prop · GP03160 · 2002-03-04 00:00:00 — , liksom , har intervenerat till stöd för . har intervenerat till stöd för rådet. C-369/00 (Ä 209/00:1); mot Europeiska unionens råd har väckt talan mot rådet vid och yrkat att domstolen skall ogiltigförklara rådets beslut /527/EG om ändring av beslut 93/731/EG om allmänhetens tillgång till rådets handlingar och beslut /23/EG om förbättrad information om rådets lagstiftnings- verksamhet och det offentliga registret över rådets handlingar. Genom beslutet undantogs handlingar, som rör utveckling av EU:s resurser för militär och ickemilitär krishantering inom ramen för en förstärkt euro- peisk säkerhets- och försvarspolitik, från allmänhetens rätt att ta del av rådets handlingar samt från rådets offentliga register. har gjort gällande att den enda rättsliga grunden som kan åberopas för beslut om allmänhetens tillgång till handlingar, efter Amsterdamfördragets ikraftträdande, är artikel 255 EG varigenom beslutsproceduren enligt artikel 251 EG blir tillämplig. Eftersom rådet som rättslig grund åberopat artikel 207 EG och beslutat enligt den däri angivna beslutsproceduren hävdar att beslutet fattats utan erforderlig behörighet samt i strid med grundläggande processuella krav. har vidare gjort gällande att beslutet strider mot artikel 255 EG och den gemen- skapsrättsliga principen om att allmänheten skall ha största möjliga till- gång till rådets och andra EU-institutioners handlingar. har intervenerat på sida i målet. Även har intervenerat på sida. har endast anslutit sig till andra grund, det vill säga att beslutet strider mot artikel 1 EU och 255 EG. har återkallat sin talan. C-2/01 & 3/01 i (Ä 68/01:2); imittel-Importeure eV mot , med stöd av European och Europeiska gemenska- pernas kommission mot , med stöd av European (T-41/96 i förstainstansrätten; mot Europeiska gemenskap- ernas kommission) väckte ogiltighetstalan i förstainstansrätten när det gäller kommissionens beslut 96/478/EG av genom vilket i egenskap av moderbolag i Bayerkoncernen ålades bl a böter för att ha brutit mot artikel 85.1 i EG-fördraget (nu artikel 81.1 EG) genom att ett exportförbud beträffande vissa former av läkemedlet Adalat från och till andra medlemsstater ingått i dotter- bolagen grossistavtal. Första- instansrätten biföll Bayer AG:s talan på den grunden att kommissionen inte styrkt att avtal om exportförbud i den mening som avses i artikel 85.1 i EG-fördraget ingåtts mellan Bayer och Bayer och deras respektive grossister i och . I målet vid förstainstansrätten intervenerade en organisation som före- träder 16 nationella branschorganisationer inom läkemedelssektorn European på Bayer AG:s sida och en tysk förening för läkemedelsimportörer Bun- desverband der Arzneimittel-Importeure eV på kommissionens sida. Kommissionen och eV har överklagat förstainstansrättens dom. Målen handläggs gemensamt. Kommissionen har yrkat att förstainstansrättens dom skall upphävas och har som grund härför i huvudsak åberopat att förstainstansrätten har tillämpat ett alltför restriktivt tolkning av avtalsbegreppet enligt artikel 85.1 I EG-fördraget. har intervenerat till stöd för kommissionens yrkanden. I sin interventionsinlaga har till stöd för kommis- sionens talan anfört att förstainstansrätten tillämpat artikel 85.1 i EG- fördraget felaktigt genom att att grunda slutsatsen att Bayer inte har ålagt grossisterna att begränsa parallellexporten på det förhållandet att det inte visats att Bayer i efterhand kontrollerat slutdestinationen av levererade produkter och vidtagit åtgärder för att bestraffa de grossister som befunnits skyldiga till export, att grunda bedömningen av om grossisterna genom konkludent handlande samtyckt till Bayers parallellexportbegränsande policy på det förhållandet att det inte visats att Bayer uttryckligen ställt krav på ett visst agerande från grossisternas sida beträffande levererade produkter. C-247/01 (Ä 111/01:2); Europeiska gemenskapernas kommission mot Kommissionen har väckt talan mot och gjort gällande att Skr. 2001/02:160 inte på ett korrekt sätt genomfört dels artikel 4.4 första meningen i direk- tiv 79/404/EEG om bevarande av vilda fåglar, senast ändrat genom direk- tiv 97/49/EEG, såsom den ersatts av artikel 6.3-4 i direktiv /43/EEG om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter, dels artikel 9.2 i direktiv /404/EEG och dels inte tillsammans med kommissionen genomfört en sådan undersökning som krävts enligt artikel 6.3 i direktiv /404/EEG har medgivit kommissionens talan och tillagt att samtliga brister i den svenska lagstiftningen till fullo avhjälpts genom ändringar vilka trädde i kraft . Kommissionen har inkommit med en kort replik. från att inkomma med duplik. C-279/01 (Ä 128/01:1); Europeiska gemenskapernas kommission mot Kommissionen har väckt talan mot och gjort gällande att inte på ett korrekt sätt genomfört artiklarna 4.5, 5-4, 6.2-6.4, 12.1, 12.4, 15 och 16.1 i direktiv /43/EEG om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter, ändrat genom direktiv /62/EG. har medgivit kommissionens talan och tillagt att samtliga brister i den svenska lagstiftningen till fullo avhjälpts genom ändringar vilka trädde i kraft respektive samt Kommissionen har inkommit med replik där kommissionen tycks påstå att åberopar den nya lagstiftningen. har avstått från att inkomma med duplik. C-490/0 (Ä 5/02:2); Europeiska gemenskapen mot Kommissionen har väckt talan mot och gjort gällande att inte genomfört rådets direktiv /76/EG om ändring av rådets direktiv /26/EG om rätt att yrkesmässigt bedriva person- och godstran- sporter på väg och om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för att främja dessa transportörers etable ringsrätt på området för nationella och internationella transporter. Svaromål skall vara domstolen tillhanda . Pågående mål vid förstainstansrätten T-13/99 (Ä 47/99:2); mot Europeiska () har väckt talan i förstainstansrätten mot rådet med yrkande om ogiltigförklaring av rådets förordning (EG) nr 2821/98 om ändring, vad avser återkallande av tillstånd för vissa antibio- tika, av direktiv /524/EEG om fodertillsatser i dess helhet eller i vart fall såvitt avser förbudet mot virginiamycin. förstainstansrätten skulle förordna om uppskov med verkställigheten av Förstainstansrättens ordförande ogillade i beslut de (mål C-329/99 P). yttrade sig till och hävdade att Skr. 2001/02:160 det överklagade beslutet inte var behäftat med något rättsligt fel. domstolen lämnade i beslut överklagandet utan bifall. Rådet har i första hand yrkat att förstainstansrätten skall avvisa talan och i andra hand att förstainstansrätten skall ogilla densamma. har tillsammans med kommissionen, , och intervenerat i målet på rådets sida. Fyra företag (FEDESA, FEFANA, ANPROGAPOR och AVOSAC) har intervenerat på sida. Vid muntlig förhandling , var samtliga parter och inter- venienter, förutom , närvarande. T-70/99 (Ä 61/99:2); . mot Europeiska unionens råd har väckt talan i förstainstansrätten mot rådet med yrkande om ogiltigförklaring av rådets förordning (EG) nr 2821/98 om ändring, vad avser återkallande av tillstånd för vissa antibiotika, av direktiv /524/EEG om fodertillsatser i dess helhet eller i vart fall såvitt avser förbudet mot zinkbacitracin. Alpharma yrkade även att förstainstansrätten skulle förordna om uppskov med verkställigheten av förordningen. Förstainstansrättens ordförande ogillade i beslut de interimistiska yrkandena. Rådet har i första hand yrkat att förstainstansrätten skall avvisa Alphar- mas talan och i andra hand att förstainstansrätten skall ogilla densamma. har tillsammans med kommissionen, och intervenerat på rådets sida. Vid muntlig förhandling , var samtliga parter och inter- venienter, förutom , närvarande. C-49/98, C-50/98, C-52/98 C-54/98 och C-68/98 C-71/98 (Ä 59/98:3); Finalarte de Construção Civil Ld m.fl. mot Urlaubs- und och Urlaubs- und mot m.fl; begäran från Arbeitsgericht , Målet gällde bland annat