prop · GP0383 · 2002-01-02 00:00:00 — N nr 182, om förbud mot och omedelbara åtgärder för avskaffande av de värsta formerna av barnarbete (1999). De länder som ratificerat en konvention har därmed åtagit sig att respektera inte bara de grundläggande principerna som omfattas av konventionen utan även konventionen till sitt fulla innehåll. Sedan ratifikationsdokument avseende konventionen nr 182 överlämnats , har ratificerat samtliga åtta konventioner. Övervakningen av tillämpningen av ratificerade konventioner sker genom regelbunden rapportering från de konventionsanslutna ländernas regeringar (artikel 22 i stadga). Beträffande de åtta centrala rättighetskonventionerna har fastställt att konventions- staterna skall lämna rapport . Vad gäller flertalet av de övriga konventionerna skall rapport lämnas . Kopior av rapporter och upplysningar till skall sändas till de mest representativa arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna i landet så att arbetsmark- nadens parter kan följa hur regeringen ställer sig till ILO-instrumenten och framföra de erinringar eller andra kommentarer som de finner befogade. Rapporterna granskas av oberoende jurister i . På grundval av de upplysningar som medlemsstaternas rapporter innehåller utarbetar expertkommittén en rapport, vari kommittén belyser de problem som genomförandet av normer kan ha mött i de olika medlemsstaterna. Kommittén ställer frågor till staterna och lägger fram konklusioner. Rapporten läggs fram för Internationella arbetskonferensen och behandlas av ett särskilt (trepartiskt) utskott för granskningen av tillämpning av konventioner och rekommendationer. Detta utskott avger en berättelse med sina slutsatser till konferensens plenum, som slutbehandlar ärendet. Om utskottet finner det önskvärt att närmare undersöka förhållandena i ett land anmodas regeringen att inför utskottet avge en skriftlig eller muntlig förklaring. riktar även skriftliga observationer och s.k. direct requests direkt till regeringarna, vilka skall besvaras vid nästa rapporteringstillfälle för respektive konvention. Parallellt med utvecklingen inom FN utarbetades på regional nivå olika dokument avseende mänskliga rättigheter. var särskilt drabbat av det och man var mycket mån om att kunna återupprätta tron på rättsstaten och demokratin som ideal. bildades som en direkt följd av de grymheter som och övriga världen erfarit. Ett av organisationens syften var att ena men även att författa ett dokument vad avser mänskliga rättigheter. arbete antogs i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, Konventionen innehöll enbart de medborgerliga och politiska rättigheterna men har genom flera tilläggsprotokoll ( 12 stycken av vilka fem innehåller bestämmelser om ytterligare rättigheter) utökats . I tilläggsprotokollen stadgas t.ex. om skydd för egendom, rätt till fria val, förbud mot kollektiv utvisning av medborgare och om avskaffande av dödsstraffet. ventionen även föreskrev om ett klagomålsförfarande med en domstol och en kommission för att bevaka efterlevnaden av konventionen, får detta dokument betraktas som något för sin tid unikt. finns inte Europeiska kommissionen för de mänskliga rättigheterna kvar utan det är den nya domstolen som tar emot Den nya domstolen har en ny organisation för att bättre kunna svara upp mot den alltmer ökande tillströmningen av mål. är det även ett krav för medlemskap i att också vara ansluten till konventionen. Genom praxis av den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna har konventionen fått en stor betydelse för rättsutvecklingen i de till konventionen anslutna staterna men även för andra stater vilka inte har ratificerat konventionen. konventionen med svensk rätt, se avsnitt 5.1. Ett annat instrument av betydelse för de sociala rättigheterna är den europeiska sociala stadgan . Till stadgan har fogats två tilläggsprotokoll, av vilka ett innehåller bestämmelser om ett förfarande för att anmäla klagomål, samt ett ändringsprotokoll. reviderats 1996 varvid bestämmelserna i de två tilläggsprotokollen inarbetades i en nya reviderad stadga. Genom att är bundet av den sociala stadgan har vi också förpliktat oss att med jämna mellanrum till den europeiska kommittén för sociala rättigheter rapportera om hur uppfyller sina förpliktelser enligt stadgan. finns för att granska förpliktelserna enligt den europeiska konventionen till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling Nedan följer en uppräkning av viktiga instrument inom som har ratificerat: N Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (1950). konventionen finns sammanlagt 12 tilläggsprotokoll av vilka fem protokoll stadgar ytterligare rättigheter. ratificerat fyra av dessa fem protokoll (nr 1, 4, 6 och 7). N Europeisk social stadga (1961) med två tilläggsprotokoll (1988 och 1995) och ett ändringsprotokoll (1991) samt den reviderade sociala stadgan (1996). Ändringsprotokollet från Skr. 2001/02:83 1991 har ännu inte trätt i kraft. N Europeisk konvention till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (1987) med två tilläggsprotokoll (1993) vilka ännu inte trätt i kraft. N Europeisk stadga om landsdels- eller minoritetsspråk (1992). N Ramkonvention om skydd för nationella minoriteter (1995). Förpliktelserna inom Europeiska unionen I artikel 6 (1) i Fördraget om Europeiska unionen (EU) stadgas att unionen bygger på principerna om frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt på rättsstatsprincipen. I artikel 6 (2) anges att unionen som allmänna principer för gemenskapsrätten skall respektera de grundläggande rättigheterna, såsom de garanteras i angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Flera olika resolutioner har antagits av bl.a. , till gagn för rättigheternas efterlevnad inom EU. har också genom sin praxis avseende fundamentala rättigheter inom unionen bidragit med att utveckla ett rättighetstänkande inom EU. proklamerades stadgan om de grundläggande rättigheterna av (den s.k. EU-stadgan). Stadgan är tills vidare att betrakta som en politisk deklaration. Stadgan skapar inte några nya rättigheter eller nya förpliktelser för medlemsstaterna utan skall enbart befästa dem som redan gäller. Rättigheterna återfinns under sex olika rubriker; Värdighet, Friheter, Jämlikhet, Solidaritet, Medborgarnas rättigheter och Rättsskipning. Till stadgan hör en förklarande rapport som dock inte har officiell status men som har stor betydelse för förståelsen av stadgan. Stadgans rättsliga status skall enligt EU- toppmötet i () avgöras senare och eventuellt i samband med nästa regeringskonferens . Regeringen har under EU:s förra regeringskonferens argumenterat för att EU bör ansluta sig till . Även har i ett särskilt tillkännagivande till regeringen angivit att regeringen med all kraft bör verka för att EU skall tillträda (bet. 2000/01:KU11, rskr. 2000/01:200). arbete för att främja de mänskliga rättigheterna på internationell nivå Sammanfattande beskrivning: arbetar för att påverka andra stater att respektera de mänskliga rättigheterna, respekten för de mänskliga rättigheterna skall genomsyra arbetet i de globala och regionala organisationerna, de internationella normerna för de mänskliga rättigheterna skall ges djupare förankring och vidare spridning, och för att mekanismerna för att säkerställa respekten för de överenskomna normerna skall göras effektivare. Inom ramen för dessa mål och utvecklingssamarbetets övergripande mål för att bekämpa fattigdom syftar arbetet med mänskliga rättigheter till att främja respekten för och underlätta genomförandet av mänskliga rättigheter i samarbetslandet och att genom ett rättighetsperspektiv i utvecklingssamarbetet än mer effektivt minska fattigdomen. Regeringen lämnade 1998 en skrivelse till om mänskliga rättigheter i svensk utrikespolitik (skr. 1997/98:89). Skrivelsen utgör en samlad presentation av regeringens politik för mänskliga rättigheter inom svensk utrikespolitik som helhet. Nedan lämnas en redogörelse för huvuddragen i skrivelsen. Svensk utrikespolitik skall främja respekten för de mänskliga rättigheterna. Denna ambition skall prägla hela utrikespolitiken och dess olika delar, såväl bilateralt som multilateralt. Regeringen strävar efter att bedriva en politik beträffande de mänskliga rättigheterna som är konsekvent och resultatinriktad. Målet för arbetet är att bidra till att människor världen över får del av de i folkrätten garanterade friheterna, skydd mot övergrepp samt en anständig levnadsstandard. En viktig princip i det svenska arbetet är att rättigheterna inom är universella. De gäller över hela världen, oavsett land, kultur, religion eller specifik situation. En annan viktig princip för den svenska utrikespolitiken är att de mänskliga rättigheterna är en internationell angelägenhet. Det är således legitimt att framföra åsikter om hur de respekteras i andra länder. Som metod utgås ifrån att de stater som förbundit sig att efterleva de internationella normerna gjort så i god tro och avser att uppfylla sina förpliktelser. När erbjuder erfarenhetsutbyte och utvecklingssamarbete skall det ske i konstruktiv anda. är berett att reagera när en stat ignorerar sina inter- nationella åtaganden och medvetet kränker sina invånares rättigheter. När så är befogat, riktas öppen och tydlig kritik. Det finns starka samband mellan mänskliga rättigheter och demokrati. De två begreppen är inte identiska och bör inte blandas samman, men det är uppenbart att en fördjupad och långsiktigt hållbar demokrati förutsätter att de mänskliga rättigheterna respekteras. Enligt regeringens uppfattning är det avgörande för utvecklingen av demokratisk kultur att de mänskliga rättigheterna respekteras. Mänskliga rättigheter är en viktig del i den Europeiska unionens (EU) gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. EU agerar ofta gemensamt i frågor avseende mänskliga rättigheter såväl i internationella organ som i bilaterala kontakter med tredje land. har antagit ett antal slutsatser om olika aspekter av unionens arbete för mänskliga rättigheter och demokrati. Rådet har också antagit riktlinjer för EU:s arbete inom specifika områden, t.ex. arbetet mot dödsstraffet och för att förhindra och bekämpa förekomsten av tortyr. I regeringens skrivelse Demokrati och mänskliga rättigheter i utvecklingssamarbete (skr. 1997/98:76) belyser regeringen förutsätt- ningarna för att genom det internationella utvecklingssamarbetet stärka stödet för en hållbar demokratisk utveckling och respekt för de mänskliga rättigheterna. Nedan lämnas en redogörelse för huvuddragen i skrivelsen. Regeringens beslut att de mänskliga rättigheterna skall genomsyra alla delar av utrikespolitiken avspeglas i utvecklingssamarbetets olika delar. Detta gäller såväl det bilaterala stat till stat-samarbetet som det multilaterala samarbetet, liksom stödet till svenska och internationella enskilda organisationer. Ansvaret för att genomföra den svenska politiken åvilar i första hand och Sida, men också fackdepartementen involveras i allt ökande utsträckning. Det övergripande målet för utvecklingssamarbetet är fattigdoms- bekämpning. Demokratisk samhällsstyrning är ett av sex delmål. Arbetet för demokrati och mänskliga rättigheter hör nära samman, i det att respekten för de mänskliga rättigheterna ingår som en aspekt av fundamental betydelse i utvecklingssamarbetets strävan att främja demokratisk samhällsstyrning. Demokratin är den form i vilken ett samhälle som bygger på de mänskliga rättigheterna organiseras, och kan därmed sägas utgöra den strukturella motsvarigheten till de normer som uttrycks i konventionerna om mänskliga rättigheter. De mänskliga rättigheterna ger en gemensam värdegrund och blir därmed ett normativt uttryck för det vill åstadkomma genom utvecklingssamarbetet. Arbetet med mänskliga rättigheter inom utvecklingssamarbetet