prop · GQ0317 · 2002-11-28 00:00:00 — I praktiken leder ett utlämnande av beslagtagenegendom till målsäganden emellertid till att kravet på att vidta rättsligaåtgärder överflyttas från målsäganden till den hos vilken beslaget har gjorts.Det är alltså denne som efter ett sådant beslut kommer att tvingas vidtarättsliga åtgärder, om han vill ha tillbaka egendomen.Regeringen delar alltså utredningens bedömning att institutetåterställandebeslag bör kunna användas för att enklare och snabbare än i dagåterställa brottsligt åtkommen egendom till rätt ägare och anser attutredningens förslag bör genomföras.I enlighet med utredningens förslag bör reglerna gälla alla uppenbara fall dåegendom har frånhänts någon genom brott. Även vid andra brott än sådana somomfattas av vindikationsprincipen kan det nämligen vara uppenbart attbeslagtagen egendom tillhör en målsägande.De beslut som är aktuella måste i de allra flesta fall anses vara av sådan enkel beskaffenhet att de, som utredningen föreslår, bör kunna fattas inte bara avåklagaren utan också av en undersökningsledare inom polisen. Om merakomplicerade rättsliga överväganden i något fall visar sig nödvändiga, blir deti praktiken ändå naturligt att det överlåts åt åklagaren att fatta beslutet.Även den som har trätt i målsägandens ställe, t.ex. ett försäkringsbolag, bör ha rätt att framställa anspråk på det beslagtagna föremålet och kunna få detutlämnat till sig. Som anmärker bör detta framgå avlagtexten.9 Säljarens ansvar för rättsliga felRegeringens förslag: I konsumentköplagen införs tvingande bestämmelser omrättsligt fel som ger köparen rätt att häva köpet om tredje man har äganderätttill det köpta, dvs. en regel som innebär en rätt för köparen att få tillbakadet han har betalat för varan, och i vissa fall även få skadestånd av säljaren.Utredningens förslag överensstämmer med regeringens (se betänkandet s. 107 f.).Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot förslaget.Skälen för regeringens förslag: En regel om rätt till återkrav utan att betalanågon lösen leder till att en godtroende köpare kan tvingas att lämna ifrån sigdet köpta utan att få någon ersättning.Om någon annan än säljaren har äganderätt eller panträtt eller annan liknanderätt till en försåld vara och försäljningen inte har skett med förbehåll fördenna rätt, är varan enligt 41 § köplagen (1990:931) behäftad med ett rättsligtfel. De påföljder som köparen får göra gällande gentemot säljaren är att begäraatt felet avhjälps, att en annan vara levereras, att det sker prisavdrag elleratt köpet hävs. Köparen har alltid rätt till prisavdrag och, om felet ärväsentligt, att häva köpet. Vidare har köparen rätt till ersättning för denskada han lider på grund av ett rättsligt fel som förelåg vid köpet, om hanvarken kände till eller borde ha känt till felet, dvs. var i god tro omsäljarens rätt att förfoga över varan. Säljarens skadeståndsansvar är strikt,dvs. oberoende av eget vållande.Eftersom 41 § köplagen är dispositiv, kan säljaren i det enskilda fallet i ochför sig friskriva sig från ansvar för rättsliga fel. Ett införande av en regelom rätt till återkrav utan lösen beträffande olovligt tillgripen egendom kandock inte anses vara tillräckligt skäl för att 41 § görs tvingande i någotavseende, vilket efterfrågar. Detförtjänar att nämnas att 36 § avtalslagen, som gör det möjligt att jämkaavtalsvillkor som medför ett oskäligt resultat för någon av parterna, ärtillämplig även på köpeavtal.Konsumentköplagen (1990:932), som är tvingande till köparens förmån och somgäller köp av lösa saker som en näringsidkare säljer till en konsument,innehåller inte någon motsvarighet till 41 § köplagen. Skälet till detta är attnär lagen kom till ansågs sådana fel ha en mycket begränsad betydelse vidkonsumentköp, varvid det särskilt hänvisades till att reglerna om godtrosförvärv gav konsumenterna ett starkt skydd. En analogi med köplagens regler ansågs dock kunna komma ifråga om problem ändå skulle uppstå (se SOU 1984:25 s. 138).Mot bakgrund av det sagda är det uppenbart att, när en köpare inte längrekan göra godtrosförvärv av olovligt tillgripen egendom, det uppkommer ett behovav en uttrycklig reglering av säljarens ansvar för rättsliga fel ikonsumentköplagen. Det bör alltså införas tvingande bestämmelser som ger ettskydd för konsumenten om en vara har ett rättsligt fel som består i att tredjeman har äganderätt till varan. Liksom motsvarande regel i köplagen bör enreglering i konsumentköplagen om säljares ansvar för rättsliga fel förfullständighetens skull reglera även situationer när tredje man har panträtteller annan liknande rätt till det köpta.Har tredje man äganderätt till det köpta, bör konsumenten ha rätt att hävaköpet. Under förutsättning att konsumenten var i god tro om säljarens rätt attförfoga över varan bör han även ha rätt till skadestånd för det s.k. positivakontraktsintresset, dvs. rätt till en ersättning som innebär att han försätts isamma ekonomiska situation som om avtalet hade fullgjorts. I likhet med vad somockså föreskrivs i köplagen bör säljarens skadeståndsansvar vara strikt, dockmed rätt för säljaren att friskriva sig från ansvar för förlust inäringsverksamhet.Det finns givetvis fall där en konsuments rätt att göra gällande ett felgentemot säljaren har liten praktisk betydelse, såsom då denne har försatts ikonkurs eller av olika skäl inte kan förmås att göra rätt för sig. I 46 §konsumentköplagen och 56 a § lagen (1914:45) om kommission finns det därförbestämmelser som möjliggör för konsumenten att framställa sitt anspråk ävengentemot andra personer.Enligt 46 § konsumentköplagen har konsumenten rätt att rikta anspråk på grund av fel på varan mot en näringsidkare i tidigare säljled som har överlåtit varanför vidareförsäljning, om den som har sålt varan till konsumenten är på obestånd eller har upphört med sin näringsverksamhet eller inte kan anträffas. Om någonav dessa förutsättningar föreligger, har konsumenten rätt att göra sitt kravgällande direkt mot en näringsidkare i bakre led som har överlåtit varan förvidareförsäljning. Det fel som konsumenten åberopar till stöd för sitt anspråkmåste ha förelegat redan när näringsidkaren i det tidigare säljledet sålde varan vidare.Enligt 56 a § lagen om kommission får en konsument, när förhållandena är sådanaatt konsumenten enligt 46 § konsumentköplagen har rätt att rikta anspråk motnäringsidkare i tidigare säljled, rikta samma krav med anledning av fel på envara mot en kommittent, som är näringsidkare, som han kan göra motkommissionären.Bestämmelserna i 46 § konsumentköplagen och 56 a § lagen om kommission bör varatillämpliga även vid rättsliga fel.10 Ikraftträdande m.m.Regeringens förslag: Lagändringarna skall träda i kraft den 1 juli 2003.Godtrosförvärvslagen i dess nya lydelse skall vara tillämplig enbart på förvärvsom har gjorts efter ikraftträdandet. I fråga om förvärv som har gjorts föreikraftträdandet skall äldre bestämmelser gälla. Konsumentköplagen i dess nyalydelse skall vara tillämplig enbart på avtal som har ingåtts efterikraftträdandet. I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet skalläldre bestämmelser gälla.Utredningens förslag: Utredningens förslag till övergångsbestämmelseröverensstämmer med regeringens. Utredningen har inte föreslagit någon dag förikraftträdande.Remissinstanserna har inte någon invändning.Skälen för regeringens förslag: Lagändringarna bör kunna träda i kraft den 1juli 2003.I enlighet med allmänna principer bör de nya bestämmelserna igodtrosförvärvslagen bli tillämpliga endast på förvärv som har gjorts efterikraftträdandet. I fråga om förvärv som har gjorts före ikraftträdandet börsåledes äldre bestämmelser gälla. En särskild övergångsbestämmelse behövs omdet. Det anförda innebär att äganderätt till egendom på grund av hävd kanuppkomma tidigast efter en överlåtelse som ägt rum sedan lagändringenträtt i kraft.På motsvarande sätt som de nya bestämmelserna i godtrosförvärvslagen bör de nyabestämmelserna i konsumentköplagen bli tillämpliga endast på avtal som haringåtts efter ikraftträdandet. I fråga om avtal som har ingåtts föreikraftträdandet bör således äldre bestämmelser gälla. Även här behövs det ensärskild övergångsbestämmelse om det.11 Ekonomiska och andra konsekvenserRegeringens bedömning: De föreslagna lagändringarna leder inte till några ökadekostnader för det allmänna. Förslagen leder inte heller till några ökadekostnader för enskilda. Det kan antas att den nya bestämmelsen som omöjliggörgodtrosförvärv av olovligt tillgripen egendom kommer att motverka handeln medsådan egendom.Utredningens bedömning: I fråga om kostnadskonsekvenser, där utredningensbedömning inskränker sig till konsekvenserna för det allmänna, överensstämmerutredningens bedömning med regeringens. När det gäller konsekvenser förbrottsligheten och det brottsförebyggande arbetet menar utredningen att det ärsvårt att ha någon bestämd uppfattning om huruvida den föreslagna bestämmelsenkommer att få någon betydelse för omfattningen av handeln med stöldgods. (Sebetänkandet s. 167 f.)Remissinstanserna: Två remissinstanser har synpunkter på utredningens bedömning. Riksåklagaren pekar på att de nya reglerna om utlämnande av beslagtagen egendom till målsäganden kommer att föranleda relativt omfattande utbildningsinsatser.Detta, liksom den omständigheten att nya rutiner och nya blanketter måsteutarbetas, torde enligt Riksåklagaren medföra kostnader både för polis- ochåklagarväsendet. Riksåklagaren gör vidare bedömningen att den nya regeln somomöjliggör godtrosförvärv av stöldgods troligen kommer att leda till ökadekostnader för förvarstagande av stöldgods enligt lagen (1974:1065) om visststöldgods m.m. (stöldgodslagen). Slutligen erinrar Riksåklagaren om att deninformationskampanj som måste föregå införandet av de nya reglerna kommer attmedföra en del kostnader. delar utredningensuppfattning att den nya regeln som omöjliggör godtrosförvärv av stöldgods kanantas få den effekten att köpare blir mer försiktiga än vad de kanske är i dagoch att regeln således kan antas ha en viss brottsförebyggande effekt.Brottsförebyggande rådet gör bedömningen att detta nog främst gäller handeln med mer värdefull egendom.Skälen för regeringens bedömning: De föreslagna ändringarna av reglerna i 27kap. innebär att polis och åklagare får nya arbetsuppgifter.Lagändringarna måste därför föregås av vissa utbildningsinsatser. Till dettakommer att nya rutiner och nya blanketter måste utarbetas. Det kommer att ledatill en del kostnader för polis- och åklagarväsendet. Regeringens bedömning ärdock att åtgärderna skall kunna finansieras inom ramen för befintliga anslag.De föreslagna reglerna torde inte leda till några ökade kostnader fördomstolarna.Det kan förutsättas att statens förvaringskostnader för beslagtagen egendomkommer att minska. kan det dock inte uteslutas att kostnaderna förförvarstagande enligt stöldgodslagen kan komma att öka.Sammantaget saknas det anledning att anta att lagändringarna kommer att medföranågra ökade kostnader för det allmänna.Som har framgått leder en regel om rätt till återkrav utan att behöva betalanågon lösen till att en godtroende köpare, t.ex. en näringsidkare som handlarmed begagnade varor, kan tvingas att lämna ifrån sig det köpta utan att få någon ersättning. I avsaknad av regler som ger köparen rätt till kompensation pånågot annat sätt skulle detta i någon mån kunna leda till negativa konsekvenserför den allmänna omsättningen och medföra en otrygghet i det dagligaaffärslivet. Det finns emellertid regler som ger köparen rätt till kompensationi sådana situationer. Om köparen utsätts för ett återkrav, har han enligt 41 §köplagen rätt att vända sig mot säljaren och häva köpet. Om han har ingåttavtalet med en kommissionär, får han enligt 56 § första stycket lagen omkommission i stället vända sig mot kommissionären. Det finns med andra ord enrätt för köparen att få tillbaka det han har betalat för varan från säljarenalternativt kommissionären. Denna