra rätts- handlingar på förmögenhetsrättens område. Villkor får jämkas eller läm- nas utan avseende om villkoret är oskäligt med hänsyn till avtalets inne- håll, omständigheterna vid avtalets tillkomst, senare inträffade förhållan- den och omständigheterna i övrigt. Om villkoret har sådan betydelse för avtalet att det inte skäligen kan krävas att detta i övrigt skall gälla med oförändrat innehåll, får avtalet jämkas även i annat hänseende eller i sin helhet lämnas utan avseende. De situationer som nämns i bestämmelsen i direktivet (överenskommelser om tidpunkt för betalning och om konse- kvenser av sena betalningar) ryms inom tillämpningsområdet för 36 §. Följden av att en överenskommelse bedöms vara grovt oskälig mot borgenären skall enligt direktivet vara att den antingen inte skall vara verkställbar eller att den skall ge upphov till skadeståndsskyldighet. Enligt 36 § gäller att villkor får jämkas eller lämnas utan avseende. Ge- nom möjligheten att lämna villkor utan avseende får direktivets krav an- ses vara uppfyllt, eftersom en överenskommelse som lämnas utan avse- Prop. 2001/02:132 ende inte kan verkställas. Svensk rätt går längre än direktivet genom att 36 § slår till redan om villkoret är oskäligt. Det krävs alltså inte, som enligt direktivet, grov oskälighet, men direktivet tillåter detta (se artikel 6.2). I direktivet anges att alla omständigheter skall beaktas vid bedöm- ningen av om en överenskommelse är grovt oskälig. Det anges några specifika omständigheter som skall beaktas, nämligen handelsbruk och produktens beskaffenhet samt om gäldenären har objektiva skäl att avvi- ka från direktivets bestämmelser. I 36 § nämns avtalets innehåll, omstän- digheterna vid avtalets tillkomst, senare inträffade förhållanden och om- ständigheterna i övrigt. Det måste anses tillräckligt för att uppfylla direk- tivets krav. Handelsbruk och produktens beskaffenhet blir beaktade vid en bedömning enligt 36 §, eftersom just dessa omständigheter framstår som centrala. I sista meningen i bestämmelsen i direktivet sägs att om en överens- kommelse fastställs vara grovt oskälig skall de lagstadgade villkoren gäl- la, såvida inte de nationella domstolarna fastställer andra villkor som är skäliga. När det hänvisas till de lagstadgade villkoren, torde medlems- staternas nationella bestämmelser avses. Enligt direktivet skall alltså an- tingen villkor enligt nationell lag eller villkor som bestämts av en dom- stol träda in i stället för den överenskommelse som bedömts vara grovt oskälig. Vid en jämkning enligt 36 § kan båda lösningarna bli aktuella. Om en domstol skulle anse att en avtalad dröjsmålsränta är oskäligt låg, kan domstolen bestämma att räntesatsen skall vara den lagstadgade eller fastställa en annan räntesats, enligt vad den finner skäligt med hänsyn till omständigheterna. Om en domstol lämnar ett villkor helt utan avseende, kommer dispositiv rätt att reglera frågan om räntan. Även en sådan lös- ning stämmer med direktivet. Regeringen gör alltså bedömningen att 36 § ger möjlighet att jämka överenskommelser beträffande betalningsförseningar i den omfattning som direktivet kräver och att den även i övrigt innebär att direktivets ef- tersträvade resultat uppnås. Några lagändringar behöver följaktligen inte göras med anledning av direktivets bestämmelse. 8.2Förbud mot oskäliga betalningsvillkor Regeringens förslag: Avtalsvillkorslagen skall omfatta även villkor som ställs upp av en myndighet eller ett annat offentligt organ för ett avtal med näringsidkare enligt vilket denne skall tillhandahålla varor eller tjänster. Alla sammanslutningar som har ett befogat intresse av att företräda näringsidkare skall ha möjlighet att föra talan om förbud mot avtalsvillkor vid . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon Skälen för regeringens förslag Vid sidan av de civilrättsliga reglerna om grovt oskäliga betalningsvill- kor innehåller direktivet näringsrättsliga bestämmelser som skall hindra ett fortsatt bruk av sådana oskäliga betalningsvillkor. skall säkerställa att det i borgenärers och konkurrenters intresse finns lämpliga och effektiva medel för att förhindra fortsatt tillämpning av villkor som är grovt oskäliga (artikel 3.4). Lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare (avtals- villkorslagen) ger en sådan möjlighet. I 1 § finns regler för villkor som en näringsidkare uppställer vid avtal med en annan näringsidkare. sådant villkor är att anse som oskäligt, kan förbjuda näringsidkaren att i fortsättningen uppställa samma eller väsentligen samma villkor i liknande fall. Bestämmelserna i avtalsvillkorslagen skil- jer sig dock på en del punkter från direktivets bestämmelser. Avtalsvillkorslagen gäller som nämnts mellan näringsidkare. ingsidkare förstås en fysisk eller juridisk person som driver verksamhet av ekonomisk natur. Det innebär att lagen är tillämplig också på statliga och kommunala organ som bedriver näringsverksamhet. betalningsvillkor mellan näringsidkare uppfyller avtalsvillkorslagen di- Direktivet är tillämpligt på offentliga myndigheter, varmed förstås var- je upphandlande myndighet eller enhet enligt definitionen i direktiven om offentlig upphandling (se artikel 2.1). nieras i dessa direktiv som statliga, regionala eller lokala myndigheter, organ som lyder under offentlig rätt och sammanslutningar av en eller flera av dessa myndigheter eller organ som lyder under offentlig rätt. Direktivet omfattar alltså även offentliga organ som inte bedriver när- Exempelvis inköp till skolor och sjukhus som bedrivs i offentlig regi är handelstransaktioner som omfattas av direktivet. villkorslagens tillämpningsområde är således på denna punkt smalare än Tillämpningsområdet för avtalsvillkorslagen måste därför breddas så att alla offentliga organ som skaffar varor eller tjänster mot Det får därvid övervägas vilka begränsningar som bör gälla för offenliga organ som inte bedriver näringsverksamhet. Direktivet är tillämpligt på avtal om tillhandahållande av varor och Exempelvis fast egendom och immaterialrättigheter omfattas Man kunde i och för sig tänka sig att avtalsvillkorslagen även här fick ett bredare tillämpningsområde än direktivet. Den nu aktuella ut- vidgningen är emellertid föranledd av direktivets krav, och något egent- ligt behov av den har inte konstaterats för svensk del. det vara ett jämförelsevis obetydligt antal upphandlingsavtal som inte gäller varor eller tjänster. Enligt regeringens bedömning finns därför inte skäl att gå längre än vad direktivet kräver på denna punkt. Direktivet är i princip begränsat till räntevillkor, medan avtalsvillkors- lagen gäller för alla typer av villkor. Som Lagrådet har anfört får det dock anses föreligga tillräckligt starka skäl för ett vidare tillämpningsom- Möjligheten till förbud bör alltså inte vara begränsad till betal- Prop. 2001/02:132 ningsvillkor utan gälla även andra avtalsvillkor. Direktivet omfattar endast villkor som ställs upp när det allmänna in- förskaffar varor eller tjänster, dvs. när det allmänna befinner sig i gälde- närsrollen. Villkor som ställs upp när det allmänna säljer varor eller tjänster omfattas inte av direktivet. I förstone kunde det verka naturligt att införa en neutral reglering i avtalsvillkorslagen. Direktivet skulle inte hindra detta. Reglerna i direktivet, liksom reglerna i avtalsvillkorslagen, är emellertid avsedda för affärslivet. När ett offentligt organ levererar varor eller tjänster, sker detta ofta inte på affärsmässiga villkor. Konse- kvenserna av en sådan utvidgning skulle därför vara svårförutsedda sam- tidigt som det är tveksamt om det finns något behov. När det allmänna driver verksamhet av ekonomisk natur, omfattas villkor som ställs upp av avtalsvillkorslagen oavsett om det allmänna uppträder som köpare eller säljare. I sammanhanget kan nämnas att Lagrådet vid antagandet av avtals- villkorslagen föreslog en utvidgning av tillämpningsområdet som i stort sett överensstämmer med den nu föreslagna (se prop. 1983/84:92 s. 26 f.). Direktivet kräver att det skall finnas lämpliga och effektiva medel för att förhindra den fortsatta användningen av grovt oskäliga villkor (artikel 3.4), varvid alla omständigheter i fallet inklusive gott handelsbruk och produktens beskaffenhet skall beaktas. Vid en bedömning av om ett avtalsvillkor är att anse som oskäligt skall enligt avtalsvillkorslagen särskild hänsyn tas till behovet av skydd för den som intar en underlägsen ställning (2 §). Det innebär i realiteten att det skall göras en bedömning med hänsyn till alla omständigheter men med särskild hänsyn till det utpekade skyddsbehovet. Detta betyder i sin tur att det skall tas hänsyn även till sådana omständigheter som nämns i direktivtexten. Detta framgår tydligt av motiven (se prop. 1983/84:92 s. 20), och det bedöms inte nödvändigt att peka ut omständigheterna även i lagtexten. Enligt avtalsvillkorslagen gäller vidare att ett förbud skall meddelas endast om det är påkallat från allmän synpunkt (2 § andra stycket). Det skall kunna antas att ett visst avtal eller ett visst villkor kommer att an- vändas under liknande omständigheter mot andra näringsidkare. Om det inte finns skäl för ett sådant antagande, bör lämna talan utan bifall (se prop. 1983/84:92 s. 21 f.). Någon motsvarande bestämmelse finns inte i direktivet. Den uttryckli- ga avsikten med bestämmelsen i direktivet är dock att förhindra den fort- satta användningen av ett villkor. När en fortsatt användning av ett vill- kor inte är aktuell, behöver det rimligen inte heller finnas möjlighet att meddela ett förbud. Sålunda är direktivets begränsning av syftet väsentli- gen likvärdig med den begränsning som avtalsvillkorslagen innehåller genom att förbudet skall vara påkallat från allmän synpunkt. Lagen bör därför kunna behållas oförändrad på denna punkt. Direktivet innehåller också en bestämmelse om talerätt i frågor om för- bud mot grovt oskäliga betalningsvillkor (artikel 3.5). ner skall kunna vidta rättsliga åtgärder vid nationella domstolar eller and- ra myndigheter i syfte att förhindra den fortsatta användningen av grovt Detta gäller organisationer som officiellt erkänns som företrädare för små eller medelstora företag eller som har ett legitimt in- tresse att företräda sådana företag. Motsvarande bestämmelse i avtalsvillkorslagen ger en sammanslutning av näringsidkare, eller en enskild näringsidkare mot vilken det aktuella villkoret har uppställts, rätt att ansöka om förbud (3 §). I stort sett torde kretsen taleberättigade vara densamma enligt lagen som enligt direktivet. Det kan dock finnas organisationer som har ett legitimt skäl att företräda näringsidkare som inte är sammanslutningar av näringsidkare. Detta kan bero på organisationsformen. Med den nuvarande avgräns- ningen i avtalsvillkorslagen skulle sådana organisationer uteslutas ur Regeringen föreslår därför att bestämmelsen änd- ras till att omfatta även sådana sammanslutningar. Regeringens bedömning: Direktivets bestämmelser om återtagande- förbehåll föranleder inga ändringar i svensk rätt. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller lämnar den utan någon Skälen för regeringens bedömning: Direktivet innehåller bestämmel- ser om återtagandeförbehåll (artikel 4). Medlemsstaterna skall i enlighet med de nationella bestämmelser som är tillämpliga på grundval av internationell privaträtt föreskriva att säljaren behåller rätten till varorna tills full betalning erlagts om köparen och säljaren uttryckligen avtalat om ett återtagandeförbe- håll innan varorna levererades. Medlemsstaterna får anta eller bibehålla bestämmelser om delbetalningar som köparen redan erlagt. Hänvisningen till nationella bestämmelser i punkten 1 innebär att det inte är fråga om någon harmonisering av nationella regler om återtagande- förbehåll, ens på miniminivå. Så länge nationell rätt erkänner ett återta- gandeförbehålls giltighet enligt ett annat lands lag, vilket är syftet med bestämmelsen, behövs ingen särskild föreskrift härom i lagen. Visserli- gen