prop · GP0388 · 2002-02-13 00:00:00 — funktionärer och anställda i samband med resor. stå för de kostnader som hör samman med transporten av en misstänkt som överlämnas dit. Efter samråd kan domstolen även gå med på att betala andra, extraordinära kostnader som kan uppstå med anledning av en begäran om rättsligt samarbete. Övriga kostnader skall den anmodade staten svara för. När en ansluten stat söker domstolens biträde skall staten till lämplig del betala de kostnader som uppstår. skall dock domstolen stå för i dessa fall. Uppgivande av immunitet och medgivande till överlämnande Artikel 98 behandlar förhållandet mellan skyldigheten att lämna över personer eller lämna rättslig hjälp till domstolen och folkrättsliga regler En framställning från domstolen skulle kunna innebära att den anmodade staten måste handla i strid med sina internationella för- immunitet för personer eller egendom, t.ex. om det begärs att en främ- Prop. 2001/02:88 mande stats diplomat eller statschef skall överlämnas till domstolen. Enligt artikel 98:1 måste domstolen i sådant fall söka samarbete med och inhämta samtycke från den stat till vars förmån immuniteten gäller ett tredje land innan den gör en framställning om rättsligt samarbete. Det finns i detta avseende skäl att skilja mellan stadgeparter och andra stater samt att notera att utvecklingen av den folkrättsliga sedvanerätten kan komma att påverka kravet på samtycke (se prop. s.75 f.). Vidare föreskrivs att domstolen inte får begära att en misstänkt skall överlämnas om det skulle innebära att den anmodade staten måste handla på ett sätt som vore oförenligt med dess skyldigheter enligt en internatio- nell överenskommelse, t.ex. avtal om utplacering av militär trupp, som förutsätter att den sändande statens ger sitt samtycke före överlämnande till en annan stat eller till domstolen (artikel 98:2). Även i det fallet måste domstolen söka den sändande statens samtycke innan framställningen om överlämnande görs. Den ordning som stadgan anvisar för verkställighet av domar och andra avgöranden från liknar vad som gäller för de internationella tribunalerna. Bestämmelserna är emellertid betydligt mer detaljerade och de behandlar situationer som inte är uttryckligt reglerade i stadgorna för tribunalerna. Allmänna bestämmelser om verkställighet av domstolens fängelsestraff finns i artikel 103. Sådan verkställighet förutsätter ett frivilligt åtagande från staten i fråga. I samband med att ett sådant åtagande görs finns det ett visst utrymme för staten att ställa upp villkor för straffverkställig- heten, vilka dock måste vara förenliga med stadgan och godtas av domstolen (artikel 103:2). I samband med att straffet bestäms skall det också avgöras var det skall verkställas. Vid valet av verkställighetsstat skall vissa kriterier följas och några särskilt givna omständigheter, bl.a. den dömdes synpunkter, beaktas. Stadgan utesluter inte att straffet avtjänas i den dömdes hemland, men vissa av de faktorer som skall beaktas skulle kunna tala emot detta, t.ex. när hemstaten också är den stat där brottet har begåtts. Den valda statens godkännande av verkställig- heten i det enskilda fallet måste också inhämtas. Om ingen annan stat tar hand om verkställigheten skall det ske i domstolens värdstat, dvs. (artikel 103:4). Verkställighetsstaten är skyldig att underrätta domstolen om varje omständighet som i sak kan inverka på villkoren eller tiden för avtjänan- det (artikel 103:2). Domstolen skall efter en sådan underrättelse medges för att avgöra om omständigheten påkallar någon åtgärd från dess sida, t.ex. överflyttning av verkställigheten till en annan stat. får verkställighetsstaten inte frige personen, besluta om straff- reduktion eller vidta någon liknande åtgärd. Domstolen får, enligt artikel 104, när som helst besluta om Prop. 2001/02:88 överförande av verkställigheten från en stat till en annan och den dömde får ansöka hos domstolen om att bli överförd för fortsatt verkställighet