frågan om den fria rörligheten för tjänster hindrar dels tyska bestämmelser som innebär att utländska företag måste betala avgifter till de tyska semesterkassorna, vilka de inte kan återkräva trots att de betalar semesterlön till arbetstagarna i hemlandet, dels regler som ålägger företag en omfattande informationsskyldighet, som drabbar utländska företag i större utsträckning än tyska företag. yttrade sig inte skriftligen men inställde sig till muntlig förhandling och hävdade att nationella regler om semesterkassor som särbehandlar utländska företag, såsom de tyska gör, inte är motiverade på ett sådant sätt att de skall få lov att inskränka den fria rörligheten för tjänster i de fall där likvärdigt skydd för arbetstagarna finns i det utländska företagets etableringsland. Förutom yttrade sig , , , , , kommissionen och parterna vid den nationella domstolen. Domstolen fann att artiklarna 59 och 60 i EG-fördraget (nu artikel 49 EG i ändrad lydelse och artikel 50 EG) som utgångspunkt inte utgör hinder mot att även på utstation- erade arbetstagare tillämpa nationella bestämmelser som syftar till att till- försäkra arbetstagare betald semester, förutsatt att dels de nationella be- stämmelserna i förhållande till etableringslandets bestämmelser medför en reell fördel för de utstationerade arbetstagarna vilken på ett väsentligt sätt bidrar till deras sociala skydd, dels att tillämpningen av dessa bestämmelser är proportionell i förhållande till det allmänna intresse som bestämmelserna syftar till att säkerställa. Domstolen fann vidare att, det i den utsträckning som är motiverat med hänsyn till objektiva skillnader mellan verksamheter som har hemvist i och verksamheter som har hemvist i andra medlemsstater, nämnda artiklar inte utgör hinder mot att tillämpa nationella bestämmelser, som ger de tidigare verksamheterna rätt till återbetalning från semesterkassan med det belopp som de betalat till arbetstagaren men som inte medför rätt till återbetalning för de senare verksamheterna men i stället ger de utstationerade arbetstagarna en direkt rätt till ersättning från kassan. Vad gäller frågan om krav på att tillhanda- hålla information till semesterkassorna uttalade domstolen att det ankom på det nationella domstolen att mot bakgrund av proportionalitetsprin- cipen fastställa vilka typer av information som semesterkassorna kan kräva av verksamheter som är etablerade i en annan medlemsstat. Dom- stolen erinrade härvid om att den nationella domstolen härvid bör ta hänsyn till om de skillnader i informationsplikt som föreligger mellan företag etablerande i och företag etablerade i andra medlems- stater är grundade på objektiva skillnader i företagens situation. C-368/98 (Ä 169/98:3); e.a. mot Alliance nationale des mutualités chrétiennes (ANMC; begäran från du travail de , Målet gällde tolkningen av bl a artikel 22 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen. Frågan var hur ersättningen till enskilda skall beräknas, när de beger sig till annan medlemsstat för sjukvård utan att ha beviljats tillstånd från sin försäkringskassa men där tillstånd givits av en domstol retroaktivt. Målet innehåller därmed även samma fråga som i C-157/99 (Ä 120/99). yttrade sig inte skriftligen men inställde sig till muntlig förhandling och hävdade att artikel 22 i förordning (EG) nr 1408/71 inte är tillämplig när försäkrade utan förhandstillstånd begär ersättning i efterhand för sina vårdkostnader och att samma sak gäller när den försäkrade får tillstånd i efterhand till vård utomlands. Både frågan om det skall finnas en rätt till ersättning i efterhand och frågan om hur ersättningen i så fall skall beräknas är frågor som skall avgöras enligt nationell rätt. I frågan om förhandstillstånd såsom villkor Skr. 2001/02:160 för ersättning hänvisade den i princip till vad den anfört i mål C-157/99 (Ä 120/99). Förutom yttrade sig , , , , , , , och samt kommissionen. Domstolen konstaterade att när det fastställts att förhandstillstånd enligt förordning (EG) nr 1408/71 borde ha lämnats efter att först ha nekats felaktigt, skall den försäkrade behandlas på samma sätt som om tillstånd till vården beviljats från början. Den försäkrade har då rätt till återbetalning enligt de regler som gäller i den medlemsstat där behandlingen lämnats. Artikel 22 i förord- ning (EG) nr 1408/71 syftar dock inte till att reglera medlemsstaternas återbetalning av kostnader för vård i andra medlemsstater och hindrar därför inte att medlemsstaterna ersätter kostnaderna i enlighet med taxan i medlemsstaten där patienten är försäkrad, när denna är förmånligare för honom än i vårdstaten. Förhåller det sig så att reglerna för återbetalning är förmånligare i ursprungsstaten än i vårdstaten skall enligt artikel 59 i EG-fördraget (nu artikel 49 EG) en kompletterande utbetalning motsvarande denna skillnad beviljas patienten av den behöriga institu- tionen i ursprungsstaten. Domen har föranlett svenska myndigheter att se över sin tillämpning av bestämmelserna om förhandstillstånd till vård utomlands. C-405/98 (Ä 185/98:2); () mot (GIP; begäran från , Målet gällde frågan om reglerna om fri rörlighet för varor och tjänster enligt artiklarna 30 och 59 i EG-fördraget (nu artikel 28 och 49 EG) hindrar ett förbud mot alkoholreklam, såsom det förbud som fanns i 2 § alkoholreklamlagen, och om ett sådant förbud kan anses befogat och proportionellt för att skydda människors hälsa och liv. hävdade att reglerna om fri rörlighet för varor och tjänster inte hindrar ett sådant förbud och att förbudet är befogat och proportionellt med hänsyn till intresset att skydda människors hälsa och liv. Förutom yttrade sig, , , , kommissionen och parterna vid den nationella domstolen. Domstolen konstaterade att när det gäller sådana varor som alkoholdrycker (för vilka gäller att konsumtionen styrs av traditionella sociala sedvänjor samt lokala vanor) kan ett förbud mot all slags reklam, som riktar sig till konsumenter, genom annonser i press, radio och TV, genom icke begärd direktreklam eller genom utomhusreklam medföra att marknadstillträdet för varor från andra medlemsstater försvåras i större utsträckning än vad som är fallet för inhemska varor, vilka konsumenterna av naturliga skäl är mer förtrogna med. Huvudsakligen med hänsyn härtill fann domstolen att ett sådant reklamförbud som det aktuella följaktligen skall anses utgöra ett sådant hinder för handeln mellan medlemsstater som omfattas av artikel 30 i EG-fördraget. Domstolen uttalade vidare att det framgår av domstolens praxis att bestämmelser som begränsar möjligheterna att göra reklam för alkoholdrycker i syfte att motverka alkoholmissbruk bidrar till att skydda folkhälsan och därmed kan vara motiverade enligt artikel 36 i EG- fördraget. För att ett hinder som det som uppstår till följd av det aktuella reklamförbudet skall vara motiverat med hänsyn till skyddet för folkhälsan, krävs dessutom att åtgärden står i proportion till det efter- strävade målet och att den varken utgör ett medel för godtycklig diskriminering eller innefattar en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna. Domstolen fann i denna del att det inte har framkommit några uppgifter i målet som givit anledning att anse att de folkhälsoskäl som åberopats av den har missbrukats och utnyttjats för att diskriminera varor från andra medlemsstater eller indirekt skydda vissa inhemska produkter. Domstolen konstaterade vidare att bedömningen av huruvida det reklamförbud som är i fråga i målet vid tingsrätten är proportionerligt, och särskilt bedömningen av huruvida det eftersträvade målet skulle kunna uppnås genom förbud eller begräns- ningar som är mindre omfattande eller som påverkar handeln inom gemenskapen i mindre utsträckning, förutsätter att det görs en undersökning av de faktiska och rättsliga omständigheter som känne- tecknar förhållandena i den berörda medlemsstaten och att tingsrätten är bättre skickad att göra denna undersökning än vad domstolen är. C-85/99 (Ä 79/99:3); och ; begäran från Oberster Gerichtshof, Målet gällde samma fråga som i C-255/99 (Ä 154/99) och därutöver frågan om kravet på österrikiskt medborgarskap för barn utgör en otillåten diskriminering enligt artikel 12 eller 43 i EG-fördraget, eller båda artiklarna. Frågorna uppkom i ett mål där två i bosatta tyska barn krävde bidragsförskott enligt österrikisk lagstiftning. yttrade sig inte skriftligen men inställde sig till muntlig förhandling och hävdade dels samma sak som i C-255/99, dels att nationella regler som villkorar rätten till bidragsförskott av att barnet är medborgare i det landet och som utesluter barn till föräldrar från andra medlemsstater som är egenföretagare i det landet strider mot artikel 43 och därmed även mot artikel 12 i EG-fördraget. Förutom yttrade sig , kommissionen och svaranden vid den nationella domstolen. Domstolen fann att en sådan förmån som bidragsförskott enligt den aktuella österrikiska lagen skall jämställas med en familjeförmån i den mening som avses i artikel 4.1 h i förordningen 1408/71. Personer som är bosatta inom en medlemsstats terri-torium och för vilka denna förordning gäller har följaktligen, i överensstämmelse med artikel 3 i förordningen, rätt till en sådan förmån enligt denna medlemsstats lagstiftning på samma villkor som medlems- statens egen medborgare. C-95/99 C-98/99 (Ä 76/99:3); Mervet m. fl. mot Bundesanstalt für Arbeit m. fl. Begäran från Bundessozialgericht, och C-180/99 (Ä 114/99:3); mot Land ; begäran från Bundessozialgericht, . Målen gällde tolkningen av rådets förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföre- tagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen. Frågan gällde dels om det varit förenligt med fördraget att statslösa och flyktingar ingår i den personkrets som omfattas av direktivets tillämp- ningsområde, dels under vilka förutsättningar reglerna är tillämpliga på statslösa och flyktingar. yttrade sig skriftligen och hävdade att det är förenligt med fördraget att förordningen omfattar statslösa och flyktingar. Förutom yttrade sig , kommissionen och sökanden vid den nationella domstolen. Domstolen fann att det inte framkommit några omständigheter som kunde påverka giltigheten av förordningen till den del statslösa och flyktingar som är bosatta i en medlemsstat samt deras familjemedlemmar genom förordningen ingår i den personkrets som omfattas av dess tillämpningsområde. Domstolen fann vidare att arbetstagare som är statslösa eller flyktingar, och som är bosatta i en av medlemsstaterna, samt deras familjemedlemmar inte kan göra gällande de rättigheter som följer av förordningen när de befinner sig i en situation som till alla delar är begränsad till denna medlemsstat. C-150/99 (Ä 93/99:2); Staten mot et v.v; begäran från , Målet gällde bl.a. tolkningen av artikel 13 i sjätte mervärdesskattedirek- tivet 77/388/EEG. Frågan var om direktivet hindrar nationella regler som innebär ett generellt undantag från skatteplikt för tillhandahållande av anläggning för sportutövning. Frågan var vidare om det kan utgöra en rättighet för en enskild att vara skattskyldig enligt direktivet och därmed även omfattas av reglerna om avdragsrätt. Slutligen var frågan om det svenska genomförandet av direktivet när det gäller undantagen från skattskyldighet (3 kap 2 § mervärdesskattelagen [1994:200]) är sådant att det kan grunda skadeståndsskyldighet. Den yttrade sig inte skriftligen. Justitiekanslern, som företräder staten vid den nationella domstolen, yttrade sig däremot till . Förutom parterna vid den nationella domstolen yttrade sig kommissionen och . Enligt domen utgör sjätte mer- värdesskattedirektivet hinder mot en sådan bestämmelse som den i mervärdesskattelagen. Bestämmelserna i artikel 17.1 och 17.2 i direktivet jämförda med bestämmelserna i artiklarna 2, 6.1 och 13 B i samma direktiv är så klara, precisa och ovillkorliga att en enskild kan åberopa dem gentemot en medlemsstat vid en nationell domstol. Vidare utgör genomförandet av ett sådant generellt undantag från mervärdesskatteplikt som det i mervärdesskattelagen en sådan klar överträdelse av gemen- skapsrätten som kan grunda skadeståndsskyldighet för en medlemsstat. Den omtvistade bestämmelsen i 3 kap 2 § mervärdesskattelagen är upphävd . C-157/99 (Ä 120/99:3); B.S.M. Smits-Geraets mot Stichting Ziekenfonds VGZ samt H.T.M. Peerbooms mot Stichting CZ groep zorgverzekeringen; begäran från Arrondissementsrecht-bank, Målet gäller i huvudsak frågan om reglerna om fri rörlighet för tjänster hindrar nationella regler om skyldighet att inhämta förhandstillstånd för planerad sjukvård i en annan medlemsstat, när vården helt eller delvis skall bekostas inom ramen för det sociala trygghetssystemet i den med- lemsstat där den berörde personen är bosatt. hävdade i första hand att sjukvård, som tillhandahålls såsom en vårdförmån inte är en tjänst och att den därför inte omfattas av fördraget. I andra hand hävdade att ett krav på förhandstillstånd i och för sig innebär ett hinder för friheten att tillhandahålla tjänster, men att ett tillståndskrav är motiverat och berättigat. Detta för att säkerställa en läkar- och sjukhusvård som är väl avvägd och tillgänglig för alla och för att inte allvarligt rubba den ekonomiska balansen i det sociala trygghets- systemet. Förutom yttrade sig , , , , , , , , , kom- missionen och de nederländska försäkringskassorna. Dessutom yttrade sig EES-staterna och . Domstolen kom fram till att aktuella vårdförmåner var att betrakta som tjänster i den mening som avses i artiklarna 49 och 50 EG. Enligt domstolen hindrar den fria rörlig- heten för tjänster inte att krav på förhandstillstånd till vård utomlands ställs för att den utomlands erhållna vården skall ersättas i den egna Inte heller föreligger hinder mot att föreskriva att förhandstillstånd endast får beviljas om behandlingen kan betraktas som sedvanlig i de berörda yrkeskretsarna och att den medicinska behand- lingen kräver att den ges i en annan medlemsstat. Detta gäller under förutsättning att bedömningen av vad som är sedvanlig behandling sker mot bakgrund av vad som är beprövat och erkänt av den internationella vetenskapen och att ansökan om förhandstillstånd kan avslås med motiveringen att den inte är medicinskt nödvändig endast om identisk eller lika effektiv behandling kan fås vid den inrättning med vilken den sjukförsäk- ringskassa som patienten tillhör slutit avtal. Domen har föranlett svenska myndigheter att se över sin tillämpning av bestämmelserna om förhandstillstånd till vård utomlands. C-226/99 (Ä 135/99:1); SIPLES Srl i likvidation mot Ministero delle Finanze m.fl; begäran från Tribunale di , Målet gällde tolkningen av artikel 244 i förordningen (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen. Frågan var om bara tullmyndigheten eller även en nationell domstol, till vilken ett tullbeslut har överklagats, har rätt att besluta att verkställigheten av beslutet skall uppskjutas. gjorde gällande att förordningen inte hindrar att medlems- staterna föreskriver att nationell domstol har rätt att meddela ett sådant beslut. Förutom yttrade sig , kommissionen och käranden vid den nationella domstolen. Domstolen fann att den aktuella bestämmelsen inte inskränker den befogenhet som de rättsliga myndig- heterna till vilka ett överklagande givits in med stöd av artikel 243 i förordningen har att fatta beslut om sådant uppskov för att följa sin skyldighet att säkerställa gemenskapsrättens fulla verkan. C-240/99 (Ä 143/99:2); Försäkringsaktiebolaget (publ); begäran från Regeringsrätten, Målet gällde tolkningen av artikel 13 B a i sjätte mervärdesskattedirek- tivet 77/388/EEG. Frågan i målet gällde om tilltänkta åtagande att mot marknadsmässig ersättning bedriva ett helägt dotterbolags livförsäkringsverksamhet skall anses utgöra en försäkringstransaktion som är undantagen från mervärdesskatt enligt artikeln.