prop · GP0388 · 2002-02-13 00:00:00 — Att så är fallet enligt utlämningslagen torde sammanhänga med att sådan erforderlig utredning som Riksåklagaren skall verkställa kan kräva olika åtgärder av förundersökningskaraktär. Någon sådan utredning behövs inte när det gäller överlämnande till (jfr 3 § andra stycket i förslaget och vad som sagts ovan i anslutning till 4 §). Med hänsyn härtill torde också rätten till tvångsmedelsanvändning i ärenden om överlämnande till domstolen kunna begränsas. Vill domstolen ha hjälp med utredningen av ett brott som förutsätter användande av tvångsmedel får detta, på sätt som också förutsätts i stadgan, i stället ske med stöd av bestämmelserna om rättslig hjälp (12-14 §§ i förslaget). Med beaktande av vad som anförts skulle paragrafen förslagsvis kunna ges följande lydelse: Om i ett ärende om överläm- nande begärt att den som ansökan avser skall berövas friheten tillämpas Sådana förutsättningar som anges i 24 kap. 1 § skall därvid anses föreligga. Beslut av rätten gäller, om inte annat beslutas, till dess ärendet har avgjorts eller, när överlämnande beslutats, till dess detta har verkställts. Den som är häktad får begära att ny förhandling hålls från det att beslut senast har meddelats. På begäran av den som ansökan avser får rätten, efter samråd med , besluta om tillfällig frigivning. sådant beslut får förenas med reseförbud eller anmälningsskyldighet enligt 25 kap. . I paragrafen finns bestämmelser om tvångsmedel i ärenden i vilka begärt provisoriskt anhållande av en Bestämmelserna anknyter till motsvarande bestäm- melser i 23 § utlämningslagen. Vad som ovan sagts om 5 § i förslaget gäller i viss mån även denna paragraf. Vid föredragningen har upplysts att den tidsfrist inom vilken en ansökan om överlämnande skall inges efter det att en person provisoriskt anhållits med all sannolikhet kommer att bli från gripandet. Lagrådet finner det önskvärt att en central tidsfrist av detta slag anges i lagtexten på ett tydligt sätt och inte endast indirekt genom en allmän hänvisning till regler som inte ens ingår i Romstadgan och vilkas innebörd läsaren därför kan ha svårt att fastställa. Med beaktande härav kan paragrafen förslagsvis ges följande lydelse: Om begärt att en av domstolen eftersökt person skall berövas friheten provisoriskt i avvaktan på en ansökan om överlämnande av den eftersökte tillämpas bestämmelserna om anhållande i 24 kap. . anges i 24 kap. 1 § skall därvid anses föreligga. Om den eftersökte anhålls tillämpas bestämmelserna i 23 § andra- fjärde styckena lagen (1957:668) om utlämning för brott. ingivande av en ansökan skall dock vara från gripandet. Har någon anhållits enligt första stycket tillämpas 5 § fjärde stycket. Om Lagrådets förslag till utformning av 5 och 6 §§ godtas följer att paragrafen skall utgå. Av skäl som anförts ovan i anslutning till 4 § rörande Riksåklagarens begränsade utredningsskyldighet föreslår Lagrådet att det i första meningen i nu aktuella paragraf hänvisas enbart till 29, 30 samt 32-26 §§ utlämningslagen och inte också till 31 § i denna lag. På samma sätt som i fråga om 6 § föreslår Lagrådet att den allmänna hänvisningen i sista meningen till den tidsfrist som föreskrivs i Internationella brottmålsdomstolens regler ersätts med angivande av en tidsfrist . Enligt artikel 101:1 i Romstadgan får den som har överlämnats till lagföras, straffas eller hållas i fängsligt förvar bara för sådan före överlämnandet begången gärning som utgör grunden för de brott för vilka personen har överlämnats (specialitetsprincipen). Domstolens behörighet kan emellertid enligt artikel 101:2 utsträckas till att avse också annan gärning om den överlämnande staten på domstolens begäran beviljar dispens. För svensk del föreslås i lagrådsremissen att specialitetsprincipen inte skall tillämpas. I det föreslagna första stycket av paragrafen har detta kommit till uttryck genom att något särskilt medgivande inte skall krävas för att en person som överlämnats till skall kunna ställas till ansvar för annan gärning som begåtts före överlämnandet. Detta är inte i överensstämmelse med den i artikel 101:2 förutsatta ordningen. Enligt Lagrådets mening bör ordningen i stadgan följas och regeln formuleras som en dispensregel. Medgivande enligt det föreslagna andra stycket skall föregås av en prövning av om utlämning skulle ha kunnat ske direkt från till den stat som riktat en begäran om överföring till . Av lagförslaget framgår inte att prövningen skall göras enligt reglerna i 24 § utlämningslagen eller 18 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och . Lagtexten bör kompletteras i detta hänseende. Paragrafen skulle kunna få följande lydelse: "Regeringen får utan särskild prövning medge att den som överlämnats till ställs till ansvar för annan gärning som begåtts före överlämnandet än den för vilken överlämnandet skett. Regeringen får vidare medge att den som har överlämnats till får överföras från domstolen till en annan stat för lagföring. I fråga om sådan överföring tillämpas 24 § lagen (1957:668) om utlämning för brott eller 18 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och . Lämnas inte medgivande enligt andra stycket, skall regeringen begära att den till överlämnade personen återförs till ." 12 och 13 §§ I 12 § anges att rättslig hjälp på begäran av skall lämnas enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, om inte annat framgår av den nu aktuella lagen. I 13 § preciseras vissa avsteg som skall göras från lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Lagrådet anser att det skulle underlätta läsningen av de två paragraferna om dessa sammanfördes till en enda paragraf innehållande såväl huvudregeln som undantagen från denna. När det gäller innehållet i den föreslagna 13 § vill Lagrådet framföra följande synpunkter. I första stycket anges att 2 kap. 2 § i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, som gäller dubbel straffbarhet, inte skall tillämpas och i andra stycket första meningen att rättslig hjälp får lämnas även med avseende på gärning som inte motsvarar brott enligt svensk lag. Detta framstår i det väsentliga som en dubbelreglering av samma fråga, vilket är ägnat att skapa förvirring hos läsaren. Vid föredragningen har avfattningen förklarats med att det i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål också finns andra bestämmelser (4 kap. 19 och 20 §§) som kan anses ha samband med kravet på dubbel straffbarhet. Lagrådet finner emellertid att en bestämmelse om att rättslig hjälp får lämnas även om gärningen inte motsvarar brott mot svensk lag ger tillräcklig information om vad som åsyftas och att någon ytterligare bestämmelse om att 2 kap. 2 § inte skall tillämpas är överflödig. En annan bestämmelse som enligt förslaget inte skall tillämpas är 2 kap. 14 § i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål som i första stycket anger att en framställning skall avslås om ett bifall till ansökan skulle kränka suveränitet, medföra fara för rikets säkerhet eller strida mot svenska allmänna rättsprinciper eller andra väsentliga intressen. Att undanta denna bestämmelse vid tillämpningen av den nya lagen ger intrycket att en möjlighet skapas att bifalla en framställning även om därigenom suveränitet skulle kränkas eller rikets säkerhet hotas. Detta kan inte rimligen vara avsikten. I en extrem situation av sådant slag vilken för övrigt är svår att föreställa sig i detta sammanhang måste det, oavsett vilka traktatförpliktelser som åtagit sig i fråga om , med stöd av folkrättens principer om nödrätt och force majeure vara legitimt att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att skydda suveränitet och rikets säkerhet (jfr , ninth edition, vol. 1, s. 1304, och Brownlie, Principles of , fifth edition, s. 627). Även när det gäller rättslig hjälp som strider mot svenska allmänna rättsprinciper är det svårt att se att en framställning skulle kunna bifallas. En annan bedömning är däremot motiverad i den del som 2 kap. 14 § ger en möjlighet att vägra rättshjälp på grund av andra väsentliga intressen. Lagrådet finner att denna mångtydiga formulering ger utrymme för en tillämpning som knappast skulle vara förenlig med stadgan och att ett undantag därför bör göras i denna del. I 13 § andra stycket föreslås att åklagare eller domstol, som finner förutsättningarna för rättslig hjälp enligt 2 kap. 1 § i lagen om inter- nationell rättslig hjälp i brottmål inte vara uppfyllda, skall överlämna ärendet till regeringen för beslut och att regeringen skall kunna antingen avslå ansökningen eller bevilja hjälp med villkor enligt 5 kap. 2 § samma lag och dessutom kunna besluta om undantag från dessa villkor enligt 5 kap. 3 §. Den föreslagna regleringen, som inte är helt tydlig till sin innebörd, synes gå ut på att regeringen, trots att åklagare eller domstol finner en framställning böra avslås, skall kunna bevilja rättslig hjälp med villkor och dessutom medge undantag från ställda villkor. Rättslig hjälp kan innefatta användande av tvångsmedel som avses i 28 kap. rättegångs- balken och också hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning eller hemlig kameraövervakning, och det synes av principiella skäl betänkligt att regeringen skall kunna besluta att sådana åtgärder skall få tillgripas. Även om sådana regeringsbeslut skulle kunna bli föremål för rätts- prövning, kan detta rättsmedel inte anses effektivt vid användning av de hemliga tvångsmedlen. Lagrådet finner vidare att den föreslagna regleringen är svår att förena med de krav på rättssäkerhet vid ingrepp i den personliga integriteten som följer av artikel 8 i om de mänskliga rättigheterna och avstyrker därför att denna del av den föreslagna 13 § medtas i den nya lagen. Med hänsyn till vad nu sagts föreslår Lagrådet att de föreslagna 12 och 13 §§ ersätts av en 12 § av följande lydelse: På ansökan av skall rättslig hjälp lämnas enligt lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Rättslig hjälp får lämnas även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott enligt svensk lag. Utöver vad som i övrigt följer av denna lag skall följande bestäm- melser i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål inte tillämpas, nämligen 2 kap. 14 § första stycket, såvitt avser avslag på grund av andra väsentliga intressen, samma paragraf andra och tredje styckena, 2 kap. 15 § första stycket samt 4 kap. 33 § och 34 § andra stycket. Under rubriken behandlas i paragrafen två olika fall. Det ena fallet (första stycket) avser att en annan stat begär utlämning av en person som begär överlämnad. Det andra fallet (andra stycket) är att det föreligger ansökningar om rättslig hjälp från såväl en annan stat som . I lagförslaget behandlas frågor som rör överlämnande respektive rättslig hjälp för sig och under skilda rubriker. Enligt Lagrådets mening vinner man i överskådlighet om de båda fallen av konkurrerande ansökningar inte tas upp i en särskild paragraf utan i de avsnitt av lagen där överlämnande och rättslig hjälp behandlas. Lämpligen kan första stycket bilda en ny paragraf efter föreslagna 11 § och andra stycket en ny paragraf efter föreslagna 14 §. 16 och 17 §§ Rubriken till paragraferna är Överförande av lagföring och rättegångshinder. Eftersom begreppet lagföring tar sikte på förfarandet inför domstol är det tillräckligt att rubriken betecknas Rättegångshinder. Vidare bör enligt Lagrådets mening bestämmelserna samlas i en paragraf med förslagsvis följande lydelse: "Åtal och lagföring i för en gärning får inte ske 1. om frågan om ansvar för gärningen prövats vid , 2.om domstolen beslutat att frågan om ansvar för gärningen skall prövas där, eller 3.om domstolen ansökt om att personen i fråga skall överlämnas till domstolen på grund av gärningen och denna ansökan inte har avslagits. Enligt paragrafen får regeringen på begäran av besluta att en av domstolen meddelad fängelsedom får verkställas i . Bestämmelser om verkställigheten finns i förslagets 26 och 27 §§. Härutöver föreskrivs emellertid i denna paragraf att regeringen i ett beslut om verkställighet i får meddela de anvisningar som behövs för verkställigheten här. Denna föreskrift har sin förebild i 11 § lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt. I den paragrafen föreskrivs att regeringen i varje enskilt beslut om verkställighet får meddela de föreskrifter som behövs för verkställigheten här. I remissen föreslås att den paragrafen skall ändras i överensstämmelse med vad som föreslås i den nu aktuella paragrafen. Enligt vad som upplysts vid föredragningen