prop · GP0388 · 2002-02-13 00:00:00 — För att minska risken för att underrättelserna leder till att utredningen saboteras har åklagaren möjlighet att sända dem underrättelsen under förbehåll om sekretess och att undanhålla viss information. Den nationella lagföringens företräde är dock inte absolut och på åklagarens begäran kan förundersökningskammaren besluta att dom- stolens förundersökning trots de nationella åtgärderna skall fortsätta. Det finns därmed ett skydd mot nationella åtgärder vars enda syfte är att hindra domstolens förundersökning. Ett sådant beslut får överklagas, vilket skall prövas med förtur. Vidare har åklagaren möjlighet att under vissa förutsättningar ompröva beslutet att överlåta undersökningen till en stat samt begära att staten skall lämna fortlöpande rapporter. Det finns också ett begränsat utrymme för åklagaren att, med förundersöknings- kammarens tillstånd, vidta nödvändiga utredningsåtgärder för att säkra bevisning trots att utredningen har överlåtits. Artikel 19 innehåller de viktiga bestämmelserna om Internationella brottmålsdomstolens prövning av jurisdiktion och processförutsättningar (komplementaritetsprincipen). Grundregeln är att domstolen självmant skall beakta om det föreligger hinder mot att pröva ett visst mål. Det innebär att den skall pröva att den har jurisdiktion i målet och att den på eget initiativ får pröva om ett nationellt förfarande innebär processhinder. Taleberättigade är den tilltalade eller den misstänkte person för vilken ett anhållningsbeslut eller en kallelse att infinna sig har utfärdats, varje stat som har konkurrerande domsrätt i målet och där lagföring pågår eller har avslutats samt de stater vars godkännande krävs för att domstolen skall ha jurisdiktion i målet. Det får ske när som helst före huvudförhand- lingen och om det sker därefter endast med domstolens tillstånd och då bara på viss grund. Stater är skyldiga att framställa eventuella invändningar . Artikel 19 innehåller även vissa bestämmelser om förfarandet. Beslutet får överklagas till överklagandekammaren och prövningstillstånd krävs inte i dessa fall (artiklarna 19:6 och 82:1 a). Åklagaren får även begära att ett tidigare beslut om bristande processförutsättningar omprövas med hänvisning till nya omständigheter. Bevis- och förfarandereglerna innehåller förslag till ytterligare bestämmelser om förfarandet. En invändning som gjorts av en stat, men inte av en misstänkt eller tilltalad, medför att domstolen skall skjuta upp brottsutredningen i avvaktan på avgörandet av frågan. Åklagaren får dock med domstolens tillstånd vidta vissa utredningsåtgärder och en invändning påverkar inte giltigheten av åtgärder som vidtagits eller beslut som fattats , t.ex. ett häktningsbeslut. Det innebär bl.a. att de anslutna staterna är skyldiga att, i enlighet med stadgans samarbetsbestämmelser, Prop. 2001/02:88 verkställa ett tidigare utfärdat häktningsbeslut trots att en invändning har Om det inte är fråga om en åtgärd som åklagaren har fått särskilt tillstånd att utföra, får emellertid verkställandet skjutas upp (artikel 95). Inledning och nedläggning av en förundersökning I artikel 53 finns bestämmelser om inledning och nedläggning av för- undersökning i ett enskilt fall. Ett antal kriterier som skall beaktas vid avgörandet om en förundersökning skall inledas eller inte och senare om åtal skall väckas anges i artikeln. Ingen absolut åtalsplikt föreligger. Staten eller säkerhetsrådet som har hänskjutit den situation till vilken saken hör får begära att förundersökningskammaren prövar ett beslut av åklagaren att inte inleda förundersökning eller väcka åtal. Åklagaren behåller dock beslutanderätten och en sådan prövning kan endast medföra en begäran att åklagaren skall ompröva sitt beslut. Kammaren har även rätt att på eget initiativ pröva åklagarens beslut att inte inleda förundersökning eller att inte väcka åtal om beslutet endast beror på att åtgärden inte skulle tjäna rättvisans intresse. Om en sådan prövning sker gäller åklagarens beslut endast om det har bekräftats av kammaren. I normalfallet är det åklagaren som leder förundersökningen och denne har egna utredare, men inte någon polisstyrka, till sitt förfogande. Artikel 54 innehåller vissa bestämmelser om hur förundersökningen skall bedri- vas. Bland dessa kan särskilt uppmärksammas åklagarens objektivitets- skyldighet (artikel 54:1 a) och rätt att söka samarbete med stater, mellan- statliga organisationer och andra (artikel 54:3 c). Utredningsåtgärder på en stats territorium skall ske genom samarbete med staten i fråga och i stadgan finns vissa bestämmelser om åklagarens medverkan samt om åtgärder som åklagaren skall kunna vidta utan nationella myndigheters medverkan, se vidare avsnitt 5.8. Under mycket begränsade omständig- heter får åklagaren med förundersökningskammarens tillstånd vidta utredningsåtgärder utan samarbete med den aktuella staten (artiklarna 54:2 b, 57:3 d och 99:4 a). För detta krävs att staten har slagit fast att staten uppenbart saknar förmåga att verkställa en begäran om rättsligt biträde på grund av att det inte finns någon myndighet eller del av det rättsliga systemet som är behörig att genomföra en begäran enligt del 9 i stadgan. Förundersökningskammaren har även givits ett visst inflytande över förundersökningen när det gäller s.k. unika utredningsåtgärder, dvs. åtgärder som normalt inte kan upprepas såsom förhör med ett döende vittne eller en rättsteknisk undersökning av en massgrav. Bestämmelser om detta finns i artikel 56. Förundersökningskammarens uppgifter i övrigt under förundersökningen och dess sammansättning vid prövningen av olika frågor återfinns i artikel 57. Kammaren får bl.a. söka biträde från en stat med olika rättsliga åtgärder på begäran av antingen åklagaren eller Prop. 2001/02:88 en misstänkt som har berövats friheten eller infunnit sig vid domstolen Enskildas rättigheter under förundersökningen Artikel 55 föreskriver generella rättigheter som tillkommer enskilda personer under förundersökningen. Dessa bygger på bestämmelser i andra internationella konventioner, framförallt i FN:s universella deklaration om de mänskliga rättigheterna års internationella konvention om medborgerliga och politiska rättigheter. Vissa av dessa rättigheter gäller för alla personer (artikel 55:1) och andra för den som det finns anledning att misstänka för brott och som skall höras i utredningen (artikel 55:2). De senare rättigheterna skall iakttas av såväl åklagaren som nationella myndigheter som utför förhöret på Internationella brottmålsdomstolens begäran och den som hörs skall informeras om dem. De avser rätten att underrättas om brottsmisstanken, att vägra att uttala sig, att ha en försvarare som den hörde själv har valt eller, när rättvisans intresse så kräver, som har förordnats för denne och att bli förhörd i närvaro av försvararen om den hörde inte frivilligt har avstått från detta. Den som saknar tillräckliga medel har rätt att kostnadsfritt få en försvarare förordnad för sig. Häktning, frihetsinskränkande föreskrifter, frigivning Åklagaren får när som helst efter det att förundersökningen har inletts begära att förundersökningskammaren skall besluta om häktning. Regler om detta finns i artikel 58. För häktning krävs att det föreligger skälig anledning att anta att personen har gjort sig skyldig till ett brott som faller inom domstolens jurisdiktion samt särskilda häktningsskäl som i huvudsak motsvarar kollusions-, flykt- eller recidivfara i svensk rätt. Artikeln innehåller även föreskrifter om det underlag som åklagaren måste presentera och vilka uppgifter som skall framgå av ett häktningsbeslut, vilket gäller tills vidare. Åklagaren får senare begära att beslutet ändras i fråga om de brott som misstanken avser. Detta har betydelse för den s.k. specialitetsprincip som gäller för domstolen, se avsnitt 5.8.2. I stället för häktning kan kammaren under vissa förutsättningar utfärda en kallelse för den