prop · GP03150 · 2002-03-18 00:00:00 — Första stycket motsvarar artikel 3.4 b i direktivet och innehåller den sär- skilda procedur som måste följas för att vidta åtgärder enligt 3 § andra och tredje stycket. En svensk myndighet kan vidta åtgärder först om etableringsstaten inte inom rimlig tid ingriper alls eller om myndigheten bedömer att de av etableringsstaten vidtagna åtgärderna är otillräckliga. De kontaktpunkter som skall etableras i varje land (se avsnitt 7.14) torde ofta vara en lämplig kanal för underrättelser till andra stater. Enligt andra stycket, som motsvarar artikel 3.5, kan en åtgärd i bråds- kande fall vidtas utan att resultatet av en underrättelse avvaktas. I dessa fall skall åtgärden anmälas till och etable- ringsstaten. Att enligt första och andra stycket skall underrättas beror på att den har en skyldighet att undersöka om anmälda åtgärder är förenliga med gemenskapsrätten. Om så inte är fallet kan kommissionen uppmana medlemsstaten att inte vidta eller att avbryta åtgärderna. Kommissionen har dock inte några sanktionsmöjligheter. Däremot kan kommissionen enligt gällande regler väcka talan mot med- lemsstaten i . Av tredje stycket framgår att paragrafen inte skall tillämpas i samband med domstolsförfaranden och brottsutredningar. Polis och åklagare kan således genomföra förundersökning och väcka åtal, inom ramen för 3 §, utan att underrätta etableringsstaten eller . Detsamma gäller för exempelvis beslut. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.4. Bestämmelsen grundar sig på artikel 3.1 i direktivet och har ett nära samband med 3 och 4 §§ (se kommentaren till dessa bestämmelser). Bestämmelsen har behandlats utförligt i avsnitt 7.4. Innebörden av bestämmelsen är att alla i etablerade tjänste- leverantörer skall följa svenska regler inom det samordnade regelområdet när de tillhandahåller informationssamhällets tjänster. Detta gäller även om tjänsterna enbart riktar sig till mottagare i något annat EES-land. Även om en tjänsteleverantör t.ex. har sina tjänster utformade på det franska språket och anger att det endast är i bosatta personer som får utnyttja tjänsterna, skall tjänsterna uppfylla de krav som ställs i svensk rätt om tjänsteleverantören är etablerad här. I den mån svensk rätt har ansetts tillämplig endast på tjänster som rik- tar sig mot den svenska marknaden påverkas alltså dess territoriella tillämpningsområde. Det sagda kan även medföra att exempelvis Mark- nadsdomstolen får handlägga mål som rör tjänster som helt är riktade mot andra EES-stater. Svenska myndigheters ansvar att, inom sina respektive tillsynsområ- den, kontrollera lagstiftningens efterlevnad förändras genom bestämmel- sen. Svenska myndigheter får ansvar för att kontrollera att de tjänsteleve- rantörer som är etablerade i följer de lagar och bestämmelser som gäller här, även om de tjänster som tillhandahålls inte alls riktar sig till den svenska marknaden. Det är med andra ord ursprungslandets myn- digheter som, inom det samordnade regelområdet, skall sköta kontrollen av tjänsteleverantörerna och deras tjänster, oberoende av till vilken marknad tjänsterna riktas. En förutsättning för detta är att samarbetet och informationsutbytet mellan ländernas myndigheter fungerar (jfr avsnitt 7.14). De myndigheter som avses är de myndigheter som på grund av annan lagstiftning redan har en skyldighet att på något sätt kontrollera att svenska lagar efterlevs. Som exempel kan nämnas Konsumentombuds- mannens och kontroll av marknadsföringslagstift- ningens efterlevnad, kontroll av de finansiella före- tagen och kontroll enligt läkemedelslagen (1992:859). Det är alltså inte fråga om några nya tillsynsuppgifter, men i och med att dessa myndigheter skall kontrollera även sådan verksamhet som inte riktar sig till den svenska marknaden utökas deras respektive tillsyns- område i viss mån genom bestämmelsen. Å andra sidan framgår av 3 § att svenska myndigheter inte annat än i undantagsfall har rätt att