prop · GP0391 · 2002-01-22 00:00:00 — De frivilliga organi- sationerna har stor betydelse för de intagna och deras anknytning till samhället. Förutom anhöriga och personer inom den offentliga vård- och kontrollapparaten är det ofta endast företrädare för frivilliga organisatio- ner och kyrkor som besöker de intagna. De frivilliga organisationerna kan också öppna en väg till gemenskap och samhällsanknytning utanför murarna efter frigivningen. Frivården har traditionellt goda kontakter med många frivilliga organisationer och det är naturligt att frivården bi- står anstalterna i arbetet med att etablera kontakter mellan de intagna och organisationerna. Samarbete med andra myndigheter Regeringens bedömning: Samarbetet mellan kriminalvården och behöver utvecklas ytterligare. bedömning: Överensstämmer med rege- Remissinstanserna: Kommissionens bedömning har inte kommente- rats av remissinstanserna. Skälen för regeringens bedömning: har det ut- vecklats många olika samarbetsprojekt och program i vilka kriminalvår- den samverkat tillsammans med andra huvudmän för att möta enskilda Många av dessa utvecklades under mitten och slutet av som ett led i regeringens satsning Offensiv narkomanvård. uppskattar att fler än 200 program eller projekt De har emellertid inte haft någon enhetlig form eller struktur och det är därför svårt att skapa sig en bild av vad de har betytt för samarbetet mellan myndigheterna. Personal inom både kriminalvårdsanstalter och frivård har påpekat att det kan vara svårt att få till stånd fruktbara kontakter med företrädare för i klienternas hemkommuner. Byte av personal, oklarhet om ansvarsfrågor och ovilja från att planera eller satsa på klienten medan han eller hon är intagen på anstalt har nämnts som några av de problem man möter. I allmänhet har dock frivården en mer frekvent och något mer givande kontakt än vad anstalterna har. problem i detta sammanhang är givetvis att närhetsprincipen inte alltid gäller vid en anstaltsplacering. Den nya lokala kriminalvårdsorganisationen torde ge bättre förutsätt- ningar till kontakter mellan den lokala och inom de kommuner som myndighetens frivårdsåtagande Frivården har breda kontaktytor, både mot myndigheter och fri- villiga organisationer samt mot enskilda frivilliga medarbetare. har också en stor kunskap om de dömdas personlighet och levnads- Inte minst bidrar de många personutredningarna till detta. Frivården, med sin goda lokalkännedom, utgör för kriminalvården en viktig kontaktlänk till den dömdes hemkommun. Detta gäller även för de som är intagna på anstalt. I det fall som anstalten inte redan etablerat en kontakt med den intagnes socialsekreterare bör frivården kunna hjälpa till med en sådan kontakt. Regeringens bedömning: får i uppdrag att kartlägga omfattningen och typen av problem som hindrar placeringar utanför anstalt (§ 34-placeringar). bedömning: Överensstämmer i stort med har också gjort bedöm- ningen att i undantagsfall bör få en möjlighet att genomföra en § 34-placering även om den intagnes hemkommun vägrar att teckna en ansvarsförbindelse. Remissinstanserna: Flera remissinstanser, bl.a. , , , i län, i , , kommun och instämmer i kommissionens bedöm- ning. , , i och kommun anför dock att denna skulle kunna innebära ett avsteg från normaliseringsprincipen. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 34 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt kan en intagen få tillstånd att vistas utanför anstal- ten om han då kan bli föremål för särskilda åtgärder som kan antas underlätta hans anpassning i samhället. Vid bedömningen skall den intagnes behov av vård eller behandling mot missbruk av beroende- framkallande medel särskilt beaktas. I samband med en sådan placering kan kriminalvården ställa upp de villkor som anses nödvändiga. Det kan t.ex. vara att lämna blod- eller urinprov för att kontrollera att den placerade inte använder narkotika eller andra otillåtna medel. Om det finns särskilda skäl kan man också meddela en föreskrift om vård eller behandling som skall gälla efter den villkorliga frigivningen. I praktiken används en § 34-placering ofta under den sista delen av fängelsestraffet som ett sätt att återinpassa den intagne till samhället. Några fasta regler för när en placering kan göras finns dock inte, förutom att en placering inte bör påbörjas så tidigt att den planerade vård- eller behandlingstiden blir kortare än den beräknade återstående verkställig- hetstiden. Det är dock möjligt att genomföra en placering så att den helt ryms inom tiden fram till den villkorliga frigivningen. Om den intagne har förutsättningar att kunna genomföra en § 34-placering kan den därför påbörjas relativt tidigt. Eftersom kriminalvårdens ansvar enbart sträcker sig för den villkorliga frigivningen skall också förbinda sig att finansiera placeringskostnaderna i det fall placeringen planeras fortsätta efter frigivningen. Frågan om betalningsansvaret för § 34-placeringen och svårigheterna att få med i planeringen har länge varit ett problem. Många kommuner har varit tveksamma att ta på sig ett sådant kostnadsansvar, särskilt i fall då man inte känner klienten eller i de fall man tidigare beviljat vårdinsatser för klienten. Det finns ju en viss osäkerhet om hur länge klienten behöver vård. Dessutom har ibland och kriminalvården skilda uppfattningar om hur hög grad av omhändertagande den intagne behöver ha. Kriminalvården anser att det skall vara ett visst minsta mått av omhändertagande, såsom i ett behandlingshem eller familjehem, medan många kommuner föredrar öppen vård eller skyddat boende. Frågan om kostnadsfördelningen mellan kriminalvården och kom- munerna har utretts ett flertal gånger tidigare. (SOU 1993:76) föreslog att kriminalvården skulle få ta över hela kost- nadsansvaret för att på så sätt lösa problemet. Flera remissinstanser, lik- som regeringen, motsatte sig detta förslag då man var rädd att detta skulle innebära att kommunerna skulle frånträda sitt ansvar för miss- Prop. 2001/02:91 brukarvården. Enligt regeringens bedömning är § 34-placeringar ett bra instrument för att få narkotikamissbrukare i vård under verkställigheten. För att få så bra placeringar som möjligt är det angeläget att en behandlingsplanering görs i samarbete med i den intagnes hemkommun för att ta tillvara erfarenheterna där och för att uppnå kontinuitet i vården. Möjlig- heten att genomföra § 34-placeringar är enligt regeringens uppfattning central för kriminalvårdens möjligheter att arbeta utifrån ett behandlings- perspektiv. Det är därför oacceptabelt att vissa placeringar inte kan genomföras på grund av svårigheter att samarbeta med vissa kommuner. förslag, enligt vilket kriminalvården skulle ges möjlighet att genomföra § 34-placeringar även utan ansvarsförbin- delse från den intagnes hemkommun, skulle kunna bidra till att fler pla- ceringar kom till stånd. Som remissinstanserna anfört kan förslaget emellertid även medföra vissa nackdelar. be- tänkande utgör inte ett tillräckligt underlag för att regeringen nu skall kunna ta ställning till hur problemet bör lösas. Utgångspunkten i det fort- satta arbetet bör dock vara att samhället skall se till att den som har behov av det skall kunna få adekvat vård. bör därför göra en samlad analys kring gjorda erfarenheter när det gäller art, omfattning, utveckling och kostnader för- knippade med problemen kring § 34-placeringarna. Denna analys kan sedan ligga till grund för ett ställningstagande kring hur problemen kan lösas. Regeringens bedömning: får i uppdrag att inom frivården utveckla särskilda program för kontraktsvården. bedömning: Överensstämmer med rege- ringens bedömning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har uttalat sig i frå- gan stödjer kommissionens bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Kontraktsvård innebär att en domstol kan döma till skyddstillsyn med särskild behandlingsplan som alternativ till fängelse. Ett kontraktsvårdsärende är en relativt komplice- rad process, som måste genomföras för att