någon annanstans. Med undantag för de särskilda villkor för straffverkställigheten som staten och domstolen kan komma överens om, föreskriver stadgan att domstolen är exklusivt behörig avgöra vissa frågor. Det utdömda straffet är bindande för staterna och verkställighetsstaten får inte förändra det under några omständigheter (artikel 105:1). Staten får heller inte frige personen innan strafftiden har gått ut och endast Internationella brott- målsdomstolen får besluta om strafflindring (artikel 110:12). Det är vidare enbart domstolen som får pröva ett överklagande eller en ansökan om omprövning (artikel 105:2). Staten där straffet verkställs får inte hindra den dömde från att framställa ett överklagande eller ansöka om extraordinära rättsmedel hos domstolen och den dömde skall alltid höras innan domstolen beslutar om strafflindring. Artikel 106 föreskriver att verkställigheten i övrigt skall ske i enlighet med nationell rätt, men förhållandena måste vara förenliga med en allmänt godtagen standard för behandling av intagna enligt internatio- nella fördrag. Villkoren får inte vara bättre eller sämre än de som gäller för andra fångar i verkställighetsstaten och domstolen skall övervaka straffverkställigheten. Den dömde skall ha möjlighet att kommunicera med domstolen utan hinder eller granskning. En ytterligare begränsning vid straffverkställigheten är den speciali- tetsprincip som gäller enligt artikel 108. Den dömde får inte utan domstolens samtycke lagföras, bestraffas eller utlämnas till tredje land för någon gärning som begåtts före överlämnandet till verkställighets- staten. Detta gäller dock inte när den dömde stannar kvar i den staten efter att ha avtjänat sitt straff eller återvänder dit efter att på något sätt ha lämnat staten. Frågor i samband med att den dömde flyr under pågående straffverk- ställighet behandlas i artikel 111 och åtgärder i samband med att straffet har verkställts, t.ex. överföring eller utlämning till en annan stat, i artikel 107. Automatisk omprövning av fängelsestraff Artikel 110 föreskriver automatisk omprövning av fängelsestraff, vilket skall ske när två tredjedelar av ett tidsbegränsat straff eller av ett livstidsstraff har avtjänats. Straffet får härvid sänkas om någon eller några särskilt angivna omständigheter föreligger. Om den första ompröv- ningen inte leder till någon strafflindring skall domstolen senare på nytt göra en sådan prövning. Tidsintervall och förutsättningar för ompröv- ningen skall framgå av bevis- och förfarandereglerna. Verkställighet av andra avgöranden och beslut Beträffande verkställighet av andra avgöranden som domstolen fattar, dvs. om böter, förverkande av egendom och gottgörelse till brottsoffer, är stadgan mindre detaljerad med hänsyn till att nationella principer och regler varierar kraftigt. För att överkomma dessa svårigheter föreskriver Prop. 2001/02:88 artiklarna 75:5 och 109:1 blott en skyldighet för de anslutna staterna att ge verkan åt avgörandena. Hur detta närmare skall gå till lämnas däremot till staterna att avgöra. Stadgan föreskriver dock att verkstäl- ligheten skall ske med bevarande av de rättigheter som tillkommer en rättmätig tredje man. Om staten inte har möjlighet att ge verkan åt ett domstolsbeslut om förverkande skall den i stället vidta åtgärder för att återvinna värdet av det utbyte av brott, den egendom eller de tillgångar som har förklarats förverkade (artikel 109:2). Även i detta fall skall tredjemansrättigheter iakttas. Den egendom som har tagits om hand eller, efter avyttring, dess värde skall överlämnas till domstolen (artikel 109:3). Egendom och medel som härigenom inflyter till domstolen kan komma att tillföras den brottsofferfond som skall upprättas, se avsnitt 5.6.6. Tvister mellan stadgeparter som kan uppkomma i fråga om Internatio- nella brottmålsdomstolens rättsskipande verksamhet skall, enligt artikel 119, avgöras av domstolen själv. Artikeln innehåller även regler om hur övriga tvister mellan stadgeparterna om tolkningen och tillämpningen av stadgan skall lösas. Enligt artikel 120 är inga reservationer till stadgan tillåtna. En precise- rad reservationsmöjlighet finns dock inbyggd i artikel 124 som medger att en stat vid tillträdet till stadgan får förklara att den av inte godtar domstolens jurisdiktion över brottstypen krigsförbrytelser. Stadgeändringar kan ske på två sätt. Stadgepartsförsamlingen eller en översynskonferens kan när som helst efter stadgans ikraftträdande ändra bestämmelser som är av uteslutande institutionell karaktär genom ett förenklat förfarande (artikel 122:2). Andra stadgeändringar kan ske först efter ikraftträdandet och de kräver ratifikation (artikel 121). Särskilda regler gäller ändringar av artiklarna 58 angående de brott som omfattas av domstolens jurisdiktion (artikel 121:5). Enligt artikel 123 skall en särskild översynskonferens sammankallas efter stadgans ikraftträdande för att behandla eventuella stadgeändringar. I övrigt innehåller stadgans avslutande del 13 sedvanliga slutbestäm- melser om undertecknande, ratificering, godtagande, godkännande och anslutning (artikel 125), stadgeparts frånträde (artikel 127) och giltiga texter, vilka är FN:s sex officiella språk (artikel 128). FN:s general- sekreterare är depositarie för stadgan som träder i kraft när sextio stater har tillträtt den (artikel 126). Romstadgan kräver inga ändringar i svenska materiella straff- rättsliga bestämmelser eller i svenska domsrättsregler i brottmål utom i fråga om brott mot Internationella brottmålsdomstolens rättskipning (artikel 70). Lagstiftning krävs för att skall uppfylla förpliktelserna enligt artiklarna 59, 8697 och 99101 om samarbete med domstolen och enligt artikel 70 om brott mot domstolens rättskip- Frågan om ändring av regeringsformens regler om bl.a. åtal mot statsråd bör övervägas i särskild ordning. Lagstiftning krävs för att skall uppfylla förpliktelserna enligt artikel 20 som avser rättsverkningar av domstolens domar och om rättegångshinder i . Fängelsestraff som har bestämt bör kunna verkställas i . Därmed medför artiklarna 103 och 105108 behov av svensk lagstiftning. Lagstiftning krävs för att skall uppfylla förpliktelserna enligt artiklarna 75 och 109 om verkställighet av avgöranden som avser gottgörelse till brottsoffer och avgöranden som avser böter Lagstiftning krävs för att skall uppfylla förpliktelserna enligt artikel 48 om immunitet och privilegier. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har invänt mot bedömningen. i har dock anfört att all lagstiftning med anledning av artikel 70 bör anstå. Skälen för regeringens bedömning: Genom tillträde till Romstadgan inträder en folkrättslig skyldighet för att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att uppfylla de förpliktelser som följer av De allra flesta av stadgans 128 artiklar innehåller bestämmelser som bara gäller för domstolen och som därmed inte påkallar några Bestämmelserna i vissa artiklar ger emellertid upphov till förpliktelser för den stat som tillträder stadgan. För svensk del bör eller måste detta regleras genom lagstiftning för att de åtaganden som ett tillträde till stadgan innebär skall kunna uppfyllas. I första hand är det fråga om bestämmelser om samarbete med domstolen. Enligt artikel 88 måste de anslutna staterna se till att det finns en rättslig reglering som gör det möjligt för staten att uppfylla den samarbetsskyldighet som följer av Ett tillträde till Romstadgan medför inte att den tillträdande staten är skyldig att i den nationella rättsordningen införliva de brott eller straff- rättsliga principer som föreskrivs i stadgan. Något krav på lagstiftning finns därmed inte. För brott mot domstolens rättskipning (artikel 70) gäller dock särskilda regler, se nedan. Stadgans komplementaritetsprincip motiverar emellertid en översyn av den nuvarande svenska regleringen, vilken medger en vidsträckt domsrätt och materiella straffrättsliga bestämmelser som i vart fall till stor del omfattar brotten i stadgan. En särskild utredare (. 2000:76) har tillsatts för att se över de s.k. internationella brott som enligt folkrätten skall föranleda straffrättsligt ansvar. Vid översynen, som även innefattar frågor om domsrätt och preskription, skall utredaren särskilt beakta innehållet i Romstadgan och den för straffrätten relevanta utvecklingen inom folkrätten i övrigt. Uppdraget skall redovisas senast Dessa frågor är följaktligen inte föremål för några närmare överväganden i detta ärende. Regler om samarbetet mellan och anslutna stater m.fl. regleras huvudsakligen i stadgans del 9 (artiklarna De avser framförallt överlämnande av personer som misstänks för brott till domstolen för lagföring och andra former av rättslig hjälp. Flertalet av dessa bestämmelser kräver svensk lagstiftning, se avsnitt Det gäller dock inte bestämmelserna i artikel 98 som enbart reglerar domstolens egen verksamhet och artikel 102 som innehåller Det finns emellertid även andra bestämmelser i stadgan som har betydelse för regleringen av det rättsliga samarbetet och som därför måste beaktas i lagstiftningsarbetet. Artiklarna 54, 55 och 57 om dom- stolens brottsutredning, artikel 59 om frihetsberövanden och artikel 68 om vittnesskydd m.m. är sådana bestämmelser. Hit hör även artiklarna 72 och 73 om information av betydelse för nationell säkerhet. dessa, särskilt artiklarna 55:2 och 59, ger dessutom upphov till direkta förpliktelser för de anslutna staterna och kräver därmed att föreskrifter Reglerna i artikel 55:2, som gäller vissa åtgärder i samband med förhör med en misstänkt för domstolens räkning, behöver dock inte ges i lag (se avsnitt 6.3.4). Stadgan innehåller vissa föreskrifter om sekretess för uppgifter som domstolen lämnar i samband med dess utredande och rättskipande verksamhet (artikel 87:3). Dessa föreskrifter påkallar en ändring i sekretesslagen (1980:100) och frågan behandlas i avsnitt 6.10. Förhållandet mellan stadgans samarbetsbestämmelser och vissa bestäm- Den samarbetsskyldighet som Romstadgan föreskriver reser några frågor angående förhållandet mellan stadgan och vissa bestämmelser i Dessa frågor har behandlats ingående i samband med tillträde till stadgan (se prop. 2000/01:122 s. 84 ff. samt bet. 2000/01:JuU30 och yttrande, 2000/01:KU13y). Det gäller särskilt regeringsformens bestämmelser om statschefens och riksdagsledamöters immunitet (5 kap. 7 § och 4 kap. 8 §), åtal mot stats- råd (12 kap. 3 §) och förbud mot landsförvisning (2 kap. 7 §). Regeringen gjorde i det ärendet bedömningen att kan tillträda Romstadgan utan grundlagsändring och har godtagit den bedömningen. I propositionen anförde regeringen att det teoretiskt skulle kunna inträffa situationer där det kan uppstå en konflikt mellan regerings- formens bestämmelser och folkrättsliga skyldighet att samarbeta med domstolen. Att detta någonsin skulle komma att ske i praktiken är dock högst osannolikt. Den grundlagsbestämmelse som särskilt har lyfts fram är bestämmelsen i 12 kap. 3 § regeringsformen om åtal mot statsråd. I propositionen konstateras bl.a. att bestämmelsen innebär att inte i varje tänkbar situation kan samarbeta med domstolen när det gäller svenska nuvarande och förutvarande statsråd (prop. 2000/01:122 s. 89). Olika lösningar kan diskuteras när det gäller detta teoretiska problem. En möjlighet vore att ändra åtalsreglerna i 12 kap. 3 § regeringsformen. Enligt bestämmelsen beslutas åtal mot den som är eller har varit statsråd för brott i utövningen av statsrådstjänsten av och prövas av . Ett annat sätt skulle kunna vara att utvidga den möjlighet som finns enligt 10 kap. 5 § regeringsformen att överlåta beslutanderätt som direkt grundar sig på regeringsformen till mellan- folklig organisation eller domstol. Åtalsreglerna i regeringsformen innebär inte bara en viss immunitet för den som är eller har varit statsråd. Reglerna ingår också som en viktig beståndsdel i kontrollmakt. Innan man ändrar en bestämmelse i detta system bör man noga analysera vilka konsekvenser det kan få för andra regler som rör kontrollmakten och för systemet i dess helhet. Även bestämmelsen om överlåtelse av beslutanderätt rör fundamentala inslag i statsskicket och i rättsordningen. Det är inte heller i denna fråga alldeles enkelt att överblicka följderna av en eventuell ändring. Det är alltså nödvändigt att ett lagstiftningsarbete som rör grund- läggande frågor om statsskicket inte sker under alltför stor tidspress. Frågan om eventuella ändringar i regeringsformen med anledning av Romstadgan bör därför övervägas i särskild ordning med sikte på att beslut om eventuella grundlagsändringar skall kunna fattas i anslutning till riksdagsvalet . Som Lagrådet noterat är den gängse principen att svensk lag skall överensstämma med internationella åtaganden alltifrån det ögonblick då dessa åtaganden blir bindande för . Att tillvägagångssättet i detta ärende skiljer sig från normal praxis vid tillträde till internationella kon- ventioner har emellertid sin bakgrund i det angelägna i att har ratificerat stadgan den dag den träder i kraft. Som regeringen utvecklade i samband med tillträde till stadgan innebär en ratifikation före ikraftträdandet, förutom att på olika sätt bidra till att domstolen kommer till stånd, att kan vara med och påverka bl.a. antagandet av olika regelverk för domstolen, dess budget samt valet av domare, åklagare och andra funktionärer (prop. 2000/01:122 s. 83). Romstadgans förhållande till regeringsformens förbud mot lands- förvisning behandlas i avsnitt 6.4.1 och till dess bestämmelser om nåd och resning i avsnitt 6.8.1. Bestämmelserna i artikel 20 om domars negativa rättskraft är delvis riktade endast till och föranleder därför inget behov av lagstiftning i . Artikel 20 föreskriver dock även att ingen skall lagföras vid en annan domstol för ett brott för vilket han eller hon redan har fällts till ansvar eller frikänts av Internationella Det behövs därmed svenska föreskrifter för förhållandet mellan lagföring inför domstolen och i som reglerar rättegångshinder och rättsverkningar av domstolens brottmålsdomar. Frågorna behandlas närmare i avsnitt 6.7.4. Verkställighet av domstolens fängelsestraff I avsnitt 6.8.1 föreslås att bör åta sig att verkställa fängelsestraff som domstolen har beslutat. Ett medgivande att verkställa domstolens fängelsestraff ställer vissa krav på svensk lagstiftning. melserna i artiklarna 103 och 105-108 i stadgan. behövs för verkställighet av domstolens fängelsestraff redovisas i avsnitt Verkställighet av avgöranden som gäller böter, förverkande och gottgörelse I fråga om verkställighet av vissa avgöranden som domstolen får meddela ger stadgan upphov till skyldigheter som fordrar lagstiftning. Stadgan innebär att de anslutna staterna är skyldiga att med vissa villkor ge effekt åt domstolens avgöranden angående böter, förverkande och gottgörelse (artiklarna 75 och 109). När det gäller gottgörelse till brotts- offer kan det också bli aktuellt att verkställa säkerhetsåtgärder (artiklarna 57, 75 och 93). Dessa frågor behandlas närmare i avsnitt 6.8.3. Lagstiftning beträffande brott mot domstolens rättskipning Bestämmelserna i artikel 70 om brott som riktas mot domstolens rättskipning medför vissa förpliktelser för de stater som tillträder De har redovisats i avsnitt 5.6.8. Förpliktelserna kan delas upp i För de första ställs det krav på nationella bestämmelser som gäller materiella straffrättsliga frågor, vilket i sin tur fordrar regler om förhållandet mellan domstolens och statens egna straffrättsliga I enlighet med vad som anförts i promemorian och i prop. 2000/01:122 (s. 96 f.) kräver dessa frågor ytterligare överväganden och reglerna behöver vara på plats först när domstolen inleder sin faktiska Regeringen avser att återkomma beträffande dessa frågor. För det andra föreskriver stadgan en särskild ordning för det rättsliga samarbetet utlämning och annan rättslig hjälp i brottmål när det gäller I promemorian har lagförslag lämnats för detta samarbete. 