vidta åtgärder mot sådana informationssamhällets tjänster som har sitt ursprung i andra EES-stater. Det ankommer i stället på myndigheterna i det land där tjänsteleverantören är etablerad (ursprungslandet). I det avseendet kan svenska myndigheters uppgifter alltså minska i för- hållande till vad som gäller . De undantag från 35 §§ som anges i denna paragraf motsvarar de undantag från artikel 3 som anges i bilagan till direktivet, utom femte och delar av fjärde strecksatsen som i stället behandlas i 7 §. Undantaget i första punkten för marknadsföring av icke begärd e-post innebär att den som sänder sådan marknadsföring till mottagare i någon annan EES-stat inte bara kan förlita sig på lagen i det egna landet utan måste respektera de regler som finns om detta i mottagarlandet. Frågan har behandlats närmare i avsnitt 7.5.1. Undantaget i andra punkten om utgivning av elektroniska pengar mot- svaras av andra strecksatsen i bilagan till e-handelsdirektivet. Där undantas utgivning av elektroniska pengar av företag på vilka medlems- staterna tillämpar ett av de undantag som anges i artikel 8.1 i direkti- vet 2000/46/EG om elektroniska pengar1. Direktivet skall vara genomfört och regeringen har föreslagit att anta regeringens förslag till en ny lag om utgivning av elektroniska pengar (prop. 2001/02:85), där direktivet genomförs. Med elektroniska pengar avses enligt den föreslagna lagen ett penningvärde som represen- terar en fordran på utgivaren och som, utan att finnas på ett individualise- rat konto, är lagrat på ett elektroniskt medium och godkänns som betal- ningsmedel av andra företag än utgivaren. Direktivet om elektroniska pengar grundar sig på principerna om har- monisering av vissa grundläggande bestämmelser, ömsesidigt erkän- nande och hemlandskontroll. I artikel 8.1 ges dock möjlighet för med- lemsstaterna att under vissa förutsättningar undanta företag som ger ut elektroniska pengar från tillämpningen av en del av eller alla bestämmel- ser i direktivet. Denna möjlighet utnyttjas i 2 kap. 6 § i den föreslagna lagen om utgivning av elektroniska pengar. Enligt den bestämmelsen får under vissa förutsättningar medge undantag från lagens bestämmelser. För en utförligare redogörelse hänvisas till den nämnda propositionen. Undantaget i tredje punkten för reklam för fondandelar behandlas utförligt i avsnitt 7.4. Undantagen i fjärde och femte punkterna grundar sig på fjärde streck- satsen i bilagan till e-handelsdirektivet. Där är undantagen uttryckta som en hänvisning till ett antal artiklar och avsnitt i de s.k. andra och tredje skadeförsäkringsdirektiven samt andra och tredje livförsäkringsdirekti- ven. De artiklar som anges och som återspeglas här är artikel 30.2 och avdelning IV i det tredje skadeförsäkringsdirektivet2 samt avsnitt IV i det tredje livförsäkringsdirektivet3. En utförlig redogörelse för dessa bestämmelser har lämnats i avsnitt 7.4. Innebörden av undantagen i lagen avses vara densamma som de angivna undantagen i e-handelsdirektivet. De tredje skade- och livförsäkringsdirektiven genomfördes i svensk rätt genom ändringar i bl.a. försäkringsrörelselagen (1982:713) och lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares verksamhet i (se prop. 1994/95:184). Sistnämnda lag har numera ersatts av lagen 1Rådets direktiv /46/EG av om rätten att starta och driva affärsverksamhet i pengar samt om tillsyn av sådan verksamhet (EGT L 275, 27.10.2000, s. 39, Celex 32000L0046). 2Rådets direktiv /49/EEG av om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiv /239/EEG och 88/357/EEG (EGT L 228, , s. 1, CELEX 31992L0049), senast ändrat genom och rådets direktiv /64/EG (EGT L 290, 17.11.2000, s. 27, Celex 32000L0064). 