kunna vara klar till domstolens huvudförhandling. Frivården har huvudansvaret för utredningarna om kontraktsvård. De skall inne- hålla dels en utredning om sociala förhållanden för den misstänkte, dels en utredning som beskriver missbruket eller annan omständighet som på- kallar behovet av vård och behandling samt en vårdplan. Samråd skall också ske med i klientens hemkommun när det gäller bedömningen av vårdbehov och möjligheter att tillgodogöra sig den tänkta vården. Dessutom skall avge en ansvarsförbin- delse för det fall vården pågår längre än till den dag som den intagne skulle ha blivit villkorligt frigiven om han fått avtjäna det alternativa fängelsestraff som domstolen fastställer. Det är inte alltid delar frivårdens syn på vårdbehovet och Prop. 2001/02:91 klientens möjligheter att tillgodogöra sig vården. Det finns inte heller alltid förståelse från kommunens sida för behovet av en mera ingripande vård. Domstolarna är i allmänhet inte villiga att acceptera ett öppenvårds- alternativ för narkotikamissbrukare. Vissa kommuner är mycket ovilliga att gå med på en ansvarsförbindelse därför att man inte har budgeterat medel för det, inte tar beslut mer än någon månad fram i tiden eller be- dömer ärendet på ett annat sätt än frivården. Den korta tid som ofta står till buds för kontraktsvårdsutredningen kan också medföra att det är svårt för att hinna med att behandla frågan och att föra upp den till beslut i socialnämnden. Utifrån kontraktsvårdens trovärdighet är det viktigt att utredning, vård och uppföljning genomförs på ett så professionellt sätt som möjligt. Det innebär inte att man bör göra avkall på kvaliteten i förberedelsearbetet för att kunna hinna med utredningen som står till förfo- gande. I de fall klienten redan är känd av eller frivården och en vårdplanering redan pågår skall denna givetvis användas och då kan en dom om kontraktsvård utgöra ett utmärkt tillfälle att slutföra och genomföra planeringen. I de fall det inte är möjligt att få till stånd en överenskommelse med kommunen före domen får man enligt regeringens bedömning snarare acceptera en fängelsedom än att göra avkall på kvaliteten i kontrakts- vården. I dessa fall bör möjligheterna att förbereda en § 34-placering ut- redas . Ytterligare en möjlighet som skulle underlätta gemensam planering om kontraktsvård är att frivården tillsammans med aktuella kommuner kart- lägger tillgången på lämpliga vårdenheter som kan användas vid kon- traktsvårdsplaceringar och bygger upp några standardmodeller för be- handling. Exempelvis kan man på förhand identifiera ett antal behand- lingshem där vården skall inledas, hur utslussningen skall gå till och vem som ansvarar för uppföljningen. Frivården bör därför, inom sina respektive områden, identifiera de be- handlingsupplägg som ter sig lämpliga för kontraktsvårdsplaceringar. Frivården bör också med berörda enheter och de kommuner som kan tänkas bli aktuella formulera några alternativa vårdprogram. Med sådana särskilda vårdprogram som grund borde det enligt regeringens bedöm- ning vara möjligt att hinna genomföra den återstående individuella utredningen inom tillgängliga tidsramar. Det är på så sätt också möjligt att minska de praktiska och administra- tiva problem som är förknippade med olika kommuners upphandlings- rutiner. Berörda tjänstemän och politiker får en möjlighet att på förhand utveckla en förståelse och acceptans för dessa planer så att inte behöver göra en så övergripande utredning inför varje individuell planering. Det är också möjligt för både frivården och att utveckla rutiner för att göra förberedelsearbetet så smidigt som möjligt. Ett exempel på en sådan rutin är att socialnämnden skulle kunna delegera beslutanderätten till en tjänsteman för de ärenden som följer . Regeringens bedömning: får i uppdrag att ytterligare öka kunskapen och utveckla metoder för att förhindra att narkotika förs in på häkten och anstalter. bedömning: Kommissionens bedömning överensstämmer i stort med regeringens