sägs att medlemsstaterna skall föreskriva att säljaren behåller rät- ten till varorna enligt den tillämpliga lagen, men liksom i andra samman- hang behövs ingen särskild genomförandeåtgärd om rättsläget är tillräck- ligt klart. Att märka är också att det i den engelska versionen sägs: Member States shall provide in conformity with the applicable national provisions designated by private international law. Syftet med bestämmelsen i direktivet är alltså att stadga en skyldighet Prop. 2001/02:132 för medlemsstaterna att erkänna giltigheten av avtal om återtagande- förbehåll med de begränsningar som gäller enligt det lands lag som är tillämplig på giltighetsfrågan. Syftet framgår tydligt av ingressen (se punkt 21). Hur långtgående säljarens rätt att återta varor skall vara när andra till säljaren motstående intressen gör sig gällande, t.ex. i en obestånds- situation eller när köparen förfogat över varorna, lämnas till den nationel- la rätten i fråga att bestämma. Några krav på ändringar i svensk rätt följer alltså inte av bestämmelsen i direktivet. Det kan i och för sig hävdas att bestämmelsen inte säger något annat än det självklara, nämligen att tillämplig lag skall tillämpas. Vid förhand- lingarna om direktivet hävdades emellertid, särskilt från kommissionen, att det behövdes en uttrycklig bestämmelse i direktivet för att säkerställa att ingen medlemsstat vägrade erkänna återtagandeförbehåll som är gilti- ga enligt ett annat lands lag den i sammanhanget tillämpliga lagen men inte giltiga enligt det egna landets lag. Det skulle också kunna häv- das att bestämmelsen är avsedd för den situationen att i en tvist ett visst lands lag är tillämplig på frågan om förbehållets giltighet mellan parter- na, medan ett annat lands lag är tillämplig på frågan om förbehållets sak- rättsliga giltighet. Det skulle kunna göras gällande att direktivet skall anses innebära att om förbehållet är sakrättsligt giltigt enligt den lag som gäller för giltighet mellan parterna så måste det ges sakrättslig giltighet även enligt den andra statens lag. Så skall bestämmelsen dock inte tolkas. Ser man bara till ordalydelsen är det förvisso inte den mest närliggande tolkningen. I förhandlingarna gjordes också helt klart att det inte var av- sikten att genom en sådan omväg delvis harmonisera sakrätten, något som av flera parter inte heller ansågs möjligt enligt den rättsliga grund som direktivet vilar på. Enligt svensk rätt erkänns återtagandeförbehåll när de är giltiga enligt den lag som är tillämplig på frågan om giltighet. Det gäller oavsett om det är giltigheten mellan parterna eller den sakrättsliga giltigheten som är i fråga. Några krav på ändringar i svensk rätt följer alltså inte av be- stämmelsen i direktivet. Bestämmelsen i artikel 4.2 om att medlemsstaterna får anta eller bibe- hålla bestämmelser om delbetalningar som köparen redan har erlagt ford- rar inga genomförandeåtgärder för svenskt vidkommande. 10Skyndsam indrivning av obestridda fordringar Regeringens bedömning: Den summariska processen vid krono- fogdemyndigheten uppfyller direktivets krav på skyndsamhet när det gäller möjligheten att få en exekutionstitel för en obestridd fordran. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller lämnar den utan någon Skälen för regeringens bedömning: Enligt direktivet skall en borge- Prop. 2001/02:132 när kunna få en exekutionstitel inom normalt från ansökan, under förutsättning att gäldenären inte kommer med någon invändning (artikel 5.1). Dessa villkor skall gälla för alla borgenärer som är etablera- de i EG (artikel 5.2). I tidsfristen skall inte inräknas den tid det tar att delge gäldenären handlingarna eller den tidsfördröjning som har orsakats av borgenären, t.ex. genom att denne gett in en ofullständig ansökan (ar- tikel 5.3). Några sådana tidsfrister finns inte i svenska författningar. Vad som sägs i direktivet är för övrigt ingen tidsfrist i egentlig mening utan en längsta normaltid som medlemsstaterna måste säkerställa.