prop · GP03107 · 2002-03-13 00:00:00 — det kan också vara frågan om att svaranden gör en kvittningsinvändning eller väcker genkäromål. Även i andra fall av kumulation enligt kan det bli nödvändigt att besluta om en individuell tvistehantering. Att det vid en samtidig domstolsprövning av flera rättsanspråk finns rätts- och bevisfakta som har betydelse för några men inte andra anspråk innebär inte i sig att omständigheterna måste behandlas i särskild ordning under rättegången. Tvärtom är det vanligt när flera mål kumuleras att det finns sådana fakta som skiljer sig mellan målen och som prövas av domstolen utan att handläggningen av käromålen säras. I de allra flesta fall kommer situationen att vara densamma vid en grupprättegång. kan emellertid en snabb, billig och enkel processhantering gynnas av att enskilda tvistefrågor handläggs för sig. Det kan vara frågan om rättsfakta vars prövning kräver att enstaka gruppmedlemmar medverkar aktivt i rättegången. Men motivet kan också vara att om- ständigheterna i fråga hänför sig till flera gruppmedlemmars anspråk och att käranden inte bedöms kunna ta till vara deras intressen i tillräcklig utsträckning. tillhandahåller i huvudsak de instrument som behövs för en effektiv och ändamålsenlig handläggning av en grupprättegång även när det finns behov av speciella procedurer för hanteringen av in- dividuella förhållanden. Sålunda får enligt 42 kap. 8 § tredje stycket RB domstolen bestämma att olika frågor eller delar av ett mål skall behandlas för sig vid förberedelsen. Enligt 42 kap. 20 § RB får domstolen vidare hålla huvudförhandling för handläggning av en del av saken, som kan avgöras särskilt. Ett sådant delavgörande kan meddelas i form av en mellandom enligt 17 kap. 5 § RB. Det kan även bli aktuellt att meddela deldom enligt 17 kap. 4 § RB, t.ex. om en medlems anspråk med fördel kan avgöras före de övriga gruppanspråken. De stora variationer i tvistefrågornas art och karaktär och anspråkens betydelse för enskilda gruppmedlemmar som kan finnas vid en grupp- talan gör det svårt att ställa upp generella riktlinjer för hur rättegången i detalj bör genomföras. förfaranderegler ger emellertid gott utrymme för domstolen att laga efter omständigheterna i det enskilda målet. En annan fråga är vilken inverkan individuella förhållanden har på kärandens möjligheter att företräda gruppen på ett adekvat sätt och om det uppkommer behov av att enskilda gruppmedlemmar deltar aktivt i rättegången. Förfarandet i en grupprättegång måste vara utformat så att det å ena sidan är möjligt för alla gruppmedlemmar att få samtliga omständigheter som de vill åberopa som grund för sina anspråk prövade och att det å andra sidan finns motsvarande garanti för att motparten kan framställa de invändningar och omständigheter i övrigt som han eller hon vill göra gällande för att freda sig mot gruppmedlemmarnas krav. Det måste finnas mekanismer genom vilka medlemmen eller svaranden inte bara kan föra in individuella förhållanden i målet utan också kan få dessa prövade på ett rättvist sätt. Utredningen har sökt lösa de problem som kan uppkomma med anledning av att det förs in individuella förhållanden i rättegången genom att det i lagen om grupprättegång införs en regel som ger käranden möjlighet att avstå från handlingar som kan gynna en gruppmedlem, om det ur handläggningssynpunkt och i övrigt framstår som mest ända- målsenligt att ansvaret för det läggs på medlemmen själv. I stället skall rätten enligt utredningens förslag anmoda gruppmedlemmen att inter- . Väljer medlemmen i ett sådant fall att inte träda in i rättegången får domstolen med tillämpning av 35 kap. 4 § RB pröva vilken bevis- verkan underlåtenheten skall ha. Som utredningen också framhåller står det i strid med de ändamålshän- syn som ligger bakom grupptalan som processform att tvinga en grupp- medlem att intervenera. Rättsverkningarna av en underlåtenhet att följa rättens anmodan att intervenera innebär i praktiken att utredningens förslag ställer gruppmedlemmen inför valet att antingen intervenera eller förlora målet. Det bör därför sökas andra vägar för att lösa de problem som individuella förhållanden kan skapa. Genom att anknyta till kärandens skyldigheter att ta till vara medlemmarnas intressen och domstolens skyldighet att självmant bevaka att det inte föreligger processhinder kan frågan om individuella förhållanden lösas inom ramen för de allmänna handläggningsreglerna. I den representativa processen ligger sålunda att käranden bevakar och på bästa möjliga sätt tar till vara gruppmedlemmarnas intressen. Aktualiseras individuella förhållanden förutsätts att käranden kontaktar berörda gruppmedlemmar och frågar efter deras inställning. Grupp- medlemmarna får då tillfälle att välja om de vill agera indirekt genom käranden eller direkt genom att intervenera. Hör en medlem inte av sig måste käranden på egen hand ta ställning till vad som skall göras för medlemmens räkning. Kärandens skyldigheter att ta till vara medlem- marnas rätt bör kvarstå fullt ut så länge anspråket omfattas av grupptalan. Visar det sig att de individuella förhållandena är så krävande att utreda och processa om att det inte är lämpligt att pröva anspråket inom ramen för grupptalan, uppstår en brist i processförutsättningarna. Bristen i processförutsättningarna kan då avhjälpas genom att domstolen avvisar talan, när det gäller det käromål till vilket de individuella förhållandena hänför sig. Ett annat alternativ är att gruppmedlemmen inträder som part och målet i den delen avskiljs och handläggs som en individuell talan. Tvistiga omständigheter kan ibland hänföra sig till flera medlemmars anspråk och på grund av det hanteras gemensamt, utan att de rör hela gruppen. Som regel bör gruppmedlemmarnas intressen kunna företrädas av käranden också i dessa fall. kan emellertid käranden ha ett eget intresse som strider mot eller i vart fall ligger vid sidan av de intressen som är knutna till prövningen av en viss fråga eller del av saken. Grupp- medlemmarnas rätt kan då kräva att det utses en särskild person som för talan i den delen för att deras rätt skall anses tillräckligt skyddad. Ett sätt för domstolen att hantera en sådan situation är att pröva de för hela gruppen gemensamma eller likartade tvistefrågorna genom mellan- dom. Därefter kan gruppen delas upp i flera undergrupper, var och en med sina speciella tvistefrågor som utmärker medlemmarnas anspråk. Men också i övrigt bör det finnas möjlighet för domstolen att inrätta en undergrupp för hantering av tvistefrågor som är gemensamma för endast en del av gruppmedlemmarna. En undergrupp bör företrädas av en sär- skild person, som utses bland berörda gruppmedlemmar. Är detta inte möjligt bör rätten kunna utse någon annan att föra undergruppens talan. Om det finns flera undergrupper kan respektive talan handläggas antingen separat eller gemensamt med varandra och t.ex. avgöras genom På så sätt kan fördelarna med en grupprättegång utnyttjas utan att man inkräktar på reglerna i om parts möjlighet att bestämma hur talan skall utformas. I lagrådsremissen föreslogs att rätten skulle få förordna någon att som part vid sidan av käranden föra talan i en viss fråga eller del av saken som gäller endast vissa gruppmedlemmars rätt. Lagrådet har påpekat att ett typfall för bildande av undergrupp enligt remissen är att företrädaren för gruppen har egna intressen som skiljer sig från vissa gruppmedlem- mars. Det är enligt Lagrådets mening olämpligt att en företrädare för en undergrupp skall få föra talan vid sidan av käranden i sådana fall. En möjlighet bör därför enligt Lagrådet finnas att företrädaren för under- gruppen får föra talan i stället för käranden. Regeringen ansluter sig till Lagrådets förslag att företrädaren för undergruppen skall kunna förord- nas att föra talan antingen vid sidan av käranden eller i stället för denne. Vi återkommer till frågan i författningskommentaren. Undergruppens representant är behörig att föra talan som part endast för undergruppens medlemmar och enbart rörande den fråga eller del av saken som föranlett att undergruppen inrättats. Inget bör hindra att undergruppens talan förs genom ombud. Något krav på ombudstvång bör dock inte gälla. När företrädaren för undergruppen för talan vid sidan av käranden förlorar den sistnämnde inte sin behörighet att företräda gruppen och utföra talan i dess fulla vidd (se vidare strax nedan). Följaktligen kommer det i dessa fall att redan finnas ett ombud i målet som kan företa processhandlingar med avseende på alla de tvistefrågor som talan rör. Så är det däremot inte om undergruppsföreträdaren för talan i stället för käranden. De skäl som motiverar ombudstvånget vid enskild grupptalan och organisationstalan gör sig dock inte gällande på samma sätt då det är frågan om att föra talan endast i en viss fråga eller del av saken. Däremot bör rätten vid prövningen av någons lämplighet att företräda undergruppen kunna väga in om vederbörande avser att processa ensam eller genom ombud. Om det utsetts en särskild person att vid sidan av käranden föra talan för en mindre grupp behåller käranden sin behörighet att föra talan som part i samtliga delar av målet. Det kommer alltså att finnas två kärande, vars talerätt delvis omfattar samma rättsförhållanden. Mellan dem uppkommer vad som brukar betecknas som en speciell processgemen- skap. Det inbördes förhållandet mellan processhandlingar som företas av medparter mellan vilka det råder en sådan processgemenskap regleras i 14 kap. 8 § andra stycket RB. Bestämmelsen kan tillämpas på nu avsedda situation, med beaktande av de speciella förhållanden som utmärker en grupptalan. Enligt 14 kap. 8 § andra stycket RB skall sålunda en rättegångshand- ling som en medpart företar gälla till förmån för övriga parter, även om den strider mot deras handlingar. I denna situation måste då uppmärk- sammas att en av kärandena är part endast beträffande en viss fråga eller del av saken. Dennes processhandlingar bör inte tillåtas inverka på hand- läggningen av målet i övrigt. Det hindrar inte att rättegångshandlingar som saknar ett sådant direkt inflytande på förfarandet ändå kan få betydelse för domstolens prövning av hela talan. Bevisning som förs in i målet av undergruppens företrädare kan t.ex. läggas till grund för att anse rättsfakta som hänför sig till andra medlemmars anspråk styrkta. gäller rättegångshandlingar vars rättsföljder håller sig inom det område Prop. 2001/02:107 som omfattas av båda kärandenas talebehörighet bör däremot domstolen, om det föreligger motstridiga rättshandlingar, ge rättsverkan åt den hand- ling som bäst överensstämmer med de berörda gruppmedlemmarnas intressen. Regeringens förslag: Käranden i en grupprättegång skall kunna ersättas om han eller hon inte längre bedöms vara lämpad att företräda gruppmedlemmarna i målet eller om det annars finns särskilda skäl. Till ny kärande får endast utses någon som kunnat väcka den berörda grupptalan. Utredningens och promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Förslaget har lämnats utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Det kan under en grupprättegång inträffa händelser som aktualiserar frågan om käranden bör tillåtas att fortsätta att föra talan för gruppens räkning. En sådan händelse är att det tillkommer omständigheter som, om de varit för handen vid processens början, hade föranlett att kärandens talan avvisats. De nya förhållandena kan då innebära att en dom som meddelas i målet blir angripbar i efterhand genom särskilda rättsmedel. Den vinnande parten erhåller inte det rättsskydd som en lagakraftvunnen dom normalt erbjuder. Rätte- gångsförfarandet måste innehålla ett system för hantering av sådana situationer. En annan situation där kärandens ställning kan behöva omprövas är den att någon annan framstår som mer lämplig att företräda gruppen. Rätten att väcka grupptalan förutsätter att käranden besitter vissa särskilda egenskaper. För enskild grupptalan gäller att käranden