prop · GP03118 · 2002-03-21 00:00:00 — Det är åklagare, eller som är behörig att begära utlämning för lagföring, verkställighet av fängelsestraff respektive för sluten ungdomsvård. Enligt rambeslutet ankommer det på de rättsliga myndigheter som medlemsstaterna anger att utfärda europeiska arresteringsorder. Med rättsliga myndigheter menas i detta sammanhang huvudsakligen åklagare och domstolar. Mot bakgrund av rambeslutets rättsliga karaktär och de uppgifter som åligger en utfärdande rättslig myndighet, bör övervägas att låta åklagare fullgöra uppgiften att utfärda en europeisk arresteringsorder både för lagföring och för verkställighet av en dom. Utfärdande av en europeisk arresteringsorder bör inte behöva skilja sig nämnvärt från en begäran om utlämning. Grunden för en utlämningsbegäran är som regel ett häktningsbeslut eller, vid begäran om utlämning för verkställighet av påföljd, en verkställbar dom. Enligt rambeslutet krävs inte att det har fattats något särskilt beslut om anhållande eller häktning för att överlämnande skall kunna begäras för lagföring. Det framstår emellertid som naturligt att en svensk sådan begäran normalt föregås av ett beslut av domstol om häktning i den eftersöktes utevaro. I likhet med vad som gäller vid utlämning, bör något sådant krav däremot inte uppställas vid begäran om överlämnande för verkställighet av straff. Det bör, som Riksåklagaren har förordat, i det fortsatta lagstiftningsarbetet övervägas om åklagares beslut om anhållande i någon utsträckning kan vara ett alternativ till häktning. Utlämning kräver som regel att den ansökande staten gör en framställan med begäran om utlämning. Detta motsvaras enligt rambeslutet av att en rättslig myndighet i den utfärdande medlemsstaten utfärdar en europeisk arresteringsorder. I båda fallen kan en begäran sändas direkt till den stat där den eftersökta personen tros befinna sig eller genom att det utfärdas en efterlysning i SIS. I båda fallen krävs att ansökan innehåller viss angiven information. När den eftersökte har gripits och överlämnats till skall frågan om frihetsberövande av personen genom häktning prövas av domstol eller, i verkställighetsfallen, personen förpassas till anstalt eller institution. Detta är samma ordning som gäller vid utlämning till . Verkställighet av en europeisk arresteringsorder Enligt den nuvarande ordningen fattas ett beslut om anhållande och andra tvångsmedel i avvaktan på en utlämningsframställan av åklagare, ofta mot bakgrund av en mycket begränsad utredning. Åklagarens beslut om tvångsmedel prövas av allmän domstol. Först när det har kommit in en fullständig utlämningsbegäran prövas frågan om den eftersökte skall häktas. En europeisk arresteringsorder har den fördelen att den i stort sett redan från början innehåller samtliga uppgifter som är nödvändiga för att en begäran om överlämnande skall kunna prövas. tvångsmedel kan därför prövas mot bakgrund av hela den utredning som Prop. 2001/02:118 ligger till grund för begäran om överlämnande. Det nuvarande systemet innebär att om den som begärs utlämnad till en annan EU-stat samtycker till att utlämnas, kan Riksåklagaren enligt det förenklade utlämningsförfarandet besluta om utlämning. I övriga fall är det regeringen eller, i ett sällsynt fall, justitieministern som beslutar om utlämning. Har den som begärs utlämnad inte samtyckt till utlämning, skall ärendet prövas av innan regeringen meddelar sitt beslut. Vid utlämning inom är det vanligtvis allmän åklagare som fattar beslut om utlämning vid samtycke och Riksåklagaren eller regeringen som beslutar i övriga fall. Enligt rambeslutet skall beslut om verkställighet av en europeisk arresteringsorder fattas av rättsliga myndigheter i medlemsstaterna. Frågan om överlämnande bör därför prövas av domstol. Det bör övervägas om beslutsfattandet bör anförtros åklagare t.ex. när den som begärs överlämnad samtycker till överlämnande. Frågor om tvångsmedel bör dock alltid prövas av domstol. Beslutet om överlämnande bör kunna överklagas. Enligt rambeslutet skall slutligt beslut fattas senast efter det att personen har gripits. Det kommer därför att krävas bestämmelser som säkerställer att åtminstone två instanser under den tiden hinner pröva en begäran om överlämnande. När ett slutligt beslut föreligger bör det, precis som vid utlämning, vara polismyndigheten som verkställer beslutet. Regeringens bedömning: Rambeslutet kräver ändringar i lagstiftningen om utlämning mellan och övriga medlemsstater i EU. Den reglering som är nödvändig för att följa rambeslutet bör samlas i en särskild lag. De viktigaste lagstiftningsfrågorna rör tillämpningsområdet för den europeiska arresteringsordern, villkor för överlämnande av svenska medborgare, vilket underlag som skall krävas för ett beslut om överlämnande, bestämmelser om vägransgrunder, och Skälen för regeringens bedömning Rambeslutet påverkar främst lagbestämmelser som rör utlämning mellan och andra EU-medlemsstater. För utlämning till stater utanför EU och kommer utlämningslagen fortfarande att gälla. Frågan om fortsatt tillämpning av det nordiska utlämningssamarbetet kräver ytterligare överväganden samt samråd med i första hand och . Det är därför inte möjligt att redan i detta sammanhang bedöma hur den nordiska utlämningslagen bör påverkas av rambeslutet (se även avsnitt 5.3). Ändringar i utlämningslagen m.m. Nuvarande bestämmelser som reglerar utlämning inom EU tas bort ur Det gäller i huvudsak bestämmelser som tillkommit i samband med tillträde till 1995 och utlämnings- Det krävs i vissa fall ändringar i andra författningar som hänvisar till utlämning, men där en bestämmelse även bör omfatta överlämnande med stöd av en europeisk arresteringsorder. Ett exempel på det är 2 kap. 8 § , där det stadgas att villkor som uppställs vid utlämning från främmande stat till skall lända till efterrättelse här i riket. Bestämmelsen, som tar sikte på bl.a. de begränsningar som specialitetsregeln innebär för en svensk åklagares möjlighet att åtala för andra brott än de som personen utlämnades för, bör omfatta även överlämnande med stöd av en europeisk arresteringsorder. För att den särskilda reglering som rambeslutet kräver skall vara överskådlig och kunna tillämpas på ett bra sätt, bör bestämmelserna föras in i en särskild ny lag. Det kan antas att många av dessa bestämmelser kommer att motsvara bestämmelser i utlämningslagstiftningen. Tillämpningsområdet krav på dubbel straffbarhet Enligt utlämningslagen krävs för utlämning till en EU-stat att gärningen motsvarar brott som enligt svensk lag har sex månaders fängelse i Rambeslutet utgår istället från den utfärdande statens straffskalor, där det krävs att gärningen i de fall där krav på dubbel straffbarhet gäller i den staten har fängelse eller annan frihetsberövande påföljd i straffskalan. brott enligt svensk lag saknar enligt rambeslutet betydelse. särskilda regleringen av verkställighet av en europeisk arresteringsorder kommer således inte något krav på brottets svårhet, bedömd enligt svensk rätt, att uppställas. För vissa brott eller brottstyper avskaffas kravet på dubbel straffbarhet (se avsnitt 4.1). Det bör framgå av regleringen i vilka fall en prövning skall ske av kravet på dubbel straffbarhet. Det bör vidare framgå att en europeisk arresteringsorder får verkställas för lagföring och för verkställighet av ett straff. Rambeslutet skiljer på obligatoriska (artikel 3) och fakultativa vägransgrunder (artikel 4). Därutöver finns bestämmelser som kan jämställas med vägransgrunder, t.ex. att rambeslutet inte påverkar skyldigheten att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna i artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen (artikel 1.3). Även rätten för medlemsstaterna att tillämpa sina konstitutionella regler om föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier kan jämställas med vägransgrunder, liksom rätten att vägra Prop. 2001/02:118 överlämnande om det finns skäl att tro att en europeisk arresteringsorder utfärdats i syfte att lagföra eller straffa en person på grund av dennes kön, ras, religion, etniska ursprung, nationalitet, språk, politiska uppfattning eller sexuella läggning, eller att personens ställning vid ett överlämnande kan skadas av något av dessa skäl (beaktandesatserna punkt 12). Det bör i det fortsatta lagstiftningsarbetet övervägas vilka vägrans- grunder som skall vara tvingande och vilka som bör göras fakultativa. Vägransgrunderna bör framgå av den nya regleringen. Det torde t.ex. vara helt klart att överlämnande aldrig kan ske för brott som begicks innan den eftersökte var straffmyndig (artikel 3.3). Å andra sidan kan övervägas om det förhållande att åtal eller straff för ett brott är preskriberat enligt svensk lag alltid bör medföra att överlämnande vägras (artikel 4.4). Med anledning av tillträde till utlämningskonvention togs nämligen möjligheten bort att avslå en utlämningsbegäran av annan än en svensk medborgare på grund av preskription (prop. 2000/01:83 s. Nya överväganden i denna fråga bör därför göras. Underlag för verkställighet m.m. av en europeisk arresteringsorder En europeisk arresteringsorder skall innehålla information om den eftersökte och den påstådda brottsligheten samt uppgifter om den utfärdande rättsliga myndigheten (artikel 9.1). Detta bör framgå av regleringen liksom om en ansökan på något annat språk än svenska kan godtas (artikel 9.2). Språkfrågan behandlas i avsnitt 5.3. Det krävs även bestämmelser om ansökan om och medgivande till transitering (artikel 20), utvidgad lagföring (artikel 22) och vidareutlämning (artikel 23). En viktig skillnad i förhållanden till utlämningslagen är att rambeslutet som huvudregel inte ger en verkställande stat rätt att vägra överlämnande av det egna landets medborgare. Utlämningslagen innebär att svenska medborgare i vissa fall kan utlämnas från . Enligt rambeslutet kan en verkställande stat i de fall då en medborgare i den staten eller en person som är bosatt där eftersöks för verkställighet av straff, istället för överlämnande, överta verkställigheten av straffet. En verkställande stat har vidare rätt att uppställa krav på att det egna landets medborgare, som överlämnas för lagföring, efter genomförd rättegång återförs till det egna landet för att där verkställa straffet, om sådant har meddelats. Det bör i det fortsatta lagstiftningsarbetet övervägas under vilka förutsättningar ett krav skall uppställas om att återsända svenska medborgare och personer bosatta här. Det bör vidare övervägas om och under vilka förutsättningar verkställighet skall vägras av en europeisk arresteringsorder som avser sådana personer som eftersöks för verkställighet av straff. Beslutande myndigheter Prop. Enligt utlämningslagen är det regeringen och i vissa fall Riksåklagaren som fattar beslut i utlämningsärenden. Rambeslutet utgår från att rättsliga myndigheter, dvs. i huvudsak åklagare och domstolar, fattar beslut om utfärdande och verkställighet av europeisk arresteringsorder. Detta förutsätter förfaranderegler för de rättsliga myndigheternas handläggning av dessa ärenden. Det kan förutses att processuella regler krävs om t.ex. tvångsmedel, tidsfrister och överklaganden. Det kan vidare finnas skäl att införa särskilda bestämmelser om bl.a. handläggning av ärenden som rör unga lagöverträdare och om tillfälligt överlämnande av den som begärs överlämnad (artikel 17 a). Verkställighet av beslutet om överlämnande m.m. När ett beslut om överlämnande har fattats skall beslutet verkställas . Det krävs reglering av bl.a. frågor om tidsfrister, uppskjutande av överlämnande och verkställande myndighet. Det kan även krävas reglering för den situationen att en person har överlämnats med villkor om återsändande (artikel 5.3), t.ex. om vilken myndighet som skall godkänna ett villkor och vem som är ansvarig för återsändandet. 