rätt för köparen kan avtalas bort, något somen köpare vid ingående av ett köpeavtal bör vara uppmärksam på. Han bör ocksådokumentera transaktionen för att vid ett återkrav kunna återfinna sin motpart.Men eftersom detta i de allra flesta fall görs , leder regeringensförslag inte till någon ökad administrativ börda för företagen.Enligt uppgift från andra nordiska länder är för övrigt nackdelarna med reglerom vindikation av stöldgods för handelns del i praktiken inte så stora, eftersom det relativt sällan förekommer att stöldgods påträffas i den reguljära handeln. Det har vidare inhämtats att vindikationsprincipen inte påverkar prisnivån påbegagnade varor, vare sig beträffande den ersättning som ges vid inköpen avvarorna eller försäljningspriserna (se SOU 1995:52 s. 88 f.).En regel om att det inte är möjligt att göra godtrosförvärv av olovligttillgripen egendom är enkel och lättbegriplig. Den kan därför antas ha enpedagogisk effekt på handeln med framför allt begagnade varor och göra köparemer försiktiga än de är . Detta kan i sin tur förmodas minska möjligheterna att få avsättning för sådan egendom. Även om risken för upptäckt för dem somsäljer och köper stöldgods är liten och det endast är en liten del av denegendom som anmäls stulen som över huvud taget kan spåras eller påträffas, kandet antas att de föreslagna lagändringarna kommer att motverka handeln medstöldgods. Som framhåller gäller detta nog i högreutsträckning för mer värdefull egendom än för sådan egendom som har ettbegränsat värde.Det är därvid viktigt att lagändringarna blir allmänt kända och att det blandallmänheten sprids upplysning om godtrosförvärvslagens grundläggande regler.Allmänheten bör också bli informerad om att inte heller den nya regeln om rätttill återkrav utan lösen ger någon rätt till den som har blivit bestulen på sinegendom att själv ta tillbaka egendomen om den påträffas. Detta får anses varaen uppgift främst för Brottsförebyggande rådet.12 Författningskommentar12.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:796) om godtrosförvärv avlösöreGodtrosförvärv av äganderätt2 § Har någon förvärvat lösöre genom överlåtelse från någon annan som hadeegendomen i sin besittning men varken var ägare till den eller behörig attförfoga över den på det sätt som skett, får förvärvaren äganderätt tillegendomen, om han har fått den i sin besittning och var i god tro.En förvärvare skall anses ha varit i god tro endast om det är sannolikt attegendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds ochomständigheterna i övrigt var sådana att han inte borde ha misstänkt attöverlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. (Jfr 2 § i utredningens lagförslag. )Denna paragraf anger förutsättningarna för att ett godtrosförvärv skall kunnagöras. Som ett nytt andra stycke har intagits den bestämmelse som tidigare fanns i 3 §. I 3 § finns i stället ett undantag från möjligheten att göragodtrosförvärv.3 § Även om förutsättningarna för godtrosförvärv enligt 2 § är uppfyllda,består ägarens rätt till egendomen, om egendomen har frånhänts honom genom attnågon olovligen tagit den eller tilltvingat sig den genom våld på person ellergenom hot som innebar eller för den hotade framstod som trängande fara. Kräverägaren inte tillbaka egendomen från innehavaren från det atthan fick eller måste antas ha fått kännedom om dennes innehav, får förvärvarendock äganderätt till egendomen. (Jfr 3 § i utredningens lagförslag. )Paragrafen innehåller ett undantag från möjligheten att göra godtrosförvärv medstöd av 2 §. När detta undantag är tillämpligt har ägaren rätt att få tillbakasin egendom utan att behöva betala någon lösen. Paragrafen innehåller dock entidsbegränsning av den rätten. Övervägandena finns i avsnitt 4, där frågan om ivilka fall godtrosförvärv inte skall vara möjligt behandlas, och i avsnitt 6,där frågan om en tidsbegränsning av rätten att kräva tillbaka egendomen tas upp.Av första meningen framgår att det inte är möjligt att göra