beror den ändrade lydelsen på att uttrycket föreskrift inte skall användas för beslut i enskilda fall. Vilken typ av anvisningar som regeringen skulle kunna fatta beslut om med stöd av den föreslagna regleringen behandlas inte alls i remissens specialmotivering. I allmänmotiveringen finns ett kortfattat stycke (s. 130) där det sägs att sådana föreskrifter kan vara nödvändiga för att t.ex. möjliggöra ett tillfälligt överförande av den dömde till Internatio- nella brottmålsdomstolen i samband med prövning av en resnings- ansökan (artikel 84) eller av strafflindring (artikel 110). Varför regeringen skall få meddela sådana anvisningar i enskilda fall eller varför anvisningar endast skall kunna meddelas i samband med ett beslut om att ett fängelsestraff får verkställas här framstår dock som svårbegripligt. Lagrådet finner att dessa frågor bör belysas ytterligare. I första stycket andra meningen föreslås att verkställighet av ett av utdömt straff skall upphöra om upplyser att den har beviljat den dömde nåd eller meddelat något annat avgörande som innebär att den utdömda påföljden inte längre får verkställas. Vid föredragningen har upplysts att hänvisningen till nåd i själva verket syftar på beslut om strafflindring enligt artikel 110:2 i Romstadgan. Lagrådet anser därför att ordet nåd i anslutning till stadgans text bör ersättas av ordet strafflindring. I den formulering som föreslagits beaktas inte det i och för sig mycket speciella fallet att verkställigheten ännu inte har påbörjats när meddelar en frikännande dom efter omprövning enligt artikel 84. Inte heller täcker bestämmelsen det fallet att beslutar om strafflindring innebärande att verkställigheten av ett fängelsestraff skall fortsätta men än enligt den ursprungliga domen. också de nu nämnda fallen föreslår Lagrådet att den aktuella meningen får följande lydelse: Verkställighet får inte längre ske om Internationella brottmåls- domstolen har beviljat den dömde strafflindring och det nedsatta straffet har fullt ut verkställts eller domstolen har meddelat något annat avgörande som innebär att den utdömda påföljden inte längre får I andra stycket av denna paragraf behandlas frågan om villkorlig I den föreslagna bestämmelsen anges att frågor om sådan frigivning skall prövas av regeringen. Lagrådet finner principiella skäl tala för att beslut om villkorlig frigivning, som är avgörande för hur länge en person skall vara berövad friheten och alltså i hög grad berör rätten till personlig frihet, bör fattas av något annat organ än regeringen, förslagsvis , och kunna överklagas till domstol. Lagrådet vill vidare förorda att andra stycket ersätts av två stycken, varav det första behandlar de materiella regler om villkorlig frigivning som skall tillämpas och det andra preciserar vilken myndighet som skall fatta beslutet och anger att skall få tillfälle att yttra sig. Lydelsen av de två stycken som skulle ersätta andra stycket kunde då bli som följer: För villkorlig frigivning gäller bestämmelser. frigivning får dock ske än som följer av dessa Beslut om villkorlig frigivning fattas av efter Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:569) om sam- arbete med de internationella tribunalerna för brott mot 5 och 6 §§ Om Lagrådets förslag till ändringar avseende 5 och 6 §§ lagen om samarbete med godtas, bör det övervägas om ändringar bör göras även i nu förevarande paragrafer. Lagrådet hänvisar till vad som anförts ovan angående 13 § i förslaget till lag om samarbete med . Lagrådet hänvisar rörande första stycket till vad som anförts ovan angående 24 § i förslaget till lag om samarbete med Internationella brottmålsdomstolen och rörande andra och tredje styckena till vad som anförts ovan angående 26 och 27 §§ i nämnda förslag till lag. Lagrådets förslag till omformulering av andra stycket i 27 §, kan det dessutom vara lämpligt att göra en motsvarande omformulering av tredje stycket i nu förevarande paragraf. Lagrådet hänvisar till vad som anförts ovan angående 15 § i förslaget till lag om samarbete med . Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden , , , , , , , , , , , , , , Regeringen beslutar proposition 2001/02:88 samarbete med