5.3 Svenska förklaringar till rambeslutet Regeringens förslag: skall avge förklaringar till artiklarna 14.4 om möjlighet till återkallande av samtycke till överlämnande och 25.2 om fortsatt tillämpning av det nordiska utlämningssamarbetet. Skälen för regeringens förslag: Enligt rambeslutet kan medlemsstaterna, när rambeslutet antas, avge förklaringar till artiklarna 9.2, 14.4 och 26.1. Medlemsstater som vill avge en förklaring till artikel 25.2 måste göra det senast efter rambeslutets ikraftträdande. Rambeslutet träder enligt artikel 28 i kraft den tjugonde dagen efter det att beslutet har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. Ikraftträdandet måste här skiljas från den dag då de nationella bestämmelserna om den europeiska arresteringsordern skall börja gälla. Enligt artikel 9.2 skall en europeisk arresteringsorder översättas till ett av den verkställande statens officiella språk eller till ett annat språk som den verkställande staten har förklarat sig godta. Medlemsstaterna kan i samband med att rambeslutet antas eller förklara vilka språk de godtar. Frågan om bör avge en förklaring enligt denna artikel låter sig bäst bedömas i samband med den reglering om förfarandet som blir nödvändig i det kommande lagstiftningsärendet. Det framstår därför som lämpligast att frågan övervägs i det sammanhanget. Artikel 14.4 Återkallande av samtycke En medlemsstat som enligt artikel 14.4 vill låta samtycke till överlämnande vara återkalleligt, skall enligt den bestämmelsen underrätta generalsekretariatet vid Europeiska unionens råd om detta vid antagande av rambeslutet och ange på vilka villkor samtycket kan Bestämmelsen motsvarar artikel 7.4 i 1995 års Frågan om återkallelse av samtycke behandlades i samband med tillträde till den konventionen (prop. 1996/97:88, bet.1996/97:JuU15, rskr. 1996/97:198). där att återkallelse bör vara möjligt, eftersom det förenklade utlämningsförfarandet som förutsätter samtycke till stor del är tillkommet i den eftersöktes intresse. Om den eftersökte efter att ha lämnat samtycke får kännedom om nya omständigheter som påverkar hans ställningstagande eller om han helt enkelt ångrar sig, är det naturligt att han skall kunna påkalla tillämpning av det normala förfarandet (a. 20f.). I 33 § femte stycket utlämningslagen finns en bestämmelse om att återkallelse av ett samtycke eller medgivande skall beaktas om det sker innan utlämningen har verkställts. Enligt regeringens mening gör sig motsvarande överväganden gällande vid återkallelse av samtycke till överlämnande med stöd av den europeiska arresteringsordern som vid återkallelse till utlämning enligt det förenklade förfarandet. dock på nytt övervägas i det kommande lagstiftningsarbetet. emellertid avge en förklaring till artikel 14.4 om att ett samtycke kan återkallas intill dess att ett beslut om överlämnande har verkställs. Artikel 25.2 Fortsatt tillämpning av andra utlämningsavtal Enligt artikel 25.2 skall medlemsstaterna kunna fortsätta att tillämpa de bi- eller multilaterala utlämningsavtal som är i kraft när rambeslutet Detta förutsätter dock att dessa avtal är mer långtgående än bestämmelserna i rambeslutet eller ytterligare förenklar och underlättar överlämnande mellan medlemsstaterna. En ytterligare förutsättning är att en medlemsstat som önskar tillämpa ett sådant avtal från rambeslutets ikraftträdande underrättar rådet och kommissionen. Erfarenheterna av det nordiska utlämningssamarbetet är goda. europeiska arresteringsordern bygger i stora delar på samma princip. vissa delar, t.ex. i fråga om avskaffande av krav på dubbel straffbarhet, är det uppenbart att den nordiska regleringen är mer långtgående än den På andra områden är det mer osäkert vilket av systemen som går längst. Frågan om den europeiska arresteringsordern är att föredra framför det nordiska utlämnings- förfarandet eller om det senare bör fortsätta tillämpas eventuellt i modifierad form kräver ytterligare överväganden. samråd med de övriga nordiska länderna, i första hand och För att skall ha möjlighet att välja fortsatt tillämpning av det nordiska utlämningssamarbetet krävs en svensk förklaring om detta senast efter det