prop · GP03147 · 2002-03-14 00:00:00 — Enligt undantagsregler i 45 kap. 1 och 16 §§ RB får dock rätten i lämplig omfattning uppdra åt åklagare attutfärda stämning. I det fallet anses åtalet väckt när åklagaren har delgett dentilltalade stämningen. En stämning som utfärdas av åklagaren skall innehållasamma uppgifter som en stämningsansökan. Detta innebär att åklagaren skall lämna uppgifter bl.a. om den brottsliga gärningen och de bevis som åberopas.I stämningen skall åklagaren normalt förelägga den tilltalade att inom en visstid muntligen eller skriftligen hos rätten uppge de bevis som han eller hon vill åberopa vid huvudförhandlingen och vad som skall styrkas med varje bevis. Omdet är lämpligt får åklagaren i stämningen kalla den tilltalade tillhuvudförhandlingen. Om åklagaren sätter ut ett mål till huvudförhandling, skallhan eller hon iaktta de föreskrifter om tiden för huvudförhandling som meddelasav rätten. Åklagaren får också ombesörja kallelser av vittnen och andra tillförhandlingen. Sedan stämningen har delgetts skall den med bevis om delgivningen sändas till rätten.Enligt förarbetena till (se NJA II 1943 s. 564) kan systemetmed åklagarstämning tillämpas t.ex. beträffande alla ordningsförseelser ochbeträffande vissa andra grupper av brott då den misstänkte erkänt gärningeneller det av annat skäl finns anledning anta att förberedande åtgärder intebehövs.5.2 ÖvervägandenRegeringens förslag: Åklagares behörighet att utfärda stämning och kalla tillhuvudförhandling utvidgas. När rätten vill ge åklagare i uppdrag att utfärdastämning och att kalla till huvudförhandling skall det ske i samråd med denberörda åklagaren eller åklagarmyndigheten. En åklagare som utfärdar stämningskall ge in ett exemplar av stämningen till rätten och åtal skall anses väcktnär detta exemplar har kommit in till rätten. Frågor om utdömande av sådanaviten som åklagaren förelagt i kallelser prövas av allmän domstol.Beredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Beredningenföreslår att kravet på att åklagaren undertecknar stämningen tas bort så attäven andra anställda inom åklagarväsendet än åklagare skall kunna ges i uppdragatt utfärda stämning sedan en åklagare har beslutat om sådan.Remissinstanserna: Det helt övervägande antalet remissinstanser har tillstyrktförslagen eller förklarat att man inte har någon erinran mot att de genomförs.Förslagen avstyrks av och tingsrätter, (majoriteten), , vid Uppsalauniversitet samt (ST-Domstol och ST-Åklagarväsendet). Flera remissinstanser är tveksamma till om förslagen innebär någraeffektivitetsvinster. Några menar att förfarandet med åklagarstämningar ärmöjligt att använda endast i enklare mål och/eller inom vissa delar av landet.Prioriterings- och resursfrågor berörs också i en del remissyttranden. JO, JK, Riksåklagaren () och fakultetsnämnden, berörprincipiella frågor om förhållandet mellan domstol och åklagare och vad enförändring kan komma att få för betydelse för tilltalades tilltro tilldomstolarnas opartiskhet. JO och fakultetsnämnden anser att de fall i vilkaåklagarstämningar inte skall få användas bör anges i lag.Skälen för regeringens förslagÅklagarens behörighet att utfärda stämningI syfte att minska de totala genomströmningstiderna i brottmål föreslårberedningen att åklagares behörighet att utfärda stämning och kallelse tillhuvudförhandling utvidgas. De bestämmelser i 45 kap. RB som reglerar dessafrågor bör enligt beredningen inte längre betraktas som undantagsregler. Iberedningsförslaget behålls den nuvarande ordningen enligt vilken det är rättensom skall ge åklagaren i uppdrag att utfärda stämning. Uppdraget skall dockenligt beredningsförslaget lämnas av rätten i samråd med åklagaren. Förslagetläggs fram mot bakgrund bl.a. av de goda erfarenheterna från försöksprojektensom pågått i olika delar av landet (jfr avsnitt 4.1). Tanken med förslaget äratt öppna möjligheter till att anpassa förfarandet till de lokala förhållandena. Det bör enligt beredningen ankomma på lokala åklagarkammare och tingsrätt attgemensamt komma överens om den närmare utformningen just på deras ort.Beredningen tror att systemet med åklagarstämning i fortsättningen bör kunnatillämpas i stor utsträckning. Beredningen lämnar en mängd synpunkter på hur ett system med åklagarstämning kan och bör utformas i praktiken.Flera remissinstanser, bl.a. , är odelat positiva tillberedningsförslaget. Några remissinstanser tar tillfället i akt att redovisa sin uppfattning om hur man kan få ett system med åklagarstämning att fungera väl.Det gäller t.ex. som har utvecklat ett sådantsystem (). Andra domstolar som inom ramen för det gällanderegelsystemet försökt att åstadkomma snabbförfaranden i brottmål har lämnatpraktiskt värdefulla synpunkter på andra lösningar. Det gäller bl.a. Jönköpingstingsrätt () och (). Det är dock även många remissinstanser som ställer sig tveksamma till om man verkligen kannå några effektivitetsvinster genom systemet med åklagarstämning och om inteeventuella vinster i snabbhet huvudsakligen endast återspeglar omprioriteringarsom har skett.Några remissinstanser är kritiska till förslaget med åklagarstämningar medhänvisning till att det förändrar rollfördelningen mellan domstol och åklagare.Vilka roller som domstolarna och åklagarna bör ha styrs av en mängd olikafaktorer. Vissa krav är oeftergivliga. Systemet måste sålunda garanterarättssäkerheten och vara ägnat att sörja för tilltro till domstolarnasopartiskhet. Några av remissinstanserna menar att de tilltalades förtroende kanminska genom att åklagarna inte längre bestämmer endast vilka som skall svaravid domstol och för vad de skall svara utan också de skallgöra detta. RÅ anser att gränsen mellan domstolens uppgifter och åklagarens kankomma att bli otydlig. Regeringen anser dock inte att det föreligger någonbeaktansvärd risk att åklagaren skulle få ett alltför stort inflytande överrättegången. Det normala är visserligen att åklagaren endast ger in enstämningsansökan och att rätten innan stämning utfärdas skall göra en prövningav om det föreligger ett rättegångshinder som skall föranleda avvisning. Dennaprövning kommer, när åklagaren har utfärdat stämning, inte att ske förrän efterdet att stämningen har utfärdats och antagligen även delgetts. Detta är dockenligt regeringens uppfattning inte något avgörande hinder mot systemet medåklagarstämningar. Antalet avvisade stämningsansökningar är förövrigt vid allmänt åtal försvinnande litet. Att den ena av två parter i samrådmed domstolen bestämmer tidpunkten strider inte mot den vedertagna principen om"equality of arms".När det gäller frågor om hur tilltalade uppfattar frågor av nu berört slag kanman endast spekulera. Regeringen betraktar farhågor av den art som vissaremissinstanser har gett uttryck för som överdrivna. Risken för att dentilltalades tilltro till domstolarnas opartiskhet sjunker torde inte vara mindre i de fall där domstolen enligt den nuvarande huvudregeln i rättegångsbalkenutfärdar stämning. En tilltalad som inte är bevandrad inom processrätten kannämligen lätt få uppfattningen att domstolen när den utfärdar sin stämningpreliminärt har ställt sig bakom åklagarens framställning. Som Domstolsverketanfört finns det redan i andra länder en utveckling som innebär att parternagörs ansvariga för förberedande åtgärder inför domstolens behandling av saken.En sådan utveckling kan ses som en ytterligare markering av domstolensopartiskhet. Självfallet måste dock, särskilt i fall där åklagarstämningar sker, såväl åklagaren som rätten vara tydliga i sina upplysningar till den tilltalade och andra om vart dessa skall vända sig med eventuella framställningar ellerpåpekanden om t.ex. förhinder.Regeringen kan inte se några principiella hinder mot en utvidgad tillämpning avsystemet med åklagarstämningar i enlighet med beredningsförslaget. Det är enligt regeringen angeläget att skapa möjligheter att anpassa förfarandet till lokala förhållanden. Viktigt i sammanhanget är att systemet är fakultativt. Ingendomstol skall påtvingas någon lösning och det kommer fortfarande att varadomstolens uppgift att, i viss utsträckning i samråd med åklagare, planera dendömande verksamheten och prioritera målen på ett riktigt sätt. Lagrådet påpekari sitt yttrande att det är oklart på vilket sätt det föreslagna samrådet ärtänkt att ske eller vilken betydelse den enskilde åklagarens inställning tilluppdraget har. Enligt Lagrådet kan, när det inte endast är fråga om uppdrag iett konkret mål, en lämplig ordning vara att rätten skall samråda med denåklagarmyndighet där åklagarna tjänstgör innan beslut fattas i saken, varvidmyndigheten efter delegation torde kunna representeras av t.ex. chefen för enåklagarkammare. Därefter kan uppdrag ges åt åklagare med den avgränsning avkretsen som kan finnas lämplig.Regeringen delar Lagrådets uppfattning att det i sådana fall som inte endast rör konkreta mål är lämpligt att samråd sker mellan rätten ochåklagarorganisationen. Regeringen godtar därför Lagrådets förslag att i denaktuella bestämmelsen ange att rätten skall besluta i samråd med den berördaåklagaren eller åklagarmyndigheten. En annan sak är att en löpande dialog mellan rätten och berörda åklagare ofta torde vara påkallad för att kunna anpassatillämpningen av systemet med åklagarstämningar efter ändrade förhållanden ochnya situationer.Effektiviteten av ett system med åklagarstämningar är långtifrån någonsjälvklarhet. Remissyttrandena ger klara belägg för att det inte går attåstadkomma någon enhetlig ordning för tillämpningen över hela landet av ettsådant system. Förutsättningarna växlar från tingsrätt till tingsrätt beroendepå målsammansättning, geografiska förhållanden och mycket annat. För att manskall få brottmål handlagda snabbare behöver man parallella och flexiblaregelsystem som kompletterar varandra och kan utnyttjas på olika sätt på olikaorter. Regeringen ser mycket positivt på de lokala initiativ av skiftande slagsom utvecklats i syfte att förkorta handläggningstiderna i brottmål och bedömeratt arbetet med att lösa frågor i syfte att åstadkomma optimala lösningarfortfarande kan sägas befinna sig i en utvecklingsfas. Beredningens överväganden och den remissbehandling som har förekommit ger ett gott underlag för detfortsatta arbetet.Gränserna för åklagarens behörighet att utfärda stämning, m.m.Ett system med åklagarstämning aktualiserar också frågor om gränserna försystemets tillämplighet. Åklagarsidan kan givetvis aldrig tillåtas att blandasig i frågor om hur den tilltalade skall vara företrädd i rättegången.Offentliga försvarare måste således alltid förordnas av rätten och åklagarsidanskall inte kunna påverka valet. Detta medför dock principiellt sett inte någothinder mot åklagarstämning ens i det fallet att det är klart att en offentligförsvarare kommer att behöva förordnas. Beredningen anser att det dock kanutgöra ett praktiskt hinder och menar att systemet med åklagarstämning inte börtillämpas i de fall där den misstänkte begär att en viss person skall förordnassom offentlig försvarare. Några remissinstanser ställer sig bakomberedningsuttalandena på den punkten och några av dem menar till och med att man skall lagfästa ett förbud mot åklagarstämning när en offentlig försvarare skall förordnas. Det är dock flera remissinstanser, bl.a. flera hovrätter,och , som menar att de praktiska problem somberedningen pekar på utan större svårighet kan lösas. Regeringen kan inte finnaatt det föreligger tillräckliga skäl att ställa upp något formellt hinder motåklagarstämning för det fallet att ett försvararförordnande kan bli aktuellt.Detta gäller även om den tilltalade angett att han vid huvudförhandlingen villföreträdas av en viss advokat som försvarare. I stället kan det enligtregeringen överlämnas åt rätten att i samråd med åklagaren dra upp riktlinjerför hur de praktiska frågorna med försvararförordnanden skall lösas. För de fall där den misstänkte skall biträdas av en försvarare vid huvudförhandlingen utanatt han eller hon under förundersökningen har pekat ut någon viss advokat måste, som Lagrådet påpekat, beaktas att kallelsen inte får ske så att advokaturvaletblir alltför begränsat. På större orter bör några problem dock knappast behövauppstå. Delvis samma frågor kan uppstå när det finns ett behov avmålsägandebiträde. Även i dessa fall anser regeringen att frågorna kan lösas avrätten och åklagaren i samråd.Beredningen anser vidare att åklagarstämningar inte bör förekomma om det i målet förekommer ett sådant tvångsmedel som innebär att rätten har att bevaka attåtal väcks . Som exempel kan nämnas det fallet att rätten harbeslutat om häktning och kvarstad. Vid t.ex. häktning måste rätten också bevakaatt det väckta åtalet är sådant att tvångsåtgärden skall bestå. Enligt denuvarande reglerna anses i huvudfallet ett allmänt åtal vara väckt näråklagarens stämningsansökan kommer in till rätten, medan vid åklagarstämningåtalet anses väckt när stämningen delges den tilltalade. Delgivningen verkställs genom åklagaren och rätten har ingen möjlighet att konstatera attdelgivning har skett. Beredningen menar att det inte finns några sakliga skälför att ha skilda lösningar för de båda fallen. Beredningen föreslår därför attåklagaren i samband med att en åklagarstämning utfärdas skall ge in ett exemplar av den till rätten och att åtalet skall anses vara väckt när detta exemplar har kommit in till rätten. Remissinstanserna har allmänt godtagit det förslaget och även regeringen anser att det bör genomföras. Därmed kommer frågan omanvändande av åklagarstämning efter ett av rätten beslutat tvångsmedel i ettnytt läge. I den mån rätten kan bygga upp rutiner som medför att det blir likaenkelt att bevaka att en åklagarstämning ges in som det med nuvarande regler äratt bevaka att en stämningsansökan kommer in bör det, som flera remissinstanserhar påpekat, i dessa fall inte föreligga något hinder mot en åklagarstämning.Bestämmelser om att åtal skall väckas finns också i 29 § lagen(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Med anledning avdessa regler bör enligt beredningen även ungdomsmål vara undantagna frånåklagarstämning. Det är emellertid att märka att rätten i normala fall inteannat än i efterhand kan kontrollera om åklagaren iakttagit de särskildareglerna om tidsfrister för ungdomsmål. Denna efterhandskontroll blir,åtminstone om tidpunkten för väckande av ett åtal genom åklagarstämning bestämspå det av beredningen föreslagna sättet, lika effektiv som om åtal väcks påvanligt sätt.Ett ytterligare exempel beredningen ger på fall i vilka man inte bör användaåklagarstämning är att rätten skall grunda sin behörighet på någon av defakultativa forumreglerna i 19 kap. 1, 3 och 6 §§ RB. Fallen är inte vanliga och det är en självklarhet att rätten inte ger åklagaren möjlighet att stämma i defall där rätten kan komma att behöva besluta om avvisning på grund av enforumbrist.Sammanfattningsvis har regeringen svårt att finna exempel på fall där enanvändning av systemet med åklagarstämning skall vara utesluten. Avgörande föranvändningen är i stället effektivitetsfrågorna. Särskilt för sådana fall därfrågor om offentliga försvarare, målsägandebiträden eller bevisning från dentilltalades sida kan bli aktuella är det nog svårt att uppnå det eftersträvademålet med en snabbare genomströmning av brottmålen. Med ett fakultativt systemdär rätten fritt beslutar i samråd med åklagarna om systemets användning är detdock knappast någon risk att inte effektivitetsfrågorna blir tillräckligtbeaktade. Mycket talar för att systemet kommer att i större utsträckninganvändas endast när det gäller relativt enkla fall. Regeringen ser det underalla omständigheter som viktigt att söka undanröja varje onödigt hinder när detgäller att åstadkomma en snabbare hantering.Skall andra än åklagare kunna ges i uppdrag att utfärda stämning?Beredningen förslår att även andra anställda inom åklagarväsendet än åklagareskall kunna ges i uppdrag att utfärda stämning sedan en åklagare har beslutat om stämning. Även uppgiften att underteckna och expediera kallelser ochförelägganden skall enligt beredningens förslag kunna skötas av andra anställdaän åklagare. Beredningen förslår dock ingen ändring i den nuvarande regeln attde stämningsansökningar som vid allmänt åtal ges in till rätten skall varaundertecknade av åklagaren.Det nu berörda förslaget har av remissinstanserna lämnats utan erinran.Förebilden till förslaget har beredningen hämtat från vissa regler itingsrättsinstruktionen som ger domstolsbiträden möjlighet att utfärda stämningsedan en lagfaren domare beslutat om stämning och som ger dem möjlighet attockså underteckna och expediera kallelser m.m. En stämning utfärdad av domstolen utgör ett föreläggande att svara på det som sägs i en stämningsansökan.Beslutet om att domstolen skall utfärda stämning är i sig mycket kort. En vid en åklagarmyndighet utfärdad stämning är av ett annat slag, eftersom den i sigupptar även det som annars finns i stämningsansökningen. Man kan därmed inte nåsamma vinster av en delegering och en sådan är också förenad med vissa riskerför att det uppstår fel. Regeringen menar därför att endast uppgiften attunderteckna och expediera kallelser bör kunna skötas av andra anställda änåklagare. I den delen behövs det emellertid enligt regeringen ingen lagändring,eftersom den av beredningen förordade ordningen redan tydligt framgår av dennuvarande lydelsen av 45 kap. 16 § RB enligt vilken åklagaren skall "ombesörja" kallelser och förelägganden.Utdömande av viteI den stämning och de kallelser till rätten som åklagaren utfärdar med stöd av46 kap. 15 § RB skall regelmässigt ingå förelägganden att inställa sig till enhuvudförhandling vid påföljd av vite. Åklagaren har att kontrollera att stämning och kallelser som har utfärdats av honom eller henne har delgetts dentilltalade och övriga kallade samt att därefter ge in kallelser ochdelgivningsbevis till rätten. Av 6 § andra stycket viteslagen följer att detankommer på åklagaren att pröva om vitet skall dömas ut, om den kallade inteinställer sig. Beredningen anser att en fråga om vitesutdömande i stället börprövas av rätten som har att pröva alla andra sådana frågor när det gällerunderlåtenhet att inställa sig till en huvudförhandling. Förslaget kommer tilluttryck genom att det i 45 kap. 16 § RB tas in en bestämmelse om rättensvitesutdömande. Bestämmelsen tar över viteslagens bestämmelse. Regeringen anseratt beredningens förslag, som har godtagits av remissinstanserna, börgenomföras.6 Personutredningar6.1 Nuvarande ordningDomstolen har en skyldighet att se till att det finns utredning om dentilltalades levnadsomständigheter och om de personliga förhållanden som kan vara av betydelse för bedömningen av påföljdsfrågan, om det är fråga om att dömatill annan påföljd än böter eller det annars finns särskild anledning (jfr 35kap. 6 §, 45 kap. 12 § och 46 kap. 9 § RB). De former av personutredning som ärvanligast förekommande är yttrande från frivården, läkarintyg, upplysningar från socialnämnden och rättspsykiatrisk undersökning.Viss utredning om den tilltalades person skall ingå iförundersökningsprotokollet och således infordras redan under förundersökningen(4, 21 och 21 a §§ förundersökningskungörelsen, 1947:948). Det gäller t.ex.uppgift om den misstänktes inkomst- och förmögenhetsförhållanden, yrke elleranställning samt bostadsort.Yttrande från frivården, upplysningar från socialnämnd samt läkarintyg reglerasi lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m.I lagens 1 § föreskrivs att när det i ett brottmål för att avgöra påföljdsfrågan eller annars behövs en särskild utredning om en misstänkts personligaförhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att han eller honavhåller sig från fortsatt brottslighet, skall rätten inhämta yttrande frånfrivårdsmyndigheten. Ett sådant yttrande behöver dock inte inhämtas, om denutredning som behövs ändå finns tillgänglig för rätten eller rätten inhämtarutredningen på annat sätt.Av 2 § i lagen framgår att ett beslut att inhämta yttrande frånfrivårdsmyndigheten skall meddelas så snart det lämpligen kan ske. Om allmäntåtal inte har väckts, får beslut meddelas endast under förutsättning att denmisstänkte har erkänt gärningen eller det annars finns sannolika skäl förmisstanken att han eller hon har begått brottet.I 6 § finns bestämmelser om upplysningar från socialnämnd. Enligt paragrafenskall socialnämnden på begäran lämna upplysningar om den misstänkte och föreslåde åtgärder som nämnden anser behövs för att främja hans eller hennes anpassning i samhället. Behörig att begära upplysningar är rätten, åklagare ochfrivårdsmyndighet.När det gäller ungdomsmålen finns en särskild bestämmelse såvitt avser yttrandefrån frivården i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om ungalagöverträdare (LUL). I fråga om den som inte fyllt får åklagaren enligt10 § LUL, innan talan har väckts vid domstol, inhämta yttrande enligt 1 § lagenom särskild personutredning i brottmål, m.m. Syftet med bestämmelsen, sominfördes i och med ungdomsmålsreform, var att få till stånd en snabbare handläggning genom att förundersökning och personutredning kan bedrivasparallellt (prop. 1994/95:12 s. 70 ff.).Genom en omorganisation 1998 ersattesfrivårdsmyndigheterna med lokala kriminalvårdsmyndigheter. Frivårdens verksamhet bedrivs numera av de lokala kriminalvårdsmyndigheterna.6.2 ÖvervägandenRegeringens förslag: Åklagare skall under förundersökningen få inhämta sådantyttrande från den lokala som avses i 1 § lagen(1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m.Beredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förutom att beredningensförslag inte innefattar någon begränsning för åklagare att inhämta yttrande från frivården efter det att åtal väckts.Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrkerberedningsförslaget eller lämnar detta utan erinran. Förslaget avstyrks av Moratingsrätt och . (majoriteten),och är tveksamma till om förslaget leder till några effektivitetsvinster.Skälen för regeringens förslagBehörighet för åklagaren att inhämta personutredningBeredningen föreslår att åklagare skall få behörighet att fatta beslut om attinhämta yttrande från frivården. Som skäl anges bl.a. att det från flera hållframförts att inhämtande av personutredningar utgör en flaskhals när det gällertingsrätternas genomströmningstider och att det i försöksprojektet som bedrivits i Handen (jfr avsnitt 4.1) visat sig att ett tidigt beslut om personutredningleder till en snabbare genomströmning. Beredningen anser därför att bestämmelsen som gör det möjligt att inhämta personutredning redan under förundersökningenbör komma till användning i långt större omfattning än vad som är fallet. Det bästa sättet att åstadkomma detta är enligt beredningen att geåklagaren behörighet att fatta beslut om att inhämta yttrande från frivården. Iprojektet i Handen var det regelmässigt åklagaren som beslutade om attpersonutredning skulle inhämtas.Regeringen konstaterar att nästan alla remissinstanser har godtagitberedningsförslaget.Utan tvivel är det så att ett tidigt beslut om personutredning har en positiveffekt när det gäller genomströmningstiden. har i sittremissyttrande även påpekat att ett tidigt beslut om personutredning innebär att klienten oftast är mer motiverad för att diskutera sin situation samt att deåtgärder som kan bli aktuella blir mer adekvata om de vidtas i anslutning tillbrottet. Även i är erfarenheten från frivårdens sida att manupplever det lättare att få de misstänkta att medverka till personutredningen,om den kan genomföras nära den händelse som är föremål för en brottsutredning.Det gäller oavsett om brottet är erkänt eller förnekat. Enligt uppgift är detsnarare så att de misstänkta upplever det som positivt att personutredning ochbrottsutredning bedrivs parallellt.Om man bortser från erkända fall är sannolika skäl den misstankegrad som fordras för att yttrande skall få inhämtas från den lokala kriminalvårdsmyndighetenunder förundersökningen.