har två syften; dels att direkt främja respekten för och underlätta implementeringen av mänskliga rättigheter i samarbetslandet, dels att genom ett rättighetsperspektiv i utvecklings- samarbetet ännu mer effektivt uppnå fattigdomsminskning. Genom detta perspektiv tydliggörs individens rättigheter och varje stats nationella ansvar för att respektera dessa rättigheter. Som en avslutande del av översyn för att tydliggöra hur ett systematiskt barn- och barnrättsperspektiv i såväl det multilaterala som det bilaterala utvecklingssamarbetet skall kunna tillämpas och utvecklas, avser regeringen att avlämna en särskild skrivelse till /2002. I denna redogör regeringen för vunna erfarenheter av svenska och internationella ansträngningar för att i utvecklingssamarbetet säkerställa och främja de rättigheter som varje barn åtnjuter enligt FN:s konvention om barnets rättigheter samt hur regeringen avser ta till vara dessa erfarenheter och ny kunskap i strategiska överväganden och prioriterade åtgärder för att genom svenskt internationellt utvecklingssamarbete bidra till att de gemensamma internationella utvecklingsmålen uppnås. Arbetet för att främja respekten för de mänskliga rättigheterna grundas Skr. 2001/02:83 i de gemensamma åtagandena som och samarbetslandet gjort genom ratificeringen av FN:s konventioner om mänskliga rättigheter, liksom de beslut som fattats vid världskonferenser och andra möten inom FN:s ram. Som ratificerande avtalsparter har och samarbets- landet ett gemensamt intresse av att konventionerna respekteras. Arbetet kan t.ex. innebära stöd till framtagandet av rapporter för de olika konventionskommittéerna, åtgärder för att följa upp kommittéernas rekommendationer med anledning av dessa rapporter, utveckling av lagstiftning eller utbildning av polisen. Det kan också innebära stöd till enskilda organisationers arbete, liksom uppmuntran och stöd till arbetet inom internationella organisationer som FN:s fonder och program, EG- kommissionen och andra organisationer. 4 Beredning av ärendet Vid i 1993 om mänskliga rättigheter rekom- menderades medlemsstaterna att utarbeta nationella handlingsplaner för mänskliga rättigheter. Mot bl.a. denna bakgrund tillsattes inom en interdepartemental arbetsgrupp för att utarbeta ett förslag till en nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna (se bilaga 2). Arbetsgruppen har haft att kartlägga och analysera hur svenska myndigheter arbetar för förbättra skyddet av de mänskliga rättigheterna. Gruppen har också haft att granska de organisatoriska aspekterna på befintliga arbete för att hantera frågor om mänskliga rättigheter och vid behov föreslå eventuella förändringar (se avsnitt 8) samt att föreslå åtgärder för hur FN:s årtionde för utbildning om mänskliga rättigheter (pågår ) kan uppmärksammas i (se avsnitt 9). På arbetsgruppen har också legat att kartlägga och klargöra olika modeller för utformandet av en nationell handlingsplan och därefter välja en för fungerande arbetsmodell. Arbetsgruppen har samrått med ett antal referensgrupper med företrädare för bl.a. olika organisationer. När arbetet med den svenska handlingsplanen inleddes hade ett tiotal länder, bl.a. , antagit nationella handlingsplaner. Arbetsgruppens sekretariat har studerat dessa handlingsplaner, vilka är av varierande omfattning. Det är viktigt att betona att en nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna behöver anpassas och utformas efter de särskilda behov som finns i landet i fråga. När det svenska arbetet inleddes fanns ännu inte den handbok om nationella handlingsplaner för de mänskliga rättigheterna, den s.k. Revised draft Handbook on national human rights plans of action, som senare utarbetats av FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter (UNHCHR). kommer att publiceras i sin slutliga version . Arbetsgruppen har dock valt en arbetsmodell som överensstämmer med flera av förslagen i utkastet till Skr. 2001/02:83 handboken och har också hämtat information från och försökt lära av de erfarenheter som andra länder gjort i sina respektive arbeten. har dock till stor del tagit fram sin egen arbetsmodell vilken kommer att belysas närmare nedan. 