att rambeslutet trätt i kraft. under arbetet med genomförandepropositionen och efter samråd med övriga nordiska länder framkommer att bestämmelserna om en europeisk arresteringsorder skall tillämpas även gentemot de nordiska staterna kan Regeringen föreslår därför att en förklaring avges Prop. 2001/02:118 om att det nordiska utlämningssamarbetet kommer att fortsätta tillämpas av i den mån det ytterligare förenklar och underlättar förfarandena för utlämning. Huvudregeln enligt artikel 26.1 är att rambeslutets bestämmelser ersätter tidigare gällande utlämningsinstrument. Utlämningsförfaranden som påbörjats före detta datum skall dock fortsätta handläggas enligt bestämmelserna i utlämningsinstrumenten. Medlemsstaterna får i samband med antagandet av rambeslutet förklara att de som verkställande stat under viss angiven tid kommer att fortsätta behandla framställningar som gäller gärningar begångna före i enlighet med bestämmelserna i utlämningsinstrumenten. För svenskt vidkommande är utgångspunkten att ny processlag tillämpas på processuella företeelser som inträffar efter det att lagen har trätt i kraft. Det är utan betydelse om de materiella förhållanden som är rättegångens föremål har uppkommit innan lagen trätt i kraft. En ny processlag får således inte någon retroaktiv verkan (se prop. 1999/2000:61 s. 184f.). Det förhållandet att den brottslighet som ligger till grund för en europeisk arresteringsorder har begåtts före bör med detta synsätt inte innebära att de äldre bestämmelserna skall tillämpas på sådana brott. Regeringen anser därför att det saknas skäl för att lämna en förklaring vid artikel 26.1 om särskilda övergångsbestämmelser för gärningar som har begåtts före . Frågan om huruvida den lagstiftning som blir nödvändig med anledning av rambeslutet kräver särskilda övergångsbestämmelser för utlämningsförfaranden som redan har påbörjats kommer att övervägas i det kommande lagstiftningsärendet. Antalet utlämningsärenden till och från har rört sig om något tjugotal i varje riktning, nordiska utlämningsärenden oräknade. Den europeiska arresteringsordern innebär snabbare och effektivare förfaranden än vad som gäller vid utlämning. Detta innebär en kostnadsbesparing, bl.a. genom att häktningstider blir kortare och antalet inblandade handläggande och beslutande instanser färre. bör antalet ärenden öka något, vilket för med sig en kostnadsökning. En sådan ökning kan inte förväntas vara större än att den ryms inom ramen för den kostnadsbesparing som görs och rättsväsendets nuvarande anslag. EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR FATTAT DETTA med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel 31 a och 31 b samt artikel 34.2 b i detta, med beaktande av kommissionens förslag , med beaktande av yttrande , och av följande skäl: (1)I slutsatserna från i av , särskilt i slutsats 35, behandlas frågan om brådskande förfaranden för utlämning eller överlämnande av personer som dömts eller är misstänkta för brott. (2)I åtgärdsprogrammet för genomförande av principen om ömsesidigt erkännande av domar i brottmål, antaget av rådet , behandlas frågan om ömsesidig verkställighet av arresteringsorder. (3)Det finns ett antal konventioner på detta område till vilka alla eller en del medlemsstater har anslutit sig, däribland Europeiska utlämningskonventionen av och Europeiska konventionen om bekämpande av terrorism av . Lagstiftningen om utlämning i de nordiska länderna har identiskt innehåll. (4)Dessutom har medlemsstaterna godkänt följande tre konventioner, som helt eller delvis gäller utlämning och ingår i gemenskapens regelverk: konventionen av om tillämpning av av om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna mellan de medlemsstater som är anslutna till konventionen , konventionen av om ett förenklat förfarande för utlämning mellan Europeiska unionens medlemsstater och konventionen av om utlämning mellan Europeiska unionens medlemsstater . (5)Målet för unionen att bli ett område med frihet, säkerhet