bedömning. Enligt kommissio- nens bedömning borde kriminalvården också få ökad möjlighet att visi- tera personal och besökare samt att bevakade besök i vissa fall skulle kunna ersättas med att den intagne och den besökande skiljs åt av en glasruta. Remissinstanserna: Flera remissinstanser stödjer kommissionens be- dömning. Flertalet remissinstanser ställer sig dock tveksamma eller avvi- sande till den. Skälen för regeringens bedömning: Om man ser till de kontroll- åtgärder som kan vidtas inom såväl häkten och anstalter som frivården är bestämmelserna enligt regeringens bedömning i allt väsentligt ändamåls- enligt utformade. De ger sålunda stora möjligheter för kriminalvården att kontrollera att klienterna inte missbrukar narkotika under verkställig- heten och att narkotika inte förs in i eller förekommer i häkten och an- stalter. När det gäller anstalterna konstaterade års Narkotika- kommission att så var fallet och de lagändringar som därefter vidtagits på kontrollområdet har inte heller varit av mer omvälvande natur. Också konstaterade att befintliga regler på områ- det var ändamålsenligt utformade och att det knappast behövdes någon utredning av regelverket, vilket hade föreslagits i en motion. Inte heller vid kontakter med företrädare för myndigheter m.fl., däribland kriminalvården, har det framförts önskemål om några omfattande ändringar i regelverket; vid dessa kontakter har det främst framförts synpunkter rörande bristande ekonomiska resurser samt vissa frågor kring organisationsförändringar. som man alltså kan konstatera att regelverket ger goda möj- ligheter att genom kontroll förhindra att narkotika förs in i anstalterna, förekommer sådan införsel i en på vissa håll ganska utbredd omfattning. Även om detta, med hänsyn till den stora andelen narkotikamissbrukare i anstalt, inte är något att förvåna sig över, är det ett problem som krimi- nalvården måste komma till rätta med. Målet måste vara att uppnå en narkotikafri anstaltsmiljö. Det är, redan av den anledningen att all hante- ring av narkotika är straffbar, inte acceptabelt att intagna kan fortsätta missbruka när de verkställer fängelsestraff, eftersom kriminalvården har en grundläggande skyldighet att se till att brottslig verksamhet inte fort- går under verkställigheten. Sambandet mellan narkotika och kriminalitet i allmänhet liksom sociala missförhållanden medför också att arbetet mot narkotika i anstalterna utgör ett viktigt led i kriminalvårdens uppgift att verka för de intagnas rehabilitering. Narkotika i anstalterna gör klimatet oroligt, missbruket stör inte bara relationerna mellan de intagna genom hot och på annat sätt utan även relationen mellan de intagna och krimi- nalvårdspersonalen. Vidare påverkar narkotikamissbruket den intagnes möjlighet att genomföra programverksamhet, arbete och studier. stalterna hålls fria från narkotika är således ett oeftergivligt krav för att kriminalvården skall kunna fungera. Strävan efter öppenhet även på de slutna anstalterna gör det svårare att förhindra att narkotika förs in; dessvärre utnyttjas de intagnas kontakter med omvärlden i stor utsträckning, främst i samband med permissioner och besök. är denna öppenhet avgörande för att minska de skadliga följderna av frihetsberövandet och för att främja den intagnes anpassning i samhället. Det kan inte uteslutas att även personal och andra som utför arbete inom anstalter och häkten i viss, om än begränsad, omfattning utnyttjas för narkotikainförsel. När det gäller personalen har Kriminalvårdsstyrel- sen upplyst att visitationsfrågan är föremål för arbetsrättsliga förhand- lingar med personalens fackförbund. Regeringen finner inte anledning att föregripa denna process utan kommer i stället att följa den med intresse. Mot bakgrund av dessa omständigheter är det regeringens mening att någon ökad slutenhet inte bör förespråkas, även om det i sig skulle kunna förhindra en del av narkotikainflödet. I motsats till Narkotikakommissio- nen anser regeringen därför att det inte finns skäl att föreslå att Krimi- nalvårdsstyrelsen skall få besluta om rutinmässiga visitationer av besö- kande till häkte, anstalt eller avdelning i något av dessa eller att krimi- nalvårdspersonal och andra som utför arbete eller uppdrag inom häkte eller anstalt skall kunna kroppsvisiteras vid inpassering. har också föreslagit att Kriminalvårdsstyrel- sen bör få möjlighet att besluta att det vid viss anstalt eller avdelning av anstalt, liksom i häkte, skall vara möjligt att ersätta bevakade besök med besök som sker under sådana förhållanden att den intagne och den besö- kande inte kan överlämna föremål till varandra (den s.k. glasrutan). Med detta förslag aktualiseras flera viktiga frågor. Dels är det en fråga om för vilka uppgifter kriminalvårdens personal skall tas i anspråk för att på bästa sätt tillgodose både de intagnas behandling och säkerheten vid anstalten. Dels är det en fråga om på vilka sätt besök kan äga rum utan att narkotika förs in eller säkerheten vid anstalten äventyras på annat sätt som man inte inkräktar mer än nödvändigt på de intagnas rätt till integritet. För att lösa dessa frågor utan att göra anstalter och häkten än mer slutna bör man överväga en ökad användning av hundar och olika hjälp- medel inom kriminalvården. Biologiska eller kemiska sensorer är tek- niska hjälpmedel som används i andra delar av världen, t.ex. i och . Dessa analyserar insamlad luft och kan därigenom upptäcka bl.a. olika former av narkotika (även kallat konstgjord hundnos, elektronisk näsa). Dessutom kan det finnas ytterligare, för regeringen okända, hjälpmedel. bör utreda vad det finns för olika hjälpmedel som kan användas i arbetet för att förhindra införsel av narkotika. bör vidare utreda i vilken mån de olika hjälpmedlen kan bidra till att personalen kan användas till andra upp- gifter än kontroll och övervakning samt vilken kostnad användningen av hjälpmedlen kan leda till. Enligt regeringens mening måste man i stället för att i lag skärpa kri- minalvårdens kontrollmöjligheter pröva andra tänkbara vägar för att för- hindra insmugglingen av narkotika. Först och främst måste kriminal- vården arbeta med de kontrollåtgärder som står till dess förfogande på ett bör kriminalvården aktivt arbeta med Prop. 2001/02:91 motivations- och behandlingsinsatser för att de dömda skall ges möjlig- het att komma ifrån missbruket. Inom kriminalvården finns det idéer om hur inrättandet av verksamheten vid anstalterna kan bidra till att mindre narkotika florerar. Vad det konkret kan handla om framgår av avsnitt 8.4. Detta är idéer som kriminalvården måste arbeta vidare med. Genom denna kombination av åtgärder kan kriminalvårdens arbete med att be- kämpa narkotikamissbruket bedrivas med ökad intensitet. 8.3.1Disciplinära följder m.m. av missbruk i anstalt Regeringens bedömning: Det är angeläget att vägran att lämna blod- eller urinprov jämställs med positivt prov vid bestämmande av såväl disciplinpåföljd som kvalifikationstid för permission. bedömning: Överensstämmer med rege- ringens bedömning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som uttalat sig i frågan delar kommissionens bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Den som är intagen i anstalt är skyldig att på anmaning lämna blod- eller urinprov för kontroll av att han eller hon inte är påverkad av bl.a. narkotika. Om det vid en provtagning visar sig att en intagen missbrukat narko- tika kan detta få vissa disciplinära följder för den intagne; en senarelägg- ning av den villkorliga frigivningen sker normalt sett . Även en vägran att lämna prov kan få vissa disciplinära följder. Enligt de allmänna råd som utfärdats av bör en sådan väg- ran första gången leda till en varning. Vid upprepad vägran bör senare- läggning ske och därefter . Att den intagne lämnat positivt prov eller vägrat lämna prov kan även få betydelse för planeringen av vistelser utanför anstalt, t.ex. för permis- sioner. En intagen som under verkställigheten innehaft, brukat eller tagit annan befattning med narkotika får normalt sett beviljas normalpermis- sion tidigast från den dag då brottet ägde rum. Vid vägran att lämna prov får sådan permission normalt sett beviljas efter tidigast ; vid upprepad vägran . har påpekat att det förekommer att intagna vägrar att lämna prov i situationer där man kan misstänka att ett sådant skulle komma att visa ett positivt resultat. De skilda disciplinära åtgär- derna liksom kvalifikationstiderna för permissioner m.m. har därför ifrå- gasatts; en intagen bör inte vinna på att vägra framför att lämna prov. har upplyst om att det pågår ett arbete med att förändra de allmänna råd som reglerar detta. Regeringen vill i samman- hanget framhålla att det är angeläget att vägran att lämna blod- eller urinprov jämställs med positivt prov vid bestämmande av såväl disci- plinpåföljd som kvalifikationstid för permission. Regeringens bedömning: Det är angeläget att även fortsättningsvis kontinuerligt följer upp och analyserar förskriv- ningen av bensodiazepiner vid anstalterna. bedömning: Överensstämmer med rege- ringens bedömning. Remissinstanserna: Inga remissinstanser har yttrat sig i frågan. Skälen för regeringens bedömning: Bensodiazepiner är en grupp av läkemedel som brukar ordineras mot ångest och sömnsvårigheter. De kan skapa beroende och är därför klassade som narkotika. I ett tioårigt pers- pektiv har förskrivningen av bensodiazepiner generellt minskat inom kriminalvården. Bland annat har kriminalvårdens kommitté för kriminal- vårdsmedicin förordat en restriktiv hållning till preparaten, vilket kan an- tas ha bidragit härtill. har dock påpekat att höga förskrivningsnivåer av bensodiazepiner på vissa håll utgör ett problem. Många av dem som tas in i anstalt har ett stort behov av läkemedel, däribland bensodiazepiner. Självfallet måste dessa få förskrivningar på sådana preparat. är det viktigt att denna typ av läkemedel inte blir en ersättning för andra åtgärder, som vård och behandling, för de in- tagna som missbrukar t.ex. bensodiazepiner , eller som er- sätter annan narkotika med dessa preparat. Framför allt måste det upp- märksammas att bensodiazepiner, på samma sätt som annan narkotika, utgör en omsättningstillgång och ger möjlighet till narkotikahandel inom anstalten med allt som det för med sig. Det är den medicinskt ansvarige läkaren som gör en bedömning och förskrivning av olika mediciner; denne kan inte åläggas att handla utifrån en generellt hållen policy om förskrivning. Strävandena att generellt minska förskrivningen av bensodiazepiner måste i stället ske genom kun- skapsöverföring och information om preparaten och hur de används inom kriminalvården, samt genom att man inom kriminalvården rekryterar och kontrakterar läkare som är medvetna om problemen. Det är enligt regeringens mening viktigt att förskrivningsnivåerna noga följs eftersom bensodiazepinerna kan föra med sig särskilda problem i anstalterna. följer upp förskrivningen och analyserar konsekvenserna därav. Vidare sörjer sty- relsen kontinuerligt för informationsspridning. Detta har bidragit till att förskrivningen av bensodiazepiner inom kriminalvården minskat kraftigt. Mot bakgrund av vad som ovan konstaterats om missbruket av olika nar- kotiska läkemedel anser regeringen att det är angeläget att Kriminal- vårdsstyrelsen fortsätter sitt framgångsrika arbete med att följa förskriv- ningarna och aktivt verkar för en ytterligare minskad förskrivning där det kan anses vara befogat. En särskild narkotikasatsning inom kriminalvården Regeringens bedömning: Regeringen avsätter till en särskild narkotikasatsning inom kriminalvården med följande målsätt- ning att samtliga narkotikamissbrukare som kommer i kontakt med krimi- nalvården identifieras, bl.a. genom uppsökande verksamhet på häk- ten, och utreds avseende problem och behov samt erbjuds adekvat vård, att missbrukarens problematik, behov och önskemål beaktas vid an- staltsplacering, att intagna som inte vill komma i kontakt med narkotika erbjuds en narkotikafri verkställighet,