prop · GP03146 · 2002-03-19 00:00:00 — 5.3Erkännande och verkställighet av domar Kapitel III i I-förordningen innehåller bestämmelser om erkännande och verkställighet av domar som har meddelats i en medlemsstat. I artiklarna 32 och 5356 finns gemensamma bestäm- melser, i artiklarna 3337 bestämmelser om erkännande och i artiklarna 3852 bestämmelser om verkställighet. Med domar förstås varje avgörande som har meddelats av domstol, oavsett avgörandets rubricering (artikel 32). Regleringen om erkännande och verkställighet bygger, liksom i andra dubbla instrument, på grund- tanken att domstolens behörighet endast i undantagsfall får prövas i verkställighetsstaten. Någon omprövning i sak får inte heller göras. Kapitel III innehåller vissa nyheter som skall påskynda och förenkla förfarandet när en utländsk dom skall verkställas. Ett standardiserat förfarande för utfärdande i ursprungsstaten av intyg om domen, bl.a. att den är verkställbar, har införts. I verkställighetsstaten skall domstolen i det första skedet inte pröva vägransgrunderna utan enbart göra en formell prövning. Motparten skall inte ges tillfälle att yttra sig i detta skede. Förordningen innehåller även förenklingar av reglerna om överklagande. Bestämmelserna om erkännande överensstämmer väsentligen med mot- svarande regler i konventionerna. Enligt huvudregeln skall domar erkännas utan att något särskilt förfarande behöver anlitas (artikel 33). Att en utländsk dom erkänns innebär att den tilläggs positiv och negativ rättskraft i den stat där den görs gällande och medför bl.a. res judicataverkan, dvs. utgör hinder mot en ny rättegång om samma sak. Den kan åberopas direkt vid svenska domstolar och myndigheter på samma sätt som en dom meddelad av en svensk domstol. Om det råder osäkerhet eller tvist om en dom skall erkännas eller inte, kan den part som gör gällande att domen skall erkännas använda sig av exekvaturförfarandet. Om domen inte har vunnit laga kraft kan domstolen låta handläggningen av målet vila i avvaktan på att domen vinner laga kraft (artikel 37). På samma sätt som i konventionerna finns en uttömmande beskrivning av när erkännande skall vägras (artiklarna 34 och 35). är obligatoriska, vilket innebär att erkännande skall vägras om någon av Enligt artikel 34 skall erkännande vägras Prop. 2001/02:146 om ett erkännande strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i den medlemsstat där domen görs gällande (punkten 1), om domen har meddelats som tredsko- eller utevarodom och svaranden inte har delgivits stämningsansökan eller motsvarande handling i tillräcklig tid och på ett lämpligt sätt, såvida inte svaranden haft möjlighet att överklaga domen men underlåtit detta (punkten 2), och i vissa fall av domskonflikter (punkterna 3 och 4). Den viktigaste förändringen i förhållande till konventionerna är att vägransgrunden rörande tredsko- och utevarodomar har begränsats. Omprövning av domstolens behörighet får endast ske i de fall som anges i artikel 35. Bristande behörighet för domstolen i ursprungsstaten utgör i dessa fall en vägransgrund. Verkställighet skall vägras om domen har meddelats i strid med de särskilda behörighetsreglerna rörande försäkrings- och konsumenttvister eller i fall av exklusiv behörighet. Att en dom har meddelats i strid med de särskilda tvingande behörighets- reglerna om tvister om anställningsavtal utgör dock inte någon grund för att vägra verkställighet. Vidare skall domen inte erkännas om den strider mot bilaterala konventioner som är tillåtna enligt artikel 72. Den särskilda vägrans- grunden som handlar om domar rörande civilrättsliga anspråk som har prövats inom ramen för en brottmålsprocess har införts i förordningen (artikel 61). Av artikel 38 framgår att en dom som har meddelats i en medlemsstat skall verkställas i andra medlemsstater efter ett särskilt förfarande, exekvaturförfarande, i verkställighetsstaten. För att verkställighet skall kunna medges i andra medlemsstater krävs att domen är verkställbar i ursprungsstaten. Huvuddragen i exekvaturförfarandet regleras i förordningen. Det närmare förfarandet vid handläggningen regleras dock av lagen i den medlemsstat där verkställighet begärs. I bilaga II och III till förordningen pekas de domstolar ut som är behöriga exekvaturdomstolar. Medlems- staterna kan ensidigt besluta om ändring av dessa (artikel 74.1). Exekvaturförfarandet inleds med att en part ger in en ansökan till en för varje medlemsstat särskild utpekad domstol eller myndighet (artikel 39). är enda behöriga svenska domstol i det första skedet. Förfarandet vid ansökan om verkställighet regleras av lagen i den medlemsstat där verkställighet begärs (artikel 40). Bestämmelserna om vilka handlingar som skall bifogas ansökan finns i artiklarna 5356. Sökanden skall ge in en kopia av domen och ett intyg utfärdat enligt ett standardformulär (artikel 53 och bilaga V). Intyget skall bl.a. innehålla viss information om domen, såsom uppgifter om parterna och om den domstol som meddelat domen. Är det fråga om en utevarodom skall datum för delgivning av stämningsansökan anges. Domslutet3 skall bifogas intyget. Uppgift skall vidare lämnas om att domen är verkställbar i ursprungsstaten. Domstolen eller den behöriga myndigheten i den medlemsstat där en dom har meddelats är skyldig att utfärda intyget om förutsättningarna är uppfyllda (artikel 54). ersätter de handlingar som sökanden enligt konventionerna är skyldig att ge in till domstolen och är avsett att förenkla och påskynda exekvatur- Om intyg av någon anledning inte ges in, kan domstolen godta andra handlingar eller medge undantag från skyldigheten att ge in intyg (artikel 55). Det kan noteras att vid införlivandet av gjordes den bedömningen att en svensk dom inte kan anses verkställbar enligt konventionens mening om den inte har vunnit laga kraft (prop. 1991/92:128 s. Detta gäller dock inte om domstolen i domen förordnar att domen får verkställas innan den har vunnit laga kraft. I det första skedet av exekvaturförfarandet skall domstolen enbart göra en formell prövning och motparten skall inte beredas tillfälle att yttra sig över ansökan (artikel 41). Domstolen skall pröva verkställighetsfrågan på grundval av de handlingar som sökanden åberopar. förutsättningarna är uppfyllda skall domstolen förklara domen vara Någon prövning av vägransgrunderna i artiklarna 34 och 35 skall inte göras i det första skedet. Detta skiljer sig åt från regleringen i konventionerna, liksom från den i II-förordningen, enligt vilka vägransgrunderna prövas även i det första skedet. Sökanden skall underrättas om beslutet på det sätt som föreskrivs i verkställighetsstaten, medan det för motpartens del krävs att denne delges beslutet (artikel 42). Som tidigare nämnts har vissa förenklingar skett av reglerna om överklagande till andra och tredje instans. Enhetliga regler har införts om överklagande av beslut i anledning av ansökan om verkställighetsför- och därefter det beslut som det första överklagandet resulterar i (artiklarna 43 och 44). Överklagandet prövas även i det andra skedet av , medan prövningen i det tredje skedet görs av Högsta I båda skedena skall prövningen ske enligt ett kontra- Ansökan får, enligt artikel 45, avslås eller upphävas i det andra och tredje skedet endast på någon av de vägrans- grunder som anges i artiklarna 34 och 35. I båda skedena får domstolen, om det utländska avgörandet inte har vunnit laga kraft, vilandeförklara målet eller göra verkställigheten beroende av att säkerhet ställs (artikel Möjligheten att utnyttja dessa spärrar mot verkställighet är inte kopplad till en prövning av vägransgrunderna. Bestämmelserna skiljer sig lagtekniskt från konventionerna, där det finns olika bestämmelser beroende på vilken part som har ansökt om ändring av hovrättens beslut. Övriga bestämmelser rörande verkställighet överensstämmer väsent- ligen med vad som gäller enligt konventionerna. Detta gäller bl.a. partiell verkställighet (artikel 48), verkställighet av förpliktelse att betala vite (artikel 49) och rättshjälp (artikel 50). 3 I bilaga V talas om domens lydelse (på engelska text of the judgment, på franska texte de la décision, på tyska Wortlaut des Urteilsspruchs och på danska I-förordningen reglerar inte den egentliga verkställigheten av en dom. Bestämmelser om hur en utländsk dom skall verkställas, sedan den förklarats vara verkställbar med hjälp av exekvaturförfarandet, finns i stället i nationell lagstiftning. Inte heller konventionerna innehåller några regler i dessa avseenden. Vissa förutsättningar för verkställighet följer dock av konventionerna och av förordningen. Som redovisats ovan kan en domstol ha behörighet att meddela säker- hetsåtgärder och andra interimistiska åtgärder även om domstolen inte kan pröva själva målet (se avsnitt 5.1). I-förordningen anger uttryckligen, till skillnad från konven- tionerna, att interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, kan beviljas för en utländsk dom som skall erkännas innan exekvatur- förfarandet har lett fram till beslut (artikel 47.1). Sådana åtgärder beviljas enligt lagstiftningen i den medlemsstat där domen görs gällande. Det finns begränsningar i rätten till verkställighet enligt förordningen som överensstämmer med vad som gäller enligt konventionerna. Ett verkställighetsbeslut från den inledande prövningen innebär att enbart säkerhetsåtgärder får vidtas mot motpartens egendom (artikel 47.2). För full verkställighet krävs dessutom att klagofristen har löpt ut utan att motparten har klagat eller att verkställighet har medgetts av hovrätten eller efter det att beslutet från den inledande pröv- ningen har överklagats (artikel 47.3). Ytterligare begränsningar i rätten till verkställighetsåtgärder kan följa av att det utländska avgörandet inte har vunnit laga kraft. Regleringen i förordningen, liksom i konventionerna, bygger på att ett avgörande kan vara verkställbart enligt ursprungsstatens lagstiftning, trots att det ännu inte har vunnit laga kraft. Om verkställighet begärs av ett icke lagakraft- vunnet avgörande, innebär ett bifall till ansökan i det första skedet att sökanden ges rätt till säkerhetsåtgärder i verkställighetsstaten. Om det i det andra eller tredje skedet framkommer att det utländska avgörandet inte har vunnit laga kraft, får domstolarna genom vilandeförklaring eller krav på käranden att ställa säkerhet begränsa möjligheten till ytterligare verkställighetsåtgärder (se även avsnitt 5.3.2). Kapitel V i förordningen innehåller allmänna bestämmelser. I artiklarna 6165 finns vissa bestämmelser som överförts från protokollen till konventionerna. Innehållet i artikel 61 har behandlats i avsnitt 5.3.1. Det kan noteras att, liksom tidigare, omfattas kronofogdemyndighet av ut- trycket domstol vid summarisk process i mål om betalningsföreläggande och handräckning. Detta innebär bl.a. att kronofogdemyndighetens utslag och beslut i mål om betalningsföreläggande och handräckning skall kunna erkännas och verkställas i de övriga medlemsstaterna. Förhållandet till andra rättsakter regleras i artiklarna 6772. Förordningen skall inte påverka tillämpningen av andra gemenskaps- rättsakter som reglerar domstols behörighet eller erkännande eller verk- ställighet av domar, eller nationell lagstiftning som genomför sådana Prop. 2001/02:146 gemenskapsrättsakter (artikel 67). Enligt artikel 68 skall I- förordningen mellan medlemsstaterna ersätta Brysselkonventionen. Konventionen kvarstår dock för de territorier som enligt artikel 299 i EG- fördraget inte omfattas av förordningen, samt för (se avsnitt 4.1.1 och 4.1.2). Vidare ersätter förordningen ett antal bilaterala konven- tioner mellan medlemsstaterna (artikel 69). De bilaterala konventionerna skall dock fortsätta att gälla på områden där förordningen inte är tillämplig (artikel 70). För svensk del ersätts nordiska konven- tion om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område och konventionen mellan och om erkännande av civildomar. Detta överensstämmer med vad som gäller enligt Brysselkonventionen. I artikel 71 anges att förordningen inte inverkar på konventioner som medlemsstaterna har tillträtt och som på särskilda områden reglerar domstolars behörighet eller erkännande eller verkställighet av domar. Till skillnad från i konventionerna nämner denna bestämmelse inte sådana specialkonventioner som medlemsstaterna kommer att tillträda. På mot- svarande sätt har regeln om att förordningen inte skall påverka avtal varigenom en medlemsstat förpliktar sig att i vissa fall inte erkänna domar begränsats till att omfatta avtal som ingåtts före förordningens ikraftträdande (artikel 72). Begränsningarna i tiden har sin grund i att oklarheter har rått rörande kompetensen att ingå framtida avtal på dessa områden. Övergångsbestämmelser finns i artikel 66 och slutbestämmelser i artiklarna 7376. 6En lag med gemensamma bestämmelser om verkställighet m.m. 6.1En lag med gemensamma kompletterande bestämmelser Regeringens förslag: Det införs en särskild lag med kompletterande bestämmelser till gemenskapsrättsakter och internationella instrument som reglerar domstols behörighet samt erkännande och verkställighet av utländska avgöranden på privaträttens område. Lagen (1992:794) om domstols internationella behörighet och om verkställighet av utländska domar enligt och lagen (1998:358) om domstols internationella behörighet och om verkställighet av utländska domar enligt Brysselkonventionen kvarstår i de delar som rör införlivande av konventionerna. Dessa två lagar ges nya rubriker. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås dock inte att gemenskapsrättsakterna och instrumenten skall anges i den särskilda lagen. I stället föreslås att dessa skall tillkännages av regeringen. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker väsentligen för- slaget eller har inga invändningar mot det. De remissinstanser som har yttrat sig i frågan ser positivt på strävan att införa enhetliga och lätt- Prop. 2001/02:146 tillämpliga handläggningsregler. Några remissinstanser anför även att också de ytterligare lagar som finns på området bör arbetas in i den föreslagna lagen, i vart fall . anför dock att fördelarna med att sammanföra de kompletterande bestämmelserna i en gemensam lag kan anses diskutabla. och invänder mot utformningen av bestämmelsen om lagens tillämpningsområde. har, liksom , dessutom synpunkter på den föreslagna nya lagens rubrik. har även synpunkter på rubrikerna till lagarna om Bryssel- och Luganokonventionerna. Skälen för regeringens förslag Behov av en lag med gemensamma bestämmelser Som redovisats i avsnitt 4 finns det ett betydande regelverk som handlar om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av utländska avgöranden. De två europeiska konventionerna på privaträttens område, Bryssel- och Luganokonventionerna, innehåller grundläggande bestämmelser om dessa frågor. För var och en av konventionerna finns det särskilda lagar som innehåller nödvändiga Motsvarande gäller för de familjerättsliga frågor som II-förordningen reglerar. Även I-förordningen kräver vissa kompletterande bestäm- melser i svensk lagstiftning. Om dessa bestämmelser tas in i en särskild lag, skulle det för var och en av I-förordningen, Bryssel- och Luganokonventionerna finnas en särskild lag med kompletterande Tillkommande internationell reglering kan kräva likartade Detta gäller särskilt beträffande de avtal som kan bli aktuella för att göra I-förordningen tillämplig i förhållande till och på vissa utomeuropeiska territorier. samlade bilden av tillämpliga bestämmelser på området riskerar att bli I sammanhanget bör nämnas att det pågår ett arbete inom unionen för att förenkla och avskaffa exekvaturförfarandet på det privat- Det går dock inte nu att uttala sig om behovet av kompletterande bestämmelser till sådana framtida gemenskapsrättsakter. Mot denna bakgrund är det motiverat att nu införa en lag med gemensamma kompletterande bestämmelser till gemenskapsrättsakter och internationella instrument som rör domstols behörighet samt erkännande och verkställighet av domar. anför medför visserligen inte en gemensam lag att antalet författningar på det aktuella rättsområdet kommer att minska. instämmer dock i att enhetliga regler om handläggningen i en gemensam lag ökar överskådligheten och underlättar för tillämparna. Införande av en lag med gemensamma bestämmelser underlättas av att regleringen i de berörda instrumenten och de kompletterande bestämmel- serna i gällande lagar huvudsakligen är likartad. och Luganokonventionerna innehåller i huvudsak identiska komplette- Det finns bl.a. en bestämmelse om domstols behörighet, vilken pekar ut behörig domstol, s.k. reservforum. Därefter följer några bestämmelser med nödvändiga kompletteringar rörande förfarandet för att få fastställt att en utländsk dom får verkställas, exekvaturförfarandet. Avslutningsvis regleras frågan om själva verk- ställigheten av den utländska domen. I-förordningen medför inte något behov av avvikande kompletterande bestämmelser (se närmare avsnitt 6.26.4). För att åstadkomma en enhetlig och överskådlig reglering är det önskvärt att i en lag samla kompletterande bestämmelser vilka kan tillämpas i så stor utsträckning som möjligt. Klart är att lagen skall vara tillämplig i förhållande till I-förordningen och Bryssel- och Lugano- konventionerna. Det är dock viktigt att lagen kan tillämpas även beträffande andra gemenskapsrättsakter och internationella instru- ment. I promemorian föreslogs att lagen skulle tillämpas på existerande och på eventuella framtida instrument och gemenskapsrättsakter som reglerar frågor om domstols behörighet och erkännande och verkställighet av utländska avgöranden på privaträttens område. Lagen skulle alltså vara neutral och inte räkna upp vilka internationella instrument och gemen- skapsrättsakter som den skall tillämpas på. Regeringen skulle tillkännage de internationella instrument och gemenskapsrättsakter som omfattas av den nya lagen. Med en neutral utformning av lagens tillämpningsområde blir det möjligt att låta lagen bli tillämplig på eventuella framtida gemenskaps- rättsakter och internationella instrument. Det kan exempelvis röra sig om nya EG-förordningar på det här området. Som nämnts ovan förekommer dessutom diskussioner om ett avtal mellan gemenskapen och om tillämpning av I-förordningens regler (se avsnitt 4.1.2). Det går inte närmare att bedöma om och hur ett sådant avtal kan ingås. De kompletterande bestämmelserna i en gemensam lag bör kunna vara tillämpliga på ett sådant avtal. De kompletterande bestämmelserna bör även kunna vara tillämpliga i förhållande till den reglering som kan komma att införas beträffande de utomeuropeiska territorier för vilka I-förordningen inte gäller (se avsnitt 4.1.1). Det bör också nämnas att en ny reviderad konvention som ersätter kan komma att ingås inom en inte alltför avlägsen framtid. Avsikten är att den nya konventionen skall innehålla de sakliga och redaktionella ändringar av som översynen av denna och Brysselkonventionen resulterade i. Ändringarna har redan införts i I-förordningen. Därutöver kan det bli aktuellt att låta lagen bli tillämplig på framtida konventioner på speciella sakområden som innehåller bestämmelser om domstols internationella behörighet och om erkännande och verkställig- het av utländska domar. Gemenskapen och EU:s medlemsstater har vid internationella förhandlingar intagit hållningen att medlemsstaterna i sina inbördes förhållanden måste kunna tillämpa de gemenskapsbestämmelser som finns. Kompletterande bestämmelser till dessa specialkonventioner kan, såvitt avser exekvaturförfarandet, därmed behöva utformas i över- ensstämmelse med bestämmelserna i den här föreslagna lagen. Samma förhållande kan bli aktuellt när det gäller den inom diskuterade globala konventionen om domstols behörighet och erkännande och verkställighet av utländska domar. EU:s medlemsstater och gemenskapen har intagit positionen att det i konven- tionen skall finnas en bestämmelse som säkerställer att gemenskaps- bestämmelser skall kunna tillämpas av medlemsstaternas domstolar såvitt avser domar meddelade i en annan medlemsstat. Promemorians förslag om utformningen av bestämmelsen om lagens tillämpningsområde kritiseras av och som alltför oprecist. Båda remissinstanserna avstyrker användningen av tillkännagivandeformen. föreslår att regeringen i en förordning anger vilka internationella instrument och gemenskapsrättsakter som skall omfattas av lagen. Regeringen delar uppfattningen att bestämmelsen bör preciseras för att dess tillämpningsområde skall framgå tydligare. Ett bemyndigande till regeringen att förordningsvägen peka ut vilka inter- nationella instrument och gemenskapsrättsakter som omfattas av lagen är dock en mindre lämplig ordning. Om regeringen utfärdar föreskrifter enligt det föreslagna bemyndigandet, skulle det kunna ses som att regeringen förordnar om i vilka situationer de olika bestämmelserna i lagen om handläggningen i exekvaturförfarandet m.m. skall tillämpas, vilket enbart kan regleras i lagform (se 11 kap. 4 § regeringsformen). föreslår att det uttryckligen i lagen anges vilka gemenskapsrättsakter och instrument som omfattas. Mot det förslaget talar det förhållandet att de gemenskapsrättsakter och internationella instrument som kan komma att omfattas av lagen kan bli relativt många. En sådan ordning gör det dessutom nödvändigt att lägga till tillkommande gemenskapsrättsakter i lagen även om andra lagänd- ringar inte krävs. Den lösning förordar innebär dock fördelar för tillämparna som direkt av lagtexten ser vilka gemen- skapsrättsakter och instrument som omfattas. Övervägande skäl talar därför för den lösningen. Däremot är det inte lämpligt eller ens möjligt att följa förslag om att gemenskapsrättsakter skall återfinnas i en bilaga till lagen, eftersom EG-förordningar inte införlivas i svensk rätt utan gäller direkt som lag här i landet. Det kan tilläggas att det finns vissa internationella instrument som inte bör omfattas av lagen. Det handlar om domskonventionerna på det nordiska området samt med och . Beträffande dessa konventioner finns det särskilda lagar, (lagen [1932:540] om erkännande och verkställighet av dom som meddelats i , , och , lagen [1936:79] om erkännande och verk- ställighet av dom som meddelats i , lagen [1977:595] om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område och lagen [1983:368] om erkännande och verkställighet av österrikiska domar på privaträttens område). Förändringar av regelverket beträffande dessa domskonventioner kräver ytterligare överväganden och kontakter med andra konventionsstater. När det gäller II-förordningen finns det kompletterande bestämmelser till denna i lagen (2001:394) med kompletterande bestäm- melser till II-förordningen. Mot bakgrund av att det Prop. 2001/02:146 råder en osäkerhet beträffande den framtida EG-rättsliga regleringen på familjerättens område är det framtida behovet av kompletterande svenska bestämmelser på detta område oklart. II-förordningen bör därför inte heller omfattas av den föreslagna lagen. Det bör i sammanhanget nämnas att familjerättslig underhållsskyldig- het, som ju omfattas av konventionernas och I-förordningens tillämpningsområden, kommer att omfattas av den här föreslagna lagen. Frågor om underhåll regleras även av författningar som redovisas i avsnitt 4.2.2 och 4.2.3. Som flera remissinstanser har anfört kan det finnas anledning att överväga en än mer samlad reglering av exekvaturförfarandet och tillhörande frågor. Den nya lagens rubrik bör utformas så att det framgår att den enbart innehåller kompletterande bestämmelser. Vidare bör rubriken, som och föreslår, klargöra vad de kom- pletterande bestämmelserna reglerar. Lagens kompletterande bestämmelser bör vara neutrala. Dessa bör alltså utformas så att de kan tillämpas direkt på de aktuella gemen- skapsrättsakterna och internationella instrumenten.