måste ha ett anspråk som omfattas av talan, för organisationstalan att käranden är en ideell förening som tillvaratar konsument- eller löntagarintressen samt för offentlig grupptalan att myndigheten har getts särskild behörighet att föra grupptalan. Frågan är vilken rättsföljden bör bli, om käranden på grund av en omständighet som inträffar under rättegången förlorar en sådan egenskap. Ställningen av medlem i gruppen kan ändras på i huvudsak tre olika sätt, nämligen genom att käranden överlåter sitt anspråk, att parterna förliks beträffande kärandens anspråk eller att motparten frivilligt infriar detta anspråk. Dessutom kan medlemmen förlora rådigheten över sitt anspråk, t.ex. genom att försättas i konkurs. I detta fall torde det emellertid vara uppenbart att parten är lämplig som grupp- företrädare. Talan bör då avvisas eller käranden bytas ut enligt de grunder som anges nedan. I avsnitt 5.6.4 behandlas frågor om överlåtelse av processföremålet. Som anges där bör en överlåtelse inte diskvalificera käranden som grupp- företrädare. Motsvarande bör gälla för det fall parterna förliks eller svaranden frivilligt infriar kärandens anspråk i målet. skap i gruppen är ett sätt att uttrycka att käranden måste ha talerätt angående något av de anspråk som rättegången avser. Det väsentliga i det sammanhanget är att käranden vid processens början har ett yrkande för egen räkning. Att parterna förliks eller att svaranden ändå frivilligt gör rätt för sig är en bekräftelse på att kärandens påstående i den delen har haft fog för sig. Att låta svarandens betalning leda till att käranden förlorar sin rätt att processa om övriga gruppanspråk skulle öppna alltför stora möjligheter för svaranden att köpa ut de gruppmedlemmar som har mod, kraft och vilja att föra talan för gruppens räkning. En annan behörighetsfråga är vilken betydelse det bör ha att en organisation inte längre uppfyller kraven för att väcka en organisations- talan eller att ett förordnande som ger en myndighet behörighet att inleda en offentlig grupptalan upphävs. Det är inte möjligt att helt se bort från förändringar i de förhållanden som legat till grund för att en organisation eller en myndighet har tillåtits att väcka en grupptalan. Den nya situation som uppstår kan göra det befogat att avbryta talan eller att förordna någon annan att företräda gruppen som part. Särskilt kan detta bli fallet om en organisation på grund av ändrad ändamålsinriktning upphör att vara kvalificerad för att inleda en organisationstalan. Å andra sidan bör det undvikas att avbryta en rättegång, om det kan antas att organisationen eller myndigheten trots de nya förhållandena är lämplig att föra gruppens talan. De nya omständigheternas inverkan på rättegången bör bedömas mot gruppmed- lemmarnas krav på en rättvis rättegång och motpartens intresse av att få ett oantastbart avgörande. Att avbryta talan eller att byta ut parten bör därför komma i fråga endast om käranden inte längre anses lämplig att representera gruppen i rättegången. Rätten skall i enlighet med 34 kap. 1 § RB självmant när helst det finns anledning till det pröva kärandens lämplighet att processa för gruppens räkning. Brister det i lämplighetskravet skall grupptalan avvisas. Innan rätten meddelar ett sådant beslut bör emellertid gruppmedlemmarna ges möjlighet att föreslå någon annan som kan överta kärandens talan i målet. Ett ovillkorligt krav bör vara att en ny kärande själv hade kunnat inleda en grupptalan angående gruppmedlemmarnas rätt. Den nya käranden skall med andra ord ha talerätt. Däremot bör en ny kärandepart inte nödvändigtvis vara medlem i gruppen. Också en organisation eller staten skall kunna träda in som ny kärande, även om talan väckts som enskild grupptalan. Byte av käranden kan vidare aktualiseras på den grunden att det framträder någon annan som är lämpligare att ta till vara gruppens intressen. I ett sådant fall skall man vara försiktig med att förordna om partsbyte. En fungerande representativ processform kan inte utgå från att gruppen alltid skall representeras av den som under processen är mest lämplig för det. Ett sådant system skulle leda till att förfarandet tyngdes av upprepade partssuccessioner. Å andra sidan måste det finnas möjligheter att byta ut en i sig lämplig kärande, om ett byte exempelvis kan antas leda till betydande processekonomiska vinster eller påtagligt förbättrar möjligheterna till en uppgörelse i godo. Att byta ut en i sig lämplig part bör därför tillåtas, om det finns särskilda skäl. I bedömningen kan beaktas om syftet med bytet i stället kan nås genom att den tänkta parten intervenerar eller stöder talan på annat sätt. Ett fall där frågan om byte av kärande kan aktualiseras är när käranden Prop. 2001/02:107 har överlåtit sin del av tvisteföremålet (jämför även nästa avsnitt). låtelsefallet kan, som Lagrådet har påpekat, lämpligen i lagtext anges som en typsituation där det kan finnas särskilda skäl för ett byte av kärande. Regeringen återkommer i författningskommentaren till andra exempel på situationer där byte av en i sig lämplig kärande kan vara aktuellt. Frågan om byte av gruppföreträdare i högre rätt berörs i avsnitt 5.7.3. Regeringens förslag: regler om inverkan av att processföremålet överlåts skall tillämpas i en grupprättegång. Den som förvärvar ett anspråk från käranden eller en gruppmedlem skall då ha rätt att träda in som gruppmedlem och är skyldig att på svarandens begäran göra detta. Utredningens förslag överensstämmer väsentligen med regeringens. Promemorians förslag överensstämmer helt med regeringens. Remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Att rättegång pågår hindrar inte att den egendom som processen rör överlåts på annan. En sådan överlåtelse kan förekomma på både kärande- och svarandesidan. Vid en grupprätte- gång måste man dessutom skilja mellan transaktioner som görs av käranden och överlåtelse som görs av någon enskild gruppmedlem. Att käranden överlåter sitt eget anspråk kan endast förekomma vid enskild grupptalan. Den fråga som inställer sig är om överlåtelsen bör resultera i att parten inte längre bör eller får föra gruppens talan. Enligt 13 kap. 7 § RB får den som käranden överlåtit processföremålet till överta kärandens talan sådan denna är vid förvärvarens inträde i rätte- gången. Det är uppenbart att denna regel inte kan ges direkt tillämpning i en grupprättegång. Den till vilken käranden överlåtit sitt anspråk kan rimligen inte tillåtas att med stöd av successionsregeln i 13 kap. 7 § RB ta kärandens plats som företrädare för gruppen. Å andra sidan är det inte godtagbart att stänga ute förvärvaren från grupprättegången och däri- genom från möjligheten att bevaka sin rätt. Förvärvaren blir bunden av en dom i målet, om inte förvärvet gjorts i god tro. Regeringen föreslår därför att förvärvaren ges möjlighet att på egen begäran träda in som medlem i gruppen, vilket medför en möjlighet att intervenera i rätte- gången. Intresset av att förvärvaren träder in i grupprättegången kan ibland vara större hos överlåtarens motpart svaranden än hos förvärvaren. Svaranden har då enligt 13 kap. 7 § RB möjlighet att tvinga förvärvaren att processa som part vid sidan av överlåtaren. Detsamma bör gälla i en grupprättegång. Förvärvaren bör dock inte mot sin vilja behöva processa som part i grupprättegången. Det är tillräckligt för att uppnå syftet bakom reglering att förvärvaren blir medlem i gruppen. En följd av att käranden i en grupprättegång överlåter sitt anspråk är att han eller hon är medlem i gruppen. Det uppstår en brist i en av processförutsättningarna för enskild grupptalan. Det finns inte skäl att utan vidare låta bristen på grupptillhörighet diskvalificera käranden att Prop. 2001/02:107 föra talan för gruppens räkning. Frågan om grupprättegången skall fortsätta bör i stället bedömas med utgångspunkt från om käranden trots överlåtelsen är lämplig att föra talan för gruppen. Även om överlåtelsen inte gör käranden olämplig kan den med hänsyn till kärandens minskade intresse i målet motivera ett byte av kärande (se avsnitt 5.6.3). En gruppmedlem är inte part i grupprättegången. Det är först genom att intervenera som man får tillfälle att företa egna rättegångshandlingar och kan ådra sig ett kostnadsansvar. När det gäller verkan av att en medlem överlåter processföremålet finns det emellertid skäl att jämställa medlem- men med en part. Därigenom kan förvärvaren obehindrat ta överlåtarens plats som medlem i gruppen. Vill förvärvaren inte frivilligt ansluta sig till gruppen kan svaranden i enlighet med grunderna för 13 kap. 7 § tredje stycket RB tvinga förvärvaren att bli medlem och omfattas av grupptalan. Det kan slutligen inträffa att svaranden överlåter det som tvisten rör. Avser en sådan överlåtelse all egendom som omfattas av grupprättegång- en saknas skäl att göra undantag från regleringen i 13 kap. 7 § RB. Däremot finns det anledning att diskutera vad som bör gälla om överlåtelsen endast rör vissa gruppmedlemmars anspråk. En sådan överlåtelse leder till att det materiellrättsligt inte längre finns någon för hela gruppen gemensam motpart. Att det uppstått nya civilrättsliga rättsförhållanden behöver dock inte inverka på den processuella parts- ställningen. Sålunda kan käranden välja att kräva annan fullgörelse av svaranden enligt reglerna om ändring av talan i 13 kap. 3 § RB. Fråga kan emellertid också aktualiseras om förvärvarens inträde i grupprätte- gången. Ett sådant inträde innebär att det uppträder två svarandeparter i processen. Kärandens ställning bör inte påverkas av att det finns två motparter i stället för en. Uppkommer det i anledning av överlåtelsen individuella tvistefrågor kan dessa lösas i särskild ordning, på samma sätt som gäller för sådana frågor i allmänhet. Avser överlåtelsen partens rättsför- hållanden mot ett flertal gruppmedlemmar kan domstolen upprätta en särskild undergrupp med en egen företrädare. Det blir också möjligt att avskilja käromålen för handläggning i enskilda rättegångar eller i en fristående grupprättegång. 5.6.5Förening av mål (kumulation) Regeringens bedömning: Införandet av en lag om grupprättegång kräver inga särskilda regler om förening av mål (kumulation). Utredningens och promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte särskilt kommenterat förslaget i den här delen. Skälen för regeringens bedömning: Den typ av förändringar av rätte- gångens innehåll, som vid individuell talan åstadkoms genom att flera mål läggs samman, blir vid en grupptalan möjliga att åstadkomma genom andra processuella verksamheter, såsom att rätte- gången utvidgas till att omfatta ytterligare gruppmedlemmar. Detta innebär dock inte att det saknas behov av kumulationsregler för grupp- talanmål. Kumulation kan t.ex. aktualiseras genom att käranden vill föra grupptalan mot flera svarandeparter eller att svaranden vill väcka genkäromål mot en eller flera av gruppmedlemmarna. bestämmelser om kumulation bygger på tanken att en gemensam handläggning har fördelar för parter, domstol och andra berörda personer, t.ex. vittnen. Detta framgår uttryckligen av 14 kap. 6 § RB, men samma idé ligger bakom bestämmelserna i 14 kap. 15 §§ RB. Dessa ändamål ändras inte av att det förs grupptalan i mål som blir aktuella för sammanläggning. De särskilda procedurregler som gäller i en grupprättegång leder inte till speciella tillämpningssvårigheter vid ett kumulationsförfarande enligt . Balkens föreskrifter om förening av mål skall därför vara tillämpliga på grupptalan- mål. Såväl processekonomiska som materiellrättsliga hänsyn påkallar enligt regeringen att det också bör vara möjligt att kumulera en grupptalan med ett ordinärt individuellt käromål. Sålunda kan processekonomiska skäl motivera att en individuell talan, som väcks av någon med likartat anspråk som står utanför gruppen och som käranden av någon anledning inte vill processa för, förenas med en grupptalan. Intresset för en sådan förening av mål torde inte minst finnas hos domstolen och svaranden.