ett godtrosförvärvom ägaren har frånhänts egendomen genom att någon olovligen tagit den ellertilltvingat sig den genom s.k. råntvång. I dessa fall består ägarens rätt tillegendomen trots 2 §, och han har då rätt att få tillbaka egendomen även från enförvärvare som var i god tro. Någon skyldighet att betala lösen för egendomenfinns inte.Bestämmelsen anknyter till det gemensamma objektiva tillgreppsrekvisitet förbrotten stöld - varmed avses stöldbrott i dess olika grader - rån, tillgrepp avfortskaffningsmedel och egenmäktigt förfarande. Med att någon "olovligen tagit"egendomen avses att någon har tagit egendomen utan ägarens eller besittarenssamtycke. Bestämmelsen gäller således inte om ägaren har medgett att lämna ifrån sig egendomen, och detta oavsett om medgivandet var civilrättsligt ogiltigt pågrund av svek, tvång eller utnyttjande av en ockersituation från motpartens sida (jfr 29-31 §§ avtalslagen).Bestämmelsen gäller vidare om någon har tilltvingat sig egendomen genom våld påperson eller genom hot som innebar eller för den hotade framstod som trängandefara, råntvång. Härigenom uppnås att bestämmelsen blir tillämplig även näregendomen har frånhänts ägaren genom det s.k. utpressningsfallet av rån.Eftersom bestämmelsen inte direkt anknyter till något brott, krävs det inte attnågon kan fällas till ansvar för ett brott för att den skall bli tillämplig. Vid en talan om bättre rätt till egendomen är det tillräckligt att den rätte ägaren lägger fram bevisning om att den påträffade egendomen tillhör honom och, ifråga om t.ex. stöldgods, att den olovligen har tagits från honom.Enligt andra meningen får ägaren inte vara passiv utan måste kräva tillbakaegendomen från innehavaren från det att han fick eller måsteantas ha fått kännedom om innehavet. Underlåter han det, får förvärvarenäganderätt till egendomen, om förutsättningarna för godtrosförvärv enligt 2 § är uppfyllda. Någon rätt att få tillbaka egendomen enligt denna paragraf finns dåinte längre mot förvärvaren eller mot eventuella senare förvärvare av egendomen.Ett anspråk på att få tillbaka egendomen utan lösen skall, på samma sätt somsedan tidigare gäller i fråga om rätt att få tillbaka egendom mot lösen (numeraregleras detta i 5 §), framställas gentemot innehavaren. Med innehavaren avses i första hand den som i god tro har förvärvat egendomen. Egendomen kan emellertid också innehas av annan, nämligen någon som på förvärvarens uppdrag och i dennes ställe har fått en mera bestående besittning av egendomen (jfr rättsfallet NJA1992 s. 892 och prop. 1985/86:123 s. 24).En begäran om att få ut egendomen kan framställas formlöst.I rekvisitet att ägaren skall kräva tillbaka egendomen från innehavaren ligger att en begäran om detta måste komma innehavaren till handa inomden fristen (jfr prop. 1985/86:123 s. 24). Exempelvis är det alltså intetillräckligt att en målsägande till polisen eller åklagaren framställer anspråkpå att få utlämnat ett beslagtaget föremål enligt 27 kap. 4 a § första stycketrättegångsbalken. Däremot är rekvisitet uppfyllt när den hos vilken beslagetgjorts har underrättats om att det har fattats ett beslut om att föremålet skall lämnas ut till målsäganden (jfr 27 kap. 4 a § andra stycket).Att en begäran måste komma innehavaren till handa inom en viss frist kaninnebära problem för ägaren, om den som innehar egendomen är svår att få tag på. I en sådan situation får ägaren väcka talan vid domstol eller begära särskildhandräckning hos kronofogdemyndigheten och lämna de uppgifter han har ominnehavarens adress m.m. Domstolen eller kronofogdemyndigheten får sedan vidtaett sedvanligt delgivningsförfarande. Finns det anledning att anta att den sominnehar egendomen har avvikit eller på något annat sätt håller sig undan, fårdelgivning i sista hand ske genom kungörelse (se 15 § delgivningslagen[1970:428]).Det är förvärvaren som får visa att omständigheterna var sådana att ägaren måste antas ha känt till innehavet . Det är alltså förvärvarensom har bevisbördan