och rättvisa har medfört att behovet av utlämning mellan medlemsstaterna har försvunnit, och det skall ersättas av ett system med överlämnande mellan rättsliga myndigheter. De nuvarande förfarandena för utlämning är komplicerade och riskerar att ge upphov till förseningar, vilket kan avhjälpas genom införande av ett nytt förenklat system för överlämnandet av personer för lagföring och straffverkställighet. De traditionella samarbetsförbindelser mellan medlemsstaterna som varit rådande bör ersättas av ett system med fri rörlighet för domar och beslut i brottmål, såväl preliminära som slutliga, i ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. (6) Den europeiska arresteringsorder som införs genom detta rambeslut Bilaga 1 utgör den första konkreta åtgärder på området straffrätt rörande principen om ömsesidigt erkännande, vilken har kallat en "hörnsten" i det rättsliga samarbetet. (7)Eftersom målet att ersätta den multilaterala utlämningsordning som bygger på Europeiska utlämningskonventionen av inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna ensidigt och därför endast uppnås på unionsnivå, får rådet vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen, såsom anges i artikel 2 i Fördraget om Europeiska unionen och fastställs i artikel 5 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. I enlighet med proportionalitetsprincipen, såsom fastställs i den sistnämnda artikeln, går detta rambeslut inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål. (8)Beslut om verkställighet av en europeisk arresteringsorder måste kontrolleras i tillräcklig omfattning, vilket innebär att en rättslig myndighet i den medlemsstat där den eftersökta personen har gripits måste fatta beslutet om huruvida han eller hon skall överlämnas. (9)Centralmyndigheternas roll i verkställandet av en europeisk arresteringsorder bör begränsas till praktiskt och administrativt bistånd. (10)Systemet med en europeisk arresteringsorder vilar på en hög grad av förtroende mellan medlemsstaterna. Tillämpningen av systemet får avbrytas endast om en medlemsstat allvarligt åsidosätter de principer som fastställs i artikel 6.1 i Fördraget om Europeiska unionen, vilket konstaterats av rådet med tillämpning av artikel 7.1 i fördraget, och detta bör ske enligt förfarandet i artikel 7.2. (11)Den europeiska arresteringsordern bör ersätta samtliga tidigare instrument för utlämning mellan medlemsstaterna, även bestämmelserna om utlämning i avdelning III i konventionen om tillämpning av . (12)Detta rambeslut respekterar de grundläggande rättigheter och iakttar de principer som erkänns i artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen och återspeglas i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, särskilt kapitel VI i denna. Inget i detta rambeslut får tolkas som ett förbud att vägra överlämna en person som är föremål för en europeisk arresteringsorder, om det finns objektiva skäl för att tro att den europeiska arresteringsordern utfärdas för att lagföra eller straffa en person på grund av dennes kön, ras, religion, etniska ursprung, nationalitet, språk, politiska uppfattning eller sexuella läggning, eller att denna persons ställning kan skadas av något av dessa skäl. Detta rambeslut får inte hindra en medlemsstat från att tillämpa sina konstitutionella regler om prövning i laga ordning, föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier. (12 a)Ingen får avvisas, utvisas eller utlämnas till en stat där de löper allvarlig risk att utsättas för dödsstraff, tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. (13)Samtliga medlemsstater har ratificerat konvention av om skydd för enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter. De personuppgifter som behandlas i samband med genomförandet av detta rambeslut skall skyddas i enlighet med principerna i denna konvention. HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. Kapitel 1 Allmänna bestämmelser Skyldighet att verkställa en europeisk arresteringsorder