misstänkte att infinna sig inför domstolen (artikel 58:7). En sådan kallelse får förenas med frihetsinskränkande föreskrifter om detta är tillåtet i den stat där personen befinner sig och där föreskrifterna alltså skall verkställas. Artikel 60 innehåller bestämmelser om domstolens prövning av frågor rörande tillfällig frigivning, t.ex. mot borgen, och omprövning av beslut om häktning eller frigivning, med eller utan frihetsinskränkande villkor, samt kontroll av att den misstänkte inte sitter häktad oskäligt länge på grund av omotiverat försening från åklagarens sida. I stadgan finns också regler om häktning i samband med rättegångs- Prop. 2001/02:88 kammarens dom (artikel 81:3) och om avräkning från straffet av tid som den dömde har varit frihetsberövad (artikel 78:2). Beslut om att bevilja eller avslå en begäran om frigivning får överklagas utan att prövnings- tillstånd krävs (artikel 82:1 b). För olagliga frihetsberövanden och efter omprövning av en tidigare meddelad fällande dom skall under vissa förutsättningar ersättning utgå enligt artikel 85. En rätt att skönsmässigt tillerkänna ersättning efter en frikännande dom eller avslutad handläggning utan dom har också tillagts domstolen i fall då ett grovt och uppenbart rättegångsfel har begåtts och varit anledningen till utgången i målet (artikel 85:3). Nationella förfaranden vid verkställighet av häktningsbeslut Artikel 59 innehåller vissa bestämmelser om det nationella förfarandet vid verkställighet av Internationella brottmålsdomstolens häktnings- beslut. På domstolens begäran skall den anmodade staten vidta åtgärder för att gripa den eftersökte, vilket skall ske i enlighet med nationella regler och de bestämmelser som gäller för samarbetet mellan domstolen och de anslutna staterna, se avsnitt 5.8. Stadgan föreskriver vidare att den eftersökte därefter ofördröjligen skall ställas inför en behörig rättslig myndighet, i en domstol, som i enlighet med nationell rätt skall avgöra om det är den person som anges i häktnings- beslutet, att personen har berövats friheten på rätt sätt och att dennes rättigheter har respekterats. Däremot får inte nationell domstol pröva om häktningsbeslutet har meddelats på ett stadgeenligt sätt, en fråga som det exklusivt tillkommer att pröva (artikel 60:2). Innan den misstänkte har överlämnats till Internationella brottmåls- domstolen är det den nationella myndigheten (domstolen) som avgör frågor om tillfällig frigivning och artikel 59 anvisar vissa omständigheter som särskilt skall beaktas. skall underrättas om ett frifotsyrkande och ges möjlighet att lämna synpunkter, vilka skall beaktas i det nationella förfarandet. Den får även begära periodiska rapporter efter ett frisläppande. Den eftersökte skall överläm- nas till domstolen sedan beslut om detta har fattats. Den misstänkte har även möjlighet att begära nationell domstols pröv- ning av Internationella brottmålsdomstolens begäran om överlämnande grundat på principen om ne bis in idem (se avsnitt 5.8.2). De åtalspunkter som åklagaren har riktat mot en person måste bekräftas av förundersökningskammaren innan målet går vidare till en huvudför- handling. Regler om detta finns i artikel 61. Frågan om bekräftelse av åtalet skall prövas vid en förhandling efter det att personen har över- lämnats till eller frivilligt infunnit sig efter kallelse vid domstolen. Det skiljer sig från tribunalernas regler där en bekräftelse av åtalet är en för- utsättning för ett häktningsbeslut. Under vissa omständigheter får en sådan förhandling, men däremot inte en efterföljande huvudförhandling, Prop. 2001/02:88 hållas i den anklagades frånvaro (artikel 61:2, jfr artikel 63). För att en åtalspunkt skall bekräftas krävs det att kammaren finner att det finns tillräcklig bevisning för att fastställa väsentliga skäl att anta att den anklagade har gjort sig skyldig till det brott som anförts. Bevisning måste alltså åberopas och den misstänkte får även anföra motbevisning men detta kan ske i form av sammanställningar och skriftliga inlagor. Sedan åtalet har bekräftats helt eller delvis skall målet överföras till en rättegångskammare för fortsatt handläggning. Rättegångskammaren har dock möjlighet att även därefter överlämna vissa frågor att avgöras av förundersökningskammaren (artikel 64:4). Tillägg till och ändringar av åtalet som sker innan huvudförhandlingen inleds skall dock alltid vara föremål för förundersökningskammarens prövning (artikel 61:9). Åklagaren får naturligtvis fortsätta sin utredning trots att åtal har väckts och får även lägga till eller ta tillbaka åtalspunkter (artikel 61:4). I vissa fall kräver tillägg till åtalet att en ny förhandling för bekräftelse av det nya åtalet genomförs (artikel 61:9). Förändringar av åtalet har också betydelse för det rättsliga samarbetet med stater eftersom stadgan före- skriver en s.k. specialitetsprincip, dvs. att den som överlämnas till dom- stolen inte får lagföras för andra brott än de som domstolens framställ- ning omfattar (artikel 101). Om nya åtalspunkter tillkommer måste dom- stolen alltså förvissa sig om att den stat som har överlämnat den åtalade går med på detta. Förberedande åtgärder, huvudförhandlingen och bevisregler Efter åtalsbekräftelsen är det rättegångskammarens sak att ytterligare förbereda och genomföra rättegången, för vilket föreskrifter finns i Bland annat får åtalen mot olika tilltalade föras samman i en Vid behov får statssamarbete begäras. Huvudförhandlingen skall normalt hållas där domstolen har sitt säte men det är även möjligt att förlägga den till en annan plats (artikel 62). Den tilltalade skall, enligt artikel 63, vara närvarande vid huvudförhand- lingen men kan visas ut från rättssalen om han eller hon allvarligt stör Förhandlingen skall som huvudregel vara offentlig men den får hållas inom stängda dörrar om det behövs för att skydda ett brottsoffer, vittne eller den tilltalade eller för att skydda hemliga eller känsliga uppgifter (artikel 64:7, se även artikel 68). om genomförandet av förhandlingen finns i artikel 64 och i bevis- och Ett särskilt förfarande anvisas i artikel 65 för det fall den tilltalade erkänner vad som lagts honom eller henne till last. Det är dock alltid rättegångskammaren som skall avgöra om erkännandet skall tillmätas betydelse och vilket förfarande som skall tillämpas. regler tar sikte på att motverka s.k. plea bargaining. Föreskrifter om bevisning finns i artikel 69. Det är i första hand parterna som skall sörja för bevisningen men även kammaren får på eget initiativ föranstalta om bevisning (artiklarna 64:6 d och 69:3). innehåller även bestämmelser om sanningsförsäkran (vilket har betydelse för frågan om ansvar för mened, se avsnitt 5.6.8), vittnesmål på annat sätt Prop. 2001/02:88 än genom förhör i rättssalen, respekt för tystnadsplikt samt om prövning av erbjuden bevisnings relevans och tillåtlighet. I likhet med vad som gäller vid Jugoslavien- och Rwandatribunalerna är domstolen bunden av mycket få bevisregler, vilket avviker från vad som är fallet i vissa nationella rättsordningar. I stället gäller en i huvud- sak fri bevisprövning och domen skall, enligt artikel 74, grundas på kammarens värdering av bevisningen och vad som förekommit i rätte- gången. Domen får dock inte gå utöver de faktiska förhållanden och omständigheter som anges i åtalet, såsom det slutligen har bestämts. Artikel 74 innehåller även bestämmelser om domförhet, majoritetsbeslut, domens innehåll och dess avkunnande. Den tilltalade skall betraktas som oskyldig till dess motsatsen har bevisats och beviskravet för en fällande dom beskrivs i artikel 66 så att domstolen måste vara övertygad om den tilltalades skuld bortom varje rimligt tvivel. Artikel 76 anvisar att såväl sammanhållna förhandlingar som separata förhandlingar beträffande ansvar och straff, med mellanliggande dom i ansvarsdelen, kan hållas. Artikeln innehåller även bestämmelser om för- handlingar för att pröva frågor om gottgörelse till brottsoffer, se avsnitt 5.6.6. Den tilltalades minimirättigheter som räknas upp i artikel 67 utgår även de från motsvarande bestämmelser internationella konvention om medborgerliga och politiska rättigheter. De överensstämmer även väl med bestämmelserna i den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). Bland dessa rättigheter ingår rätten till likabehandling, information om åtalet, tillräcklig tid och möjlighet för förberedelser, prövning utan onödigt dröjsmål, tolkning och översättningar samt rätt att biträdas av försvarare som vid behov skall förordnas och bekostas av domstolen. Den tilltalade skall även ges möjlighet att förhöra vittnen och åberopa egen bevisning men är inte skyldig att själv vittna eller erkänna sig skyldig utan har rätt att tiga utan att detta beaktas vid bedömningen av skuldfrågan. Däremot skall han eller hon ha rätt att avge en muntlig eller skriftlig förklaring till sitt försvar utan att därvid avlägga någon sanningsförsäkran. Omvänd bevisbörda eller krav på motbevisning får inte förekomma. Vidare har den tilltalade rätt att ta del av bevisning som åklagaren har tillgång till och som kan tala till den tilltalades förmån eller försvaga annan bevisning som åklagaren avser att åberopa (artikel 67:2). Ytterligare processuella rättigheter föreskrivs dessutom i förhållande till de olika åtgärderna i rättegången. Skydd av uppgifter som berör nationell säkerhet Stadgan innehåller även detaljerade bestämmelser om skydd för upp- gifter som rör nationell säkerhet. Åklagaren och de dömande kamrarna är generellt skyldiga att iaktta skydd för hemliga och förtroliga uppgifter Prop. 2001/02:88 och viss information kan lämnas av en stat till domstolen med förbehåll att den bara används för att få fram ny bevisning (artikel 93:8 b). Enligt artikel 72 får en stat vägra att lämna ut information med hänvis- ning till nationell säkerhet och det är i princip staten som har avgörandet i sin hand. Artikeln föreskriver dock ett omfattande samrådsförfarande i syfte att hitta en samförståndslösning på den sekretessfråga som uppkommit innan staten får vägra att lämna ut informationen. Även när så sker har domstolen vissa möjligheter att agera. I artikel 73 finns sär- skilda bestämmelser för det fallet att en ansluten stat har fått tillgång till dokument eller uppgifter från en annan stat, mellanstatlig organisation eller annan organisation, t.ex. Internationella Röda Korset, under förbe- håll om sekretess. En stat kan även ansöka om att nödvändiga säkerhets- åtgärder vidtas för att skydda deras tjänstemän eller företrädare och för att skydda hemliga eller känsliga uppgifter (artikel 68:6). 5.6.6Brottsofferfrågor deltagande, skyddsåtgärder, gottgörelse m.m. Jämfört med vad som gäller för de internationella brottmålstribunalerna ger Romstadgan brottsoffren en mer central och självständig roll i domstolsprocessen. Förutom att lyfta fram hänsynen till brottsoffren som en av de viktigaste anledningarna till att inrätta domstolen har de även tillerkänts vissa rättigheter, framförallt i form av rätt till gottgörelse från den som dömts för brottet. Enligt modell från tribunalerna föreskrivs att en särskild brottsoffer- och vittnesenhet skall inrättas inom registratorskontoret för att lämna olika former av bistånd (artikel 43:6). Brottsoffrens deltagande i brottmålsprocessen Liksom i alla brottmålsrättegångar kommer många brottsoffer att höras i bevissyfte i förfarandet. Utöver detta tillerkänner stadgan offren en prin- cipiell rätt att få delta och lämna sina synpunkter i brottmålsprocessen. Förutom en rätt att lämna synpunkter i särskilt angivna förfaranden (se artiklarna 15:3 och 19:3) skall detta enligt artikel 68:3 ske vid olika till- fällen i förfarandet när deras personliga intressen berörs. Det har dock lämnats till domstolen att avgöra när och hur detta skall ske och det föreskrivs uttryckligen att detta inte får skada eller vara oförenligt med den tilltalades rättigheter eller med en rättvis och opartisk rättegång. I något fall anvisar dock stadgan uttryckligen att brottsoffren skall höras och i andra fall att brottsoffrens intressen särskilt skall beaktas vilket ger en anvisning att det i dessa fall kan vara lämpligt att låta brottsoffren yttra sig. Närmare bestämmelser om brottsoffrens medverkan finns även i de bevis- och förfaranderegler som har förhandlats fram. Stadgan innehåller i artikel 68 allmänna bestämmelser om olika skydds- och säkerhetsåtgärder för brottsoffer, vittnen och tilltalade. den särskilda brottsoffer- och vittnesenheten skall bistå med skydds- och säkerhetsåtgärder är också åklagaren och de dömande kamrarna skyldiga Prop. 2001/02:88 att se till att åtgärder av det slaget tillhandahålls när behov föreligger (artiklarna 54:3 f, 57:3 c, 64:6 e och 83:1). Åtgärderna kan t.ex. bestå i bevisupptagning med hjälp av elektroniska eller andra hjälpmedel (artikel 69:2) eller undanhållande av vissa uppgifter (artikel 68:5). En allmän princip är att åtgärderna inte får vara oförenliga med den tilltalades rättigheter eller en rättvis och opartisk rättegång. I många fall kommer det faktiska skyddet att tillhandahållas av en stat och stadgan föreskriver att de anslutna staterna, i enlighet med sina nationella förfaranden, skall bistå med skydd av brottsoffer och vittnen (artikel 93:1 j), se avsnitt 5.8.3. Det kan förväntas att domstolen, liksom de internationella brottmålstribu- nalerna, kommer att sluta särskilda avtal om skyddsåtgärder med de anslutna staterna. Skadestånd och annan gottgörelse till brottsoffer Ett genombrott från brottsoffersynpunkt är bestämmelserna i artikel 75 som ger domstolen möjlighet att förplikta den som har dömts för ett brott att betala skadestånd eller lämna andra former av gottgörelse såsom återlämnande av egendom (restitution) och rehabilitering till brottsoffer. Stadgan lämnar till domstolen att utveckla de närmare principerna för gottgörelse till offren. Frågor om gottgörelse kan väckas av brottsoffer och i undantagsfall tas upp av domstolen på eget initiativ och domstolen kan anvisa att utbetalning till brottsoffer skall ske genom den särskilda förvaltningsfond för brottsoffer som stadgepartsförsamlingen skall inrätta enligt artikel 79 (artikel 75:2). Artikel 75 lämnar även vissa föreskrifter om förfarandet och medger att domstolen söker rättsligt biträde från staterna i enlighet med stadgans ordinarie regler om samarbete för att ge effekt åt ett avgörande om gott- görelse. Staterna är vidare skyldiga att ge verkan åt dessa avgöranden på motsvarande sätt som vid verkställighet av böter och förverkande på grund av brott (artiklarna 75:5 och 109). För att säkerställa ett senare krav på gottgörelse får förundersökningskammaren besluta om säkerhets- åtgärder sedan ett häktningsbeslut eller en kallelse för den misstänkte att infinna sig har utfärdats (artikel 57:3 e). Bestämmelserna om gottgörelse skall inte tolkas så att de inverkar på rättigheter som brottsoffer har enligt internationell eller nationell rätt. 5.6.7 Överklagande och omprövning av domar Regler om överklagande av rättegångskammarens avgöranden i frågor om ansvar och straff finns i artikel 81, bl.a. de förutsättningar som måste vara uppfyllda för att ett överklagande skall få ske. den dömde får överklaga ett sådant avgörande och åklagaren får även överklaga till förmån för den dömde. Om det bara är den dömde som överklagar eller om detta bara sker till dennes förmån får överklagandet inte leda till att den dömde fälls till ansvar för ytterligare eller svårare brott eller till ett strängare straff än vad rättegångskammaren har bestämt, principen om reformatio in pejus gäller (artikel 83:2). som överklagats vinner inte laga kraft förrän prövningen i överklagande- Prop. 2001/02:88 kammaren är avslutad. I artikeln finns även bestämmelser om häktning i samband med ett överklagande. Ytterligare föreskrifter om förfarandet ges i artikel 83. Överklaganden av andra avgöranden behandlas i artikel 82.