2001/02:88 remissinstans har, utan att rikta någon kritik mot förslagen, anfört att den slutliga utformningen av dessa bestämmelser också bör anstå och härvid hänvisat till vissa oklarheter beträffande tolkningen av stadgan i fråga om förhållandet mellan domstolens förfarande och svensk lagföring (se avsnitt 5.6.8). Regeringen konstaterar emellertid att den oklarhet som anförs inte kommer att kunna lösas innan domstolen har påbörjat sin verksamhet och vidare att detta inte påverkar de nu aktuella fråge- ställningarna beträffande vilka stadgans innebörd är klar. Vi anser därför att dessa bestämmelser bör tas upp till behandling . Förslagen redovisas i avsnitt 6.9. I artikel 48 finns föreskrifter om immunitet och privilegier, vilka också medför krav på lagändring. Dessa frågor redovisas i avsnitt 6.11. En ny lag om samarbete med Internationella brott- Regeringens förslag: En ny lag införs med bestämmelser om sam- samarbete med domstolen omfattas av lagen och bestämmelserna utformas i så nära anslutning som möjligt till de regler som gäller för internationell rättslig hjälp i brottmål och utlämning för brott i allmän- het och i förhållande till de internationella brottmålstribunalerna. Regeringen utfärdar tillämpningsföreskrifter i anslutning till lagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan Skälen för regeringens förslag: I förhållande till de internationella brottmålstribunalerna för f.d. och för har , liksom flera andra länder, infört särskild lagstiftning beträffande Det har skett i en särskild lag lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt (tribunallagen) som trädde i kraft den 1 I samband därmed ändrades även lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall, men ingen annan lagstiftning. Tribunallagen tillkom för att uppfylla skyldigheterna i förhållande till tribunalen för f.d. . Den har därefter ändrats från den 1 med anledning av Rwandatribunalens inrättande. därmed infördes även särskilda bestämmelser som möjliggör straffverk- ställighet av tribunalernas fängelsedomar i . som trätt i kraft har det bl.a. införts nya bestämmelser som avser villkorlig frigivning av den som dömts av en tribunal och som avtjänar straffet i samt om undersökning av hur sådana fångar 1999/2000:61, bet. 1999/2000: JuU19, rskr. 1999/2000:216, SFS 2000:573). I förarbetena till tribunallagen konstaterades att den svenska lagstift- ningen om internationell rättslig hjälp i brottmål innehåller villkor som inte kan tillämpas i förhållande till de internationella brottmålstribuna- lerna och att det därför inte var tillräckligt att utvidga den existerande lagstiftningen till att också gälla för tribunalerna (prop. 1993/94:142 s. 28). I stället infördes den särskilda lagen som i största möjliga utsträckning bygger på hänvisningar till ordinarie lagstiftning om rättslig hjälp i brottmål och om utlämning för brott. Även Romstadgan innehåller en mängd bestämmelser om rättsligt samarbete som skapar behov av lagstiftning. Det rättsliga samarbete som krävs för att skall kunna fungera och som föreskrivs i stadgan avviker på vissa viktiga punkter från vad som gäller för motsvarande former av samarbete mellan stater. Inte heller i detta fall kan de skyldigheter som följer av stadgan tas om hand genom en utvidgning av ordinarie lagstiftning till att också gälla i förhållande till domstolen. Stadgans bestämmelser är vidare mer detaljerade och de avviker delvis från föreskrifterna om samarbete i stadgorna för de internationella brottmålstribunalerna. Domstolen är dessutom avsedd att vara en permanent institution medan tribunalerna kan förväntas att upphöra . Allt detta talar för att en särskild lag införs om samarbete med . Riksåklagaren har framhållit att detta är ett ändamålsenligt sätt att samla de regler som skall gälla i förhållande till domstolen och att tribunallagen har fungerat väl.