3Rådets direktiv /96/EEG av om samordning av lagar och andra författningar som avser direkt livförsäkring och om ändring av direktiven /267/EEG och 90/619/EEG (EGT L 360, 9.12.1992, s. 1, CELEX 31992L0096), senast ändrat genom och rådets direktiv /64/EG (EGT L 290, 17.11.2000, s. 27, Celex (1998:293) om utländska försäkringsgivares verksamhet i (se prop. 1997/98:141). Undantagen från 35 §§ för vissa krav på försäkringsområdet innebär att dessa frågor i stället regleras i de nämnda lagarna, även om försäk- ringarna marknadsförs eller tillhandahålls elektroniskt. Innebörden av undantaget i sjätte punkten för avtalsförpliktelser vid konsumentavtal har behandlats i avsnitt 7.4. Det undantag som anges i sjunde punkten för upphovsrätt och när- stående rättigheter, skydd för kretsmönster för halvledarprodukter och industriellt rättsskydd motsvaras av första strecksatsen i bilagan till e- handelsdirektivet. Där hänvisas, förutom till upphovsrätt, närstående rät- tigheter och industriellt rättsskydd, till sådana rättigheter som avses i EG- direktiven /54/EEG4 och 96/9/EG5. Det förstnämnda direktivet rör skydd för kretsmönster för halvledarprodukter. Det andra direktivet rör rättsligt skydd för databaser. Med databaser avses där en samling av verk, data eller andra självständiga element som sammanställts på ett systematiskt och metodiskt sätt och som var för sig är tillgänglig genom elektroniska medier eller på något annat sätt. Databaser som uppnår verkshöjd omfattas i svensk rätt av upphovsrätten och i annat fall av skyddet för närstående rättigheter enligt 5 kap. 49 § lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk (upphovsrättslagen). Omfattningen och innebörden av bestämmelsen avses vara densamma som motsvarande punkt i e-handelsdirektivet. I bestämmelsen förtydligas att 35 §§ inte påverkar den rätt som avtals- parter har att välja tillämplig lag på sitt avtal. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.4. I paragrafen återspeglas också ett undantag som grundar sig på fjärde strecksatsen i bilagan till e-handelsdirektivet. Där hänvisas bl.a. till artiklarna 7 och 8 i det andra skadeförsäkringsdirektivet6 samt artikel 4 i det andra livförsäkringsdirektivet7. De artiklar som det är fråga om inne- håller bestämmelser om vilket lands lag som skall tillämpas på försäk- ringsavtal som täcker försäkringsrisker inom en medlemsstat eller avser personer som har sitt hemland där. Undantagen från 35 §§ för vissa frå- gor om tillämplig lag på försäkringsområdet innebär att dessa frågor i 4Rådets direktiv /54/EEG av om rättsligt skydd för kretsmönster i halvledarprodukter (EGT L 24, 27.1.1987, s. 36, Celex 31987L0054). 5Rådets direktiv /9/EG av om rättsligt skydd för databaser (77, 27.3.1996, s. 20, Celex 31996L0009). 6Rådets direktiv /357/EEG av om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utöva friheten att tillhandahålla tjänster samt om ändring av direktiv /239/EEG (EGT L 172, , s.1, Celex 31988L0357), senast ändrat genom och rådets direktiv /26/EG (EGT L 181, 20.7.2000, s. 65, Celex 32000L0026). 7Rådets direktiv /619/EEG av om samordning av lagar och andra författningar om direkt livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utnyttja friheten att tillhandahålla tjänster, och om ändring av direktiv /267/EEG (EGT L 330, 29.11.1990, s.50, Celex 31990L0619), senast ändrat genom rådets direktiv 92/96/EG (EGT L 360, 9.12.1992, s. 1, Celex 31992L0096). stället regleras i lagen (1993:645) om tillämplig lag för vissa försäkrings- avtal. I bestämmelsen, som grundar sig på artikel 5 i direktivet, anges i första stycket viss allmän information som tjänsteleverantören skall ange om sig själv och sin verksamhet. Kraven kompletterar krav som ställs på infor- mation enligt annan lagstiftning såsom marknadsföringslagen och distansavtalslagen. Viss information som gör det möjligt för tjänstemottagare eller myn- digheter att identifiera tjänsteleverantören bakom t.ex. en webbplats och komma i kontakt med denne skall alltid ges, nämligen namn och adress. Annan information behöver bara anges i förekommande fall. Om tjäns- televerantören har organisationsnummer och registreringsnummer för mervärdesskatt skall dessa anges. Om tjänsteleverantören behöver till- stånd för att tillhandahålla en viss typ av tjänst, t.ex. en fastighetsmäklar- tjänst eller en finansiell tjänst, skall det uppges vilken myndighet som är ansvarig för tillståndsgivningen. Kraven i andra stycket på att ange yrkestitel, yrkesorganisation e.d. och bestämmelser som är tillämpliga på yrkesverksamheten avser endast s.k. reglerad yrkesverksamhet (se kommentaren till 2 §). Enligt tredje stycket skall informationen finnas tillgänglig på ett enkelt, direkt och stadigvarande sätt. Exakt vad som krävs i det avseendet torde med hänsyn till den snabba tekniska utvecklingen inte kunna anges. Eftersom informationssamhällets tjänster måste kunna tillhandahållas via mobiltelefoner och handdatorer kan det dock inte alltid krävas att infor- mationen finns tillgänglig på skärmen. Alternativa sätt att fullgöra kraven kan t.ex. vara att hålla informationen tillgänglig via en länk eller genom en hänvisning till en webbsida där informationen på ett enkelt sätt kan hittas. Det bör dock krävas att upplysningarna alltid skall ges på det för teknikformen mest tillgängliga sättet. Angående sanktioner, se 15 §. De krav som ställs i paragrafen (som motsvarar artikel 5.2 i direktivet) på hur priser skall anges innebär inte ett krav på att priser alltid måste anges. (I förhållande till konsumenter finns det dock, bl.a. i 4 § prisinforma- tionslagen [1991:601], krav på att priser måste anges.) Bestämmelsen stadgar endast att de prisuppgifter som lämnas skall framställas på ett klart och otvetydigt sätt. Av prisangivelsen skall framgå om skatt och leveranskostnader tillkommer. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.5.1. Angående sanktioner, se 15 §. Krav i samband med beställning Genom bestämmelsen genomförs artikel 11.2 i direktivet. Av bestäm- melsen framgår att en tjänsteleverantör innan en beställning görs skall tillhandahålla sådana tekniska hjälpmedel som gör det möjligt att upp- täcka och rätta till inmatningsfel som mottagaren kan tänkas göra. Tjänsteleverantören skall alltså använda ett sådant beställningssystem som ger beställaren möjlighet att kontrollera de uppgifter denne matat in, innan den slutliga beställningen sker. Bestämmelsen innebär dock inte någon allmän skyldighet för tjänsteleverantören att rätta eller verifiera de uppgifter som beställaren matar in. Angående sanktioner, se 15 § denna lag och 16 a § marknadsföringslagen. Bestämmelsen motsvaras av artikel 10.1 och 10.2 i direktivet och inne- håller krav på att tjänsteleverantören skall lämna tjänstemottagaren viss information som kan ha betydelse för avtal som ingås dem emellan. Informationskraven tar främst sikte på sådana informationssamhällets tjänster som innebär försäljning av varor och tjänster. informa- tionstjänster eller andra tjänster där några beställningar över huvud taget inte görs berörs alltså inte av informationskraven. Informationen skall lämnas på ett klart och otvetydigt sätt. På samma sätt som för de allmänna informationskraven kan det inte alltid krävas att denna information finns tillgänglig på skärmen. Full- görandet av skyldigheten får anpassas till de tekniska möjligheter som den aktuella terminalen erbjuder. Tjänsteleverantören skall informera om de tekniska hjälpmedel som avses i 10 §. Tjänsteleverantören skall också informera om hur tjänstemottagaren rent tekniskt skall gå till väga för att ingå avtal med leverantören och på vilka språk avtal kan ingås. Det är här fråga om den praktiska hanteringen, inte om rättsliga aspekter på hur avtal ingås. Vidare skall tjänsteleverantören upplysa om huruvida avtalet kommer att arkiveras och om det kommer att hållas tillgängligt för tjänstemottagaren. Om tjänsteleverantören har åtagit sig att följa några särskilda etiska reg- ler, t.ex. inom branschen, skall det ges en hänvisning till hur dessa kan nås på elektronisk väg (se vidare avsnitt 7.5.2). Angående sanktioner, se 15 §. Enligt första stycket, som motsvarar artikel 11.1 första strecksatsen, skall tjänsteleverantörer alltid lämna en bekräftelse på att en beställning har mottagits. Bekräftelsen skall lämnas på elektronisk väg och utan onödigt dröjsmål. Den elektroniska orderbekräftelsen är inte avgörande för när ett avtal skall anses vara ingånget (se 15 § och avsnitt 7.6). Bestämmelsen i andra stycket, som grundar sig på artikel 11.1 andra strecksatsen, anger att de beställningar och bekräftelser som avses i första stycket skall anses vara mottagna när adressaten har tillgång till dem. Det avgörande är således inte när adressaten har kännedom om meddelandet, utan när denne rent faktiskt har möjlighet att tillgodogöra sig innehållet, såsom t.ex. när ett meddelande nått mottagarens elektroniska brevlåda. Enligt bestämmelsen skall avtalsvillkor göras tillgängliga för tjänstemottagare på ett sätt som gör det möjligt att spara och återskapa dem. Bestämmelsen grundar sig på artikel 10.3 i direktivet. Där används termen återge, men återskapa torde ge en bättre beskrivning av vad som avses (eng. reproduce). Avtalsvillkoren kan t.ex. sändas per e-post eller tillhandahållas på en webbsida, om de kan sparas eller skrivas ut av mottagaren. Bestämmel- sen innebär att tjänsteleverantören exempelvis inte får spärra en webb- sida på ett sådant sätt att tjänstemottagaren inte kan spara de avtalsvillkor som anges där. Angående sanktioner, se 15 §. I paragrafens första stycke, som grundar sig på artikel 10.4 och 11.3, anges att kraven i 10 och 11 §§ samt 12 § första stycket inte behöver uppfyllas om avtal ingås enbart genom utväxling av e-post eller motsva- rande personliga meddelanden. Med det avses att kommunikationen endast sker genom e-post, SMS eller liknande. Att tjänstemottagaren ensidigt använder sig av t.ex. e-post innebär inte att informationskraven inte blir tillämpliga. Undantaget omfattar således inte det fallet att en tjänstemottagare via e-post beställer en produkt som bjudits ut på en webbsida. Undantaget tar sikte på de fall då parterna genom att utväxla personliga meddelanden förhandlar fram ett individuellt avtal. Såsom betonas i ingresspunkt 39 i direktivet får undantaget för avtal som ingås enbart genom e-post eller motsvarande personliga meddelande dock inte leda till att tjänsteleverantörer kan kringgå sina skyldigheter. Av andra stycket följer i enlighet med artiklarna 10 och 11 i direktivet att näringsidkare kan avtala med varandra om att bestämmelserna i 10 12 §§ inte skall gälla. Bestämmelserna är dock tvingande till en konsu- ments fördel. Paragrafen, som vad gäller utebliven information utformats efter förebild av 12 § distansavtalslagen och 14 § prisinformationslagen (1991:601), hänvisar till påföljdssystemet i marknadsföringslagen. gäller dessutom då tjänsteleverantören underlåtit att tillhandahålla tek- niska hjälpmedel enligt vad som föreskrivs i 10 §. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.6. Hänvisningen till marknadsföringslagen innebär att den näringsidkare som inte iakttar informationsskyldigheten i tillämpliga fall bl.a. kan åläg- gas att lämna den information som saknas (se 15 § marknadsförings- lagen) eller tillhandahålla tekniska hjälpmedel (se 16 a §). Ett sådant åläggande skall förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obe- hövligt (se 19 §). Vidare gäller att en näringsidkare som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett åläggande skall ersätta den skada som kon- sumenten eller en annan näringsidkare därigenom har drabbats av (se 29 §). För näringsidkaren gäller också viss upplysningsskyldighet (se 34 37 §§). En talan om åläggande för näringsidkaren att lämna den information som saknas eller att tillhandahålla tekniska hjälpmedel väcks vid Mark- nadsdomstolen av bl.a. (se 38 §). I fall som inte är av större vikt får meddela ett informa- tionsföreläggande eller ett föreläggande att tillhandahålla tekniska hjälp- medel (se 21 §). Ansvarsfrihet för tjänsteleverantörer i vissa fall I bestämmelserna i 1619 §§, som grundar sig på artiklarna i direktivet, anges att sådana tjänsteleverantörer som bara överför eller lagrar information som lämnats av andra skall ha viss ansvarsfrihet för innehållet i informationen. Därmed inbegrips ansvarsfrihet också för själva åtgärden att överföra eller lagra informationen. De tjänster som omfattas av bestämmelserna är s.k. enbart vidarebefordran (mere conduit), cachning och olika typer av värdtjänster. Tjänsterna har behandlats närmare i avsnitt 4.2.2. Bakgrunden till bestämmelsernas utformning har behandlats i avsnitt 7.8. Bestämmelserna innebär att de tjänsteleverantörer som omfattas, mellanhänderna, inte på grund av innehållet i den information de överför eller lagrar kan åläggas att ersätta skada eller betala sanktionsavgift. Om alla förutsättningar är uppfyllda kan mellanhänderna alltså inte i civil- rättsligt hänseende göras ansvariga för om det förekommer t.ex. upp- hovsrättsligt skyddat material eller otillbörlig marknadsföring i deras tjänster. Vidare får mellanhänderna dömas för brott som avser innehållet i informationen endast om brottet begåtts uppsåtligen. Ett konkret exempel på reglernas innebörd avser s.k. tillfälliga kopior. Som framgått i avsnitt 6.6 är rättsläget vad gäller tillfälliga kopior av den typ som avses i främst 16 och 17 §§ oklart. Genom bestämmelserna klar- görs dock att den som uppfyller de villkor som anges inte kan åläggas att betala ersättning till rättighetsinnehavare för t.ex. upphovsrättsintrång i form av exemplarframställning, som uppstår i samband med överfö- ringen. Bestämmelsen motsvarar artikel 12 i direktivet. Av avsnitt 4.2.2 framgår att de mellanhänder som avses i första stycket är sådana som bara överför information som andra har lämnat eller som tillhandahåller själva nätet, ledningarna, servrarna e.d. som informationen överförs på. De närmare förutsättningar för att ansvarsfrihetsregeln skall vara tillämplig som anges i bestämmelsen innebär för det första att mellan- handen inte får vara den som har tagit initiativ till överföringen av infor- mationen. För det andra får mellanhanden inte välja ut mottagaren av informationen eller välja ut eller ändra informationen. Med ändring av informationen avses att innehållet förändras, inte ändringar av teknisk natur, såsom konvertering till ett annat format. Det faktum att en bild på en webbsida med nödvändighet måste förminskas vid användningen av bl.a. mobil e-handel (m-handel) och WAP-teknik är t.ex. inte att betrakta som en ändring av informationen i bestämmelsens mening. Såsom förklarats i avsnitt 4.2.2 avser den lagring som anges i andra stycket sådan automatisk och tillfällig mellanlagring som med nödvän- dighet sker på andra serverdatorer och routrar i samband med överfö- ringen. En förutsättning för att ansvarsfrihetsregeln skall vara tillämplig är att lagringen inte sker än vad som rimligen behövs för att överföringen skall kunna ske. Bestämmelsen motsvarar artikel 13 i direktivet. Den typ av lagring som avses i bestämmelsen skiljer sig från den som avses i 16 § andra stycket på det sättet att lagringen enligt 16 § sker automatiskt i samband med överföring, medan lagringen här görs i det särskilda syftet att effektivi- sera överföring av viss information, s.k. cachning. Såsom framgått i avsnitt 4.2.2 finns olika typer av cachning. Den typ av cachning som bestämmelsen främst tar sikte på är s.k. proxycachning, där tjänste- leverantörer lagrar olika webbsidor på sina lokala servrar (proxyservrar). De närmare förutsättningarna för ansvarsfrihet innebär till att börja med att mellanhanden inte får ändra informationen på något sätt. Uttrycket ändra har samma innebörd här som i 16 § första stycket (se ovan). Vidare måste mellanhanden uppfylla de eventuella villkor som krävs för att få tillgång till informationen. Sådana villkor kan t.ex. vara att tjänstemottagarna måste ange ett visst lösenord eller erlägga viss betal- ning för att få tillgång till den aktuella informationen.