prop · GP03118 · 2002-03-21 00:00:00 — Även andra kommunikationsvägar är möjliga. Utgångspunkten är att utfärdande och verkställighet av en europeisk arresteringsorder skall följa nationella straffprocessuella bestämmelser. rambeslutet uppställs vissa minimiregler för de nationella rättsliga myndigheternas hantering av sådana ärenden. När en eftersökt person grips skall den verkställande statens rättsliga myndigheter pröva om personen skall häktas eller underkastas något annat tvångsmedel (artikel Om den eftersökte samtycker till överlämnande skall samtycket i likhet med vad som gäller enligt det förenklade utlämningsförfarandet lämnas under sådana former att det framgår att personen har förstått innebörden och konsekvenserna av samtycket (artikel 14). skall i princip vara oåterkalleligt, men medlemsstaterna kan i särskild ordning förklara att ett samtycke under vissa förhållanden kan återkallas. En person som inte samtycker skall ha rätt till muntlig handläggning av frågan om överlämnande skall ske på grund av arresteringsordern (artikel 14 a). Den eftersökte skall ha rätt till rättsligt biträde och tolk i enlighet med den nationella lagstiftningen i den verkställande staten (artikel Beslut om överlämnande skall fattas från det att personen lämnat sitt samtycke (artikel 17.2) och i övriga fall inom 60 dagar från gripandet (artikel 17.3). I särskilda fall kan dessa tidsfrister utsträckas (artikel 17.4). När beslutet är fattat skall det verkställas genom att personen, som huvudregel, skall överlämnas från beslutet (artikel 18). Om det finns starka humanitära skäl, t.ex. att verkställigheten skulle äventyra den eftersöktes liv och hälsa, är det enligt 18.4 möjligt att tillfälligt skjuta upp överlämnandet. Vid utlämning som inte sker enligt det förenklade förfarandet saknas bestämmelser om när beslut i utlämningsfrågan skall fattas. Ett sådant utlämningsbeslut skall normalt verkställas inom en månad från beslutet (20 §). Vid utlämning enligt det förenklade förfarandet skall beslut i utlämningsfrågan fattas från det att samtycke har lämnats (33 §). Beslutet skall därefter verkställas (34 §). Om den eftersöktes närvaro i den utfärdande staten är nödvändig även innan ett beslut i överlämnandefrågan har meddelats, kan personen tillfälligt överföras till den utfärdande staten (artikel 17 a) eller höras på begäran av den utfärdande statens rättsliga myndighet medan han befinner sig i den verkställande staten (artikel 17 b). Enligt artikel 27 skall medlemsstaterna före utgången av vidta de åtgärder som är nödvändiga för att genomföra rambeslutet. ersätter rambeslutet utlämningskonventionerna , 1995 och 1996 samt andra bestämmelser om utlämning som gäller inom EU (artikel 25.1). Huvudregeln enligt övergångsbestämmelsen är att de nuvarande utlämningskonventionerna skall tillämpas på framställningar som inkommer före detta datum (artikel 26.1). Medlemsstaterna kan i en särskild förklaring till rådet ange att de som verkställande stat kommer att fortsätta att behandla framställningar i enlighet med utlämnings- konventionerna när det är fråga om gärningar som har ägt rum före en viss, av den staten angiven, tidpunkt. Denna tidpunkt får inte infalla senare än rambeslutets ikraftträdande, vilket enligt artikel 28 sker efter dess offentliggörande i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. Regeringens förslag: godkänner utkastet till rambeslut om en europeisk arresteringsorder och om överlämnande mellan medlemsstaterna. Skälen för regeringens förslag Fortsatt utveckling av det straffrättsliga samarbetet Rambeslutets bestämmelser är en utveckling av nuvarande internationella överenskommelser på utlämningsområdