prop · GP03132 · 2002-02-27 00:00:00 — Det normala tillvägagångssättet för en borgenär som har en förfallen obestridd fordran i är att använda sig av den summariska proces- sen vid kronofogdemyndigheten. Förfarandet regleras i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Om det inte finns anled- ning för myndigheten att invända mot borgenärens ansökan, skall gälde- nären föreläggas att yttra sig över den från det att han del- gavs ansökningen. Tiden får inte utan särskilda skäl bestämmas (25 §). Om gäldenären inte bestrider ansökningen inom den angivna tiden, skall myndigheten utfärda ett utslag (42 §). Enligt statistik från för är den andelen av må- len som avslutas (Årsredovisning för skat- teförvaltningen och exekutionsväsendet, , Riksskattever- ket, s. 3). Då ingår i tiden för eventuella komplette- ringar och delgivning av handlingarna. Om ett ärende inte har avslutats , beror det regelmässigt på att handlingarna inte har kunnat delges. Den summariska processen vid kronofogdemyndigheten får alltså sä- gas uppfylla direktivets krav på snabbhet. Eftersom samma villkor gäller för alla borgenärer, är också kravet att samma villkor skall gälla för alla borgenärer som är etablerade i EG tillgodosett. Regeringens förslag: Lagändringarna skall träda i kraft . Har krav på betalning i fordringsförhållanden mellan näringsid- kare framställts före ikraftträdandet, gäller för rätt till ränta äldre be- stämmelser beträffande utformningen av kravet. Detsamma gäller för fordringar mot en myndighet eller ett annat offentligt organ som avser betalning för varor eller tjänster. För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. Regeringens bedömning: Ändringarna i lagen om avtalsvillkor mel- lan näringsidkare föranleder inga övergångsbestämmelser. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med rege- ringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget och delar bedömningen eller lämnar dem utan någon invändning. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Medlemsstaterna Prop. 2001/02:132 skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet (artikel 6.1). Förslagen med- för inga omfattande omställningsåtgärder. Det är lämpligt att de före- slagna lagändringarna träder i kraft . Artikel 6.3 ger medlemsstaterna möjlighet att utesluta skulder som är föremål för ett insolvensförfarande mot gäldenären, avtal som har ingåtts före och räntefordringar som understiger . Någon anledning att göra sådana generella undantag finns inte. Där- emot behövs vissa övergångsbestämmelser. Det är inte givet att den nya trettiodagarsfristen för betalning efter det att borgenären avsänt eller på annat sätt framställt ett krav på betalning bör gälla när en betalningsanmodan har framställts före ikraftträdandet. Med hänsyn till att skillnaden mellan gällande rätt (en månad) och 30- dagarsfristen är så liten kan det dock inte anses nödvändigt att låta den gamla regeln bestå för dessa situationer efter ikraftträdandet. Bestämmelsen om att näringsidkare i vissa fall inte behöver ange i en betalningsanmodan att ränta kommer att utgå vid dröjsmål bör däremot inte gälla för tiden före ikraftträdandet. Har borgenären i en betalnings- anmodan inte angivit att ränta utgår vid dröjsmål, bör någon dröjsmåls- ränta alltså inte utgå om anmodan har sänts före ikraftträdandet. Ränta som avser tid före ikraftträdandet bör beräknas enligt de gamla bestämmelserna, dvs. på basis av diskontot. Detta gäller såväl vid beräk- ning av dröjsmålsränta enligt räntelagen som vid beräkning av andra lag- enliga räntor där byte av referensränta sker enligt förslagen i denna pro- memoria. Vidgningen av tillämpningsområdet för avtalsvillkorslagen föranleder ingen övergångsbestämmelse. Det innebär att ett förbud kan avse ett vill- kor som ett offentligt organ har uppställt i ett avtal före ikraftträdandet. Men förbudet kan inte direkt påverka det bestående avtalsförhållandet mellan parterna, och det behövs således inga övergångsbestämmelser för att förhindra en sådan effekt. Vidare kan det antas att en talan om ett för- bud mot ett sådant villkor förs endast om det förmodas att villkoret kommer att tillämpas även . Förslagen torde inte föranleda några ökade kostnader för staten. Över- gången till den s.k. reporäntan som referensränta för författningsenliga räntor gör att kan befrias från uppgiften att räkna fram diskontot. Till viss del överförs dessa kostnader till , som enligt förslaget skall fastställa och offentliggöra den nya referensräntan. Eftersom denna ränta redan finns tillgänglig, uppkommer endast kostna- der för själva fastställandebeslutet och offentliggörandet. Totalt sett bör kostnaderna för staten minska marginellt. Att företagen skall få snabbare betalt är själva syftet med direktivets bestämmelser. Härvid bör vissa positiva ekonomiska effekter uppkomma, även om förändringarna jämfört med gällande svensk rätt är små. miharmoniseringen bör också leda till en något enklare situation för före- Prop. 2001/02:132 tag i borgenärsrollen, framför allt genom att de inte behöver informera andra näringsidkare eller det allmänna om att utebliven eller försenad betalning medför skyldighet att betala dröjsmålsränta. 13.1Förslaget till lag om ändring i räntelagen (1975:635) 4 § I annat fall än som avses i 3 § skall ränta betalas på förfallen ford- ran, för vilken betalningstiden försittes, från den dag som infaller efter det att borgenären har avsänt en räkning eller på annat sätt framställt krav på betalning av ett bestämt belopp med angivande att un- derlåtenhet att betala medför skyldighet att utge ränta. Gäldenären är dock inte skyldig att betala ränta för tiden innan räkningen eller kravet har kommit honom till handa. I fordringsförhållanden mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet skall ränta betalas enligt första stycket utan att det när kra- vet framställs behöver anges att underlåtenhet att betala medför skyldig- het att utge ränta. Detsamma gäller när en näringsidkare i sin yrkesmäs- siga verksamhet har en fordran på en myndighet eller ett annat offentligt organ på betalning för varor eller tjänster. Avser fordringen skadestånd eller annan liknande ersättning som inte kan fastställas utan särskild utredning, skall ränta betalas på förfallet belopp från den dag som infaller efter det att borgenären har framställt krav på ersättning och lagt fram utredning som med hänsyn till omständigheterna skäligen kan begäras av honom. Gäldenären är dock inte skyldig att betala ränta för tiden innan kravet och utredningen har kommit honom till handa. Oavsett vad som föreskrivs i första, andra och tredje styckena skall ränta betalas på förfallen fordran senast för delgivning av ansökan om betalningsföreläggande eller av stämning i mål om utgivan- de av betalning. Trots bestämmelserna i tredje och fjärde styckena skall ränta betalas på en fordran, som avser skadestånd med anledning av ett uppsåtligt brott och inte skall utges som livränta, från den dag då skadan uppkom. Paragrafen behandlar utgångspunkten för beräkning av dröjsmålsränta när förfallodagen inte är bestämd i förväg. Ändringarna har behandlats i avsnitt 6.2.3. I första stycket har tidpunkten för när ränta skall börja löpa ändrats från en månad . Detta är en anpassning till direktivets krav (se artikel 3.1 b). Andra stycket är nytt. Det innehåller ett undantag från skyldigheten att meddela gäldenären att underlåtenhet att betala medför skyldighet att betala ränta. Bestämmelsen i första meningen innebär att en närings- idkare som i sin yrkesmässiga verksamhet framställer krav på betalning inte behöver ange att ränta utgår vid underlåtenhet att betala under förut- sättning att gäldenären också är näringsidkare och skulden uppstått i de- ras affärsförhållande. Begreppet näringsidkare avser här, liksom i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare, en fysisk eller juridisk person som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk natur. Det krävs inte att verksamheten drivs i privaträttslig form eller i vinstsyfte. Detta innebär att även offentliga organ kan agera som näringsidkare. Genom bestämmelsen i andra meningen utsträcks undantaget till att omfatta även andra fordringar mot offentliga organ, dvs. fordringar mot offentliga organ som inte kan betraktas som näringsidkare, t.ex. en ford- ran på en kommun som gjort inköp för skolverksamhet eller sjukvård. Fordringarna skall avse betalning för varor eller tjänster. Fast egendom, immaterialrätter m.m. omfattas således inte. Det spelar ingen roll om fordringen grundar sig på ett avtal om köp, leasing eller hyra. Även i det- ta fall krävs att borgenären är näringsidkare. Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter. Även i tredje stycket, som reglerar utgångspunkten för beräkning av dröjsmålsränta på fordringar på skadestånd, har tidpunkten för när ränta skall börja löpa ändrats från en månad . Detta är en följd av ändringen i första stycket och beror på att det inte är lämpligt att ha två snarlika frister för liknande situationer. I fjärde och femte styckena har endast redaktionella ändringar gjorts. 5 § I fall som avses i 2 § andra stycket beräknas ränta för år enligt en räntefot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § med ett tillägg av . I paragrafen bestäms den s.k. avkastningsräntan. Ändringen är en följd av bytet av referensränta, se kommentaren till 9 §. 6 § I fall som avses i 3 eller 4 § beräknas ränta för år enligt en räntefot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § med ett tillägg av . Om det vid bestämmande av skadestånd med anledning av personskada skall avräknas förmåner som en skadeli- dande har rätt till enligt 5 kap. 3 § 1 skadeståndslagen (1972:207), utgör dock tillägget till referensräntan för tiden till dess förmånerna har slutligt fastställts. I paragrafen bestäms nivån på dröjsmålsräntan. Frågan om nivån på dröjsmålsräntan har diskuterats i avsnitt 6.2.5. Ändringarna i paragrafen är föranledda av bytet av referensränta, se kommentaren till 9 §. 9 § Referensränta enligt denna lag fastställs för varje kalenderhalvår genom särskilt beslut av . Referensräntan skall motsvara den ränta som tillämpade vid den huvudsakliga refinansierings- transaktion som genomfördes närmast före det kalenderhalvår under vilket räntan skall gälla, avrundad till närmast högre halva procenten- het. Paragrafen är ny. Enligt första meningen skall fastställa refe- rensräntan genom särskilt beslut. Referensräntan skall fastställas att gälla för det kommande halvåret. Eftersom räntenivån är känd (se andra meningen), ligger det inga överväganden bakom beslutet att fastställa räntan. Bestämmelsens syfte är bara att det skall bli tydligt utsagt vilken räntenivån är. Därmed kommer ingen tveksamhet att kunna råda. Frågan om fastställande och offentliggörande har behandlats i av- snitt 6.1.4. Andra meningen innehåller en definition av referensräntan. Referensräntan är en s.k. reporänta som fastställs av och används vid refinansieringstransaktioner (återköpstransaktioner) i syfte att styra den allmänna räntenivån (se avsnitt 6.1). Definitionen är hämtad från direktivets motsvarande bestämmelser (se artiklarna 3.1 d och 2.4). Med kalenderhalvår avses perioderna januari till och med juni samt juli till och med december. Den ränta som skall gälla som referensränta under ett kommande kalenderhalvår skall alltså baseras på den reporänta som gäller vid ingången av det nya halvåret. En avrundning skall ske uppåt till närmaste halva procentenhet så att referensräntan alltid uppgår halva procentenhet så att referensräntan alltid uppgår till jämn hel eller Prop. 2001/02:132 halv procentenhet. Avrundningen är avsedd att förenkla beräkningen av Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Bestämmelsen i 4 § andra stycket gäller inte för krav som framställts före ikraftträdandet. 3.För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. Övergångsbestämmelserna har behandlats i avsnitt 11. Bestämmelsen i andra punkten innebär att en näringsidkare i den situation som avses i 4 § andra stycket inte har rätt till ränta om han i en betalningsanmodan som har avsänts före ikraftträdandet inte har angett att dröjsmål med betal- ningen leder till att dröjsmålsränta börjar löpa. Det gäller även om ford- ringen förfaller efter ikraftträdandet. Frågan har behandlats i avsnitt 6.2.4. Enligt tredje punkten skall ränta beräknas med diskontot som referens- ränta för tid före ikraftträdandet. Det innebär att för beräkning av ränta på fordringar som förfallit till betalning före ikraftträdandet gäller diskontot som referensränta för tiden fram till ikraftträdandet. Övergångsbestämmelserna reglerar inte vad som skall gälla för ränta på fordringar som enligt avtal eller beslut skall beräknas på basis av dis- kontot, se avsnitt 6.1.3. 13.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare 1 § Om ett villkor, som en näringsidkare ställer upp när han ingår eller avser att ingå avtal med en annan näringsidkare, är att anse som oskäligt mot denne, kan förbjuda näringsidkaren att i fort- sättningen ställa upp samma eller väsentligen samma villkor i liknande fall. Ett sådant förbud kan också riktas mot någon som är anställd hos näringsidkaren eller mot någon annan som handlar på dennes vägnar. Första stycket gäller även villkor som en myndighet eller ett annat of- fentligt organ ställer upp för ett avtal med en näringsidkare enligt vilket denne skall tillhandahålla varor eller tjänster mot betalning. I paragrafen har införts ett nytt andra stycke. Ändringen har behandlats i Tillämpningsområdet av lagen har vidgats till att omfatta även avtalsvillkor som ställs upp i fall där offentliga organ skaffar varor I vissa fall är ett offenligt organ att jämställa med närings- idkare (se prop. 1983/84:92 s. 11, 26 och 28 samt kommentaren ovan till 4 § räntelagen). Villkor som ställs upp i avtal med sådana offenliga organ omfattas redan av första stycket. Ändringen innebär alltså att även sådana villkor som ställs upp när ett offentligt organ inte agerar som närings- idkare omfattas av lagen i vissa fall, t.ex. villkor i ett avtal om köp av sjukvårdutrustning till ett sjukhus i offentlig regi. Endast villkor i avtal som innebär att det allmänna skaffar varor eller tjänster, dvs. som betalande, omfattas. Villkor i avtal där det allmänna säljer varor el- ler tjänster omfattas således inte (se vidare avsnitt 8.2). har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 3 § Frågor om förbud tas upp efter ansökan. En sådan ansökan får göras endast av en sammanslutning av näringsidkare, av en annan samman- slutning som har ett befogat intresse av att företräda näringsidkare eller av en enskild näringsidkare mot vilken det aktuella avtalsvillkoret har ställts upp. I paragrafen bestäms vem som har talerätt vid enligt förevarande lag. Ändringen innebär att paragrafen anpassas till direk- tivets krav och att kretsen taleberättigade vidgas. I och med ändringen gäller att också andra sammanslutningar kan ha talerätt under förut- sättning att de har ett befogat intresse att företräda näringsidkare. Be- greppet befogat intresse är avsett att motsvara direktivets krav. I direkti- vet talas om legitimt intresse (eng. legitimate interest). Frågan om det finns ett befogat intresse för att företräda näringsidkare får avgöras utifrån en objektiv bedömning där sammanslutningens ändamål torde ha avgörande betydelse. 13.3Övriga förslag till lagändringar Ändringarna i de övriga lagar som omfattas av förslaget är föranledda av att dessa lagar har bestämmelser som hänvisar till räntelagen och att rän- telagens bestämmelser om referensränta har ändrats. Vid utformningen av övergångsbestämmelserna har Lagrådets förslag följts. och rådets direktiv /35/EG av om bekämpande av sena betal- ningar vid handelstransaktioner OCH RÅDETS DIREKTIV 2000/35/EG av om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenska- pen, särskilt artikel 95 i detta, med beaktande av kommissionens förslag1, med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande2, enligt förfarandet i artikel 251 i fördraget3, mot bakgrund av det gemen- samma utkast som godkändes av förlikningskommittén , och av följande skäl: (1)uppmanade i sin resolution om det integrerade programmet för små och medelstora företag och hantverksföretag4 kommissionen att lägga fram förslag för att lösa problemen med sena betalningar. (2)antog kommissionen en rekommendation om be- talningsfrister vid handelstransaktioner5. (3)I sin resolution om kommissionens rekommendation om betal- ningsfrister vid handelstransaktioner6 uppmanade Europaparla- mentet kommissionen att omarbeta sin rekommendation till ett för- slag till ett rådsdirektiv och att lägga fram det . 1EGT C 168, , s. 13 och EGT C 374, 3.12.1998, s. 4. 2EGT C 407, 28.12.1998, s. 50. 3Europaparlamentets yttrande av (EGT C 313, 12.10.1998, s. 142), rådets gemensamma ståndpunkt av (EGT C 284, 6.10.1999, s. 1) och Eu- ropaparlamentets beslut av (ännu ej offentliggjort i EGT). Europa- parlamentets beslut av och rådets beslut av . 4EGT C 323, 21.11.1994, s. 19. 5EGT L 127, 10.6.1995, s. 19. 6 EGT C 211, 22.7.1996, s. 43. (4) antog Ekonomiska och sociala kommittén ett ytt- rande om kommissionens grönbok om offentlig upphandling inom Europeiska unionen: Överväganden inför framtiden7. (5)offentliggjorde kommissionen en handlingsplan för den inre marknaden, i vilken det underströks att sena betalningar är på väg att bli ett allt allvarligare hinder för att den inre marknaden skall bli en framgång. (6)offentliggjorde kommissionen en rapport om be- talningsförseningar vid handelstransaktioner8 i vilken en samman- fattande utvärdering gjordes av vad kommissionens rekommenda- tion av hade givit för resultat. (7)Alltför långa betalningsperioder och sena betalningar medför att företag, särskilt små och medelstora, utsätts för betungande admi- nistrativa och ekonomiska bördor. Dessa problem utgör dessutom en huvudorsak till att företag kommer på obestånd som hotar deras fortsatta existens och leder till att många arbetstillfällen går förlora- de. (8)I vissa medlemsstater avviker de avtalsenliga betalningsfristerna betydligt från genomsnittet i gemenskapen. (9)Skillnaderna mellan medlemsstaterna i fråga om regler och praxis när det gäller betalningar utgör ett hinder för en väl fungerande inre marknad. (10)Detta får till följd att handelstransaktioner mellan medlemsstaterna begränsas avsevärt. Detta strider mot artikel 14 i fördraget eftersom företagare skall kunna bedriva handel på hela den inre marknaden på sådana villkor som säkerställer att gränsöverskridande transak- tioner inte medför större risker än inrikes försäljning. Det skulle leda till en snedvridning av konkurrensen om väsentligt olika regler tillämpades på inrikes och gränsöverskridande transaktioner. (11)Av den senaste statistiken framgår det att situationen med sena be- talningar, milt uttryckt, inte har förbättrats i många medlemsstater sedan rekommendationen av antogs. (12)Målet att bekämpa sena betalningar på den inre marknaden kan inte i tillräcklig utsträckning uppnås av medlemsstaterna var för sig och kan därför bättre uppnås på gemenskapsnivå. Detta direktiv går inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål. Direktivet överensstämmer därför helt och hållet med subsidiaritetsprincipens och proportionalitetsprincipens krav i enlighet med artikel 5 i för- draget. EGT C 287, 22.9.1997, s. 92. EGT C 216, , s. 10. (13) Detta direktiv bör begränsas till betalningar som görs som ersätt- ning vid handelstransaktioner och reglerar inte transaktioner med konsumenter, räntor i samband med andra betalningar, t.ex. betal- ningar enligt lagstiftningen om checkar och växlar eller betalningar av skadestånd, inbegripet betalningar från försäkringsbolag. (14)Det faktum att fria yrkesutövare omfattas av det här direktivet bety- der inte att medlemsstaterna måste behandla dem som företag eller näringsidkare för syften som inte omfattas av detta direktiv. (15)I detta direktiv ges enbart en definition av uttrycket exeku- tionstitel, men de olika förfarandena för verkställighet av en sådan titel och villkoren för att inställa eller förordna om uppskov med verkställigheten av en sådan titel regleras inte. (16)Sen betalning är ett avtalsbrott som har blivit ekonomiskt intressant för gäldenärer i de flesta medlemsstater genom att dröjsmålsräntan är låg och/eller indrivningsförfarandena långsamma. Det krävs en avgörande förändring som inbegriper ersättning till borgenärerna för de kostnader som uppstått, för att vända denna utveckling och för att säkerställa att konsekvenserna av sena betalningar avhåller från sådana betalningar. (17)Skälig ersättning för indrivningskostnader skall inte påverka till- lämpningen av nationella bestämmelser enligt vilka en nationell domstol kan bevilja borgenären skadestånd för annan skada som or- sakats av gäldenärens betalningsförsening, men det bör även beak- tas att sådana kostnader eventuellt redan ersätts genom dröjsmåls- räntan för betalningsförseningen. (18)I detta direktiv beaktas frågan om långa avtalsenliga betalnings- frister och särskilt att det finns vissa kategorier av avtal där en läng- re betalningsperiod tillsammans med en inskränkning i avtalsfrihe- ten eller en högre ränta kan vara motiverad. (19)Detta direktiv bör förbjuda missbruk av avtalsfriheten till borge- närens nackdel. I de fall syftet med ett avtal i huvudsak är att förse gäldenären med ytterligare likviditet på bekostnad av borgenären el- ler då huvudentreprenören ålägger sina leverantörer eller underleve- rantörer betalningsvillkor som inte kan motiveras på grundval av de villkor som huvudentreprenören själv beviljats, kan detta anses ut- göra sådant missbruk. Direktivet påverkar inte nationella bestäm- melser med avseende på det sätt på vilket avtal ingås eller som re- glerar giltighet av avtalsvillkor som är oskäliga för gäldenären. (20)Konsekvenserna av sena betalningar kan endast verka avskräckande om de är förenade med indrivningsförfaranden som är snabba och effektiva för borgenären. I enlighet med icke-diskriminerings- principen i artikel 12 i fördraget bör dessa förfaranden vara tillgäng- liga för alla borgenärer som är etablerade i gemenskapen. (21) Det är önskvärt att se till att borgenärerna kan göra gällande ett åter- tagandeförbehåll på ett icke-diskriminerande sätt över hela gemen- skapen om återtagandeförbehållet är giltigt enligt de tillämpliga na- bestämmelser som skall tillämpas på grundval av interna- (22)Detta direktiv bör reglera samtliga handelstransaktioner oberoende av om de ingås mellan privata eller offentliga företag eller mellan företag och offentliga myndigheter, med beaktande av att de sist- nämnda verkställer ett stort antal betalningar till företag. Direktivet bör följaktligen också reglera alla handelstransaktioner mellan hu- vudentreprenörer och deras leverantörer eller underleverantörer. (23)I artikel 5 i detta direktiv krävs att indrivningsförfarandet avseende obestridda fordringar slutförs inom i enlighet med nationell lagstiftning, men den artikeln ålägger inte medlems- staterna att anta ett särskilt förfarande eller ändra sina nuvarande rättsliga förfaranden på ett speciellt sätt. HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. Bestämmelserna i detta direktiv skall gälla alla betalningar som görs som ersättning vid handelstransaktioner. I detta direktiv avses med 1.handelstransaktioner: transaktioner mellan företag eller mellan fö- retag och offentliga myndigheter som leder till leverans av varor el- ler tillhandahållande av tjänster mot ersättning, offentlig myndighet: varje upphandlande myndighet eller enhet en-