för att ägaren har känt till innehavet, men lagtexten("måste antas ha fått kännedom") ger uttryck för en lättnad i beviskravet.Hävd4 § Har någon med äganderättsanspråk innehaft lösöre efter att haförvärvat egendomen genom överlåtelse från någon som varken var ägare till deneller behörig att förfoga över den på det sätt som skett, får han äganderätttill egendomen på grund av hävd. Han får dock inte äganderätt om han vidförvärvet eller under innehavet borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rättatt förfoga över egendomen. Samma regler gäller om egendomen efter en sådanöverlåtelse med äganderättsanspråk innehafts av flera efter varandra på grund av överlåtelse eller arv, testamente, bodelning eller något annatliknande fång. Villkoret om god tro gäller samtliga innehavare. (Jfr 3 a § i utredningens lagförslag. )Paragrafen innehåller bestämmelser om möjlighet att få äganderätt till egendompå grund av hävd. Övervägandena finns i avsnitt 6.Bestämmelserna är framför allt av betydelse i de fall 3 § är tillämplig, dvs.när det inte är möjligt att få äganderätt till egendom genom godtrosförvärv.Den som med äganderättsanspråk har innehaft lösöre efter att haförvärvat egendomen genom överlåtelse från någon som varken var ägare till deneller behörig att förfoga över den på det sätt som skett (jfr 2 § förstastycket) får enligt första meningen äganderätt till egendomen på grund av hävd.En förutsättning för detta är dock att förvärvaren inte vid förvärvet ellerunder innehavet borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Förvärvaren skall med andra ord ha varit i god tro om överlåtarensförfoganderätt över egendomen både vid överlåtelsen och under hela den tioårigainnehavstiden. Det sagda framgår av andra meningen.Det krävs inte att den hävdande rent faktiskt innehaft egendomen. Det ärtillräckligt att han beträffande denna har företagit de åtgärder och förfoganden som regelmässigt ankommer på en ägare.Om den ursprunglige ägaren vill göra gällande att innehavaren inte var i god tro vid förvärvet eller att den goda tron har upphört , liggerdet på honom att ange vilka omständigheter som enligt hans uppfattning harmedfört att innehavaren fått anledning att misstänka att den som överlätegendomen inte var behörig att göra det. Den ursprunglige ägaren har ävenbevisbördan för att omständigheterna har förelegat. Med utgångspunkt från debevisade omständigheterna skall därefter göras en bedömning av vad innehavarenborde ha misstänkt. Borde innehavaren ha misstänkt att överlåtaren saknade rättatt förfoga över egendomen, får förvärvaren inte äganderätt på grund av hävd.Ang. bedömningen, jfr prop. 1985/86:123 s. 21 f. och prop. 1997/98:168 s. 11 f.och s. 20.Att innehavaren inte kan anses ha varit i god tro om han insåg att överlåtarensaknade rätt att förfoga över egendomen är en självklarhet. Det har därföransetts inte behöva utsägas i lagtexten.Till skillnad från vad som krävs för att någon skall kunna göra ettgodtrosförvärv enligt 2 § innehåller hävderegeln inte något uttryckligt krav påatt överlåtaren skall ha haft egendomen i sin besittning vid överlåtelsen. Detta utesluter inte att besittningsförhållandena kan ha betydelse. Om överlåtareninte hade egendomen i sin besittning vid överlåtelsen, kan detta vara enanledning att ifrågasätta innehavarens goda tro om överlåtarens förfoganderätttill egendomen. Innebörden av att lagtexten saknar ett krav på att överlåtarenskall ha haft egendomen i sin besittning är endast att det inte alltid krävs att besittningsförhållandena blir utredda.Av tredje och fjärde meningarna framgår att det inte behöver vara en och sammaperson som har innehaft egendomen . Det kan också vara flerapersoner efter varandra. Om ingen av dem, vare sig vid sitt förvärv eller undersitt innehav, borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga överegendomen, får den senaste förvärvaren äganderätt till egendomen på grund avhävd när förvärvarnas sammanlagda innehavstid uppgår till .