4.2.1Mänskliga rättigheter i en kartläggning (Ds 2001:10) Det första steget i arbetet med att utarbeta en nationell handlingsplan var att kartlägga och analysera hur svenska myndigheter arbetar för att förbättra skyddet av de mänskliga rättigheterna. De norska erfarenheterna och FN:s arbete med handlingsplaner visade på vikten av att inledningsvis genomföra en kartläggning av den aktuella situationen i vad avser mänskliga rättigheter. Kartläggningen kom att fungera som en plattform i det fortsatta arbetet med handlingsplanen. Arbetet med kartläggningen påbörjades och avslutades . Rapporten i en kartläggning (Ds 2001:10) publicerades . Det material som legat till grund för rapporten hänför sig främst till de internationella åtaganden har inom FN och Internationella arbetsorganisationen () men även inom . Åtagandena grundar sig på konventioner om mänskliga rättigheter; politiska och medborgerliga såväl som ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. I rapporten redovisas bl.a. vilka åtaganden som har avseende de mänskliga rättigheterna och om mottagit någon internationell kritik. Vidare redovisas vilka kontrollmekanismer på internationell och nationell nivå som finns för att bevaka de mänskliga rättigheterna. I det som kan betecknas som rapportens huvudkapitel redogörs för vissa särskilda områden mot bakgrund av de svenska åtagandena samt för hur svenska myndigheter arbetar för att främja och stärka skyddet av mänskliga rättigheter. Redovisningen är inte uttömmande utan skall uppfattas som exemplifierande. Flera av de frågor som rapporten behandlar har varit i fokus när internationella åtaganden har granskats och blivit föremål för viss internationell kritik. De har även lyfts fram av de olika referensgrupperna som sådana frågor som bör finnas med i en kommande handlingsplan för mänskliga rättigheter. Frågorna kan ses som exempel på goda respektive mer problematiska förhållanden i det svenska samhället. Rapporten skickades ut till cirka 1 100 myndigheter, ambassader, kommuner, organisationer m.m. 4.2.2 De organisatoriska aspekterna på arbete när det gäller mänskliga rättigheter Vid granskningen av de organisatoriska aspekterna på befintliga arbete för att hantera frågor om mänskliga rättigheter har två enkätundersökningar gjorts bland ett urval anställda i . Ett flertal intervjuer med olika handläggare som arbetar med frågor om Skr. 2001/02:83 mänskliga rättigheter har också genomförts. diskuterats inom men förslag på förbättringar har även inkommit från flera av referensgrupperna, t.ex. förslag på hur information från om mänskliga rättigheter bättre kan spridas i samhället. 4.2.3Utbildning om mänskliga rättigheter Det sista steget i det svenska arbetet med handlingsplanen har bestått i att lämna förslag på hur FN:s årtionde för utbildning om mänskliga rättigheter kan uppmärksammas i . Under arbetets gång har också utbildning om mänskliga rättigheter lyfts fram som ett av de viktigaste områdena att behandla i en nationell handlingsplan. En nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna berör hela det svenska samhället. Den statliga och kommunala förvaltningen har ett ansvar för skyddet av de mänskliga rättigheterna. Det finns dock en rad andra aktörer som spelar en stor roll i arbetet med att förbättra skyddet av de mänskliga rättigheterna i . En utgångspunkt för utarbetandet av den nationella handlingsplanen har därför varit att arbetet skulle ske på ett öppet sätt med aktivt deltagande från flera av dessa. För att engagera olika aktörer utanför i arbetet med handlingsplanen skickades en inbjudan ut till 120 olika myndigheter och enskilda, bl.a. ombudsmän, enskilda och fackliga organisationer samt forskare vid universitet och högskolor. De bjöds in för att delta i arbetet med att ta fram ett förslag till en nationell handlingsplan. Flera olika referensgrupper bildades. Den största gruppen bestod av ett 70-tal enskilda organisationer som arbetar med mänskliga rättigheter av vilka de flesta ingår i det svenska speciella s.k. . De olika referensgrupperna var öppna och nya representanter gavs möjlighet att delta under arbetets gång. bildades även en referensgrupp bestående av riksdagsledamöter från de olika riksdagspartierna. Sammanlagt har cirka 240 olika aktörer beretts möjlighet att delta i eller lämna synpunkter på arbetet med att ta fram en nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna (se bilaga 3). genomfördes flera olika större möten med några av referensgrupperna. Dessa bereddes tillfälle att muntligen eller skriftligen lämna synpunkter på vad som borde beaktas i en nationell handlingsplan. skickades också ett utkast till kartläggningen ut för synpunkter till de olika referensgrupperna. Vid de många referensgruppsmötena som hållits har olika frågor diskuterats, t.ex. innehållet i kartläggningen och utbildning om mänskliga rättigheter. Mötena har ibland ägt rum i form av stormöten med upp till cirka 40 deltagare. Andra möten har genomförts med endast ett fåtal deltagare. Utbildning om mänskliga rättigheter för rättsvårdande myndigheter och domare/domstolar har t.ex. diskuterats vid ett möte då Skr. 2001/02:83 representanter från dessa grupper deltog. Flera möten med representanter från , och har också genomförts vid vilka utbildning inom utbildningsväsendet samt universitet och högskolor särskilt diskuterats. Det sätt på vilket arbetet genomförts med hjälp av de olika referens- grupperna har varit mycket betydelsefullt. De har visat ett stort intresse och lämnat många värdefulla synpunkter. Många av åtgärderna som aviseras i handlingsplanen kommer ursprungligen från de olika referensgrupperna. 5 De mänskliga rättigheterna i I skyddas de mänskliga rättigheterna främst genom tre av de fyra grundlagarna; regeringsformen, tryckfrihetsförordningen och yttrande- frihetsgrundlagen. Tryckfriheten har varit grundlagsskyddad allt och denna rättighet har äldst anor i landet. Redan i första kapitlet regeringsformen (RF) slås fast att den offentliga makten skall utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans frihet och värdighet. Vidare anges att det allmänna särskilt skall trygga rätten till arbete, bostad och utbildning samt verka för social omsorg och trygghet och för en god levnadsmiljö (1 kap. 2 § RF). I regeringsformens andra kapitel finns bestämmelser om grundläggande fri- och rättigheter exempelvis de positiva och negativa opinionsfriheterna (2 kap. 12 §§ RF) och den fysiska integriteten (2 kap. 46 §§ RF). Av 2 kap. 15 § RF framgår att lag eller annan föreskrift ej får innebära att någon medborgare missgynnas därför att han med hänsyn till ras, hudfärg eller etniskt ursprung tillhör minoritet. Av 2 kap. 16 § RF framgår att lag eller annan föreskrift ej får innebära att någon medborgare missgynnas på grund av sitt kön, om ej föreskriften utgör ett led i strävanden att åstadkomma jämställdhet mellan män och kvinnor eller avser värnplikt eller motsvarande tjänsteplikt. Genom andra grundlagsstadganden anges under vilka förhållanden ingrepp i rätten att driva näring får ske och att samernas rätt att bedriva renskötsel regleras i lag (2 kap. 20 § RF). Rätten att kostnadsfritt erhålla grundläggande utbildning i allmän skola är också grundlagsskyddad (2 kap. 21 § RF). I 2 kap. 12 § RF finns bestämmelser om vilka fri- och rättigheter som får begränsas, i vilken form begränsningar får beslutas och vilka allmänna principer som måste iakttas för att en begränsning skall få göras. En begränsning måste ha stöd i lag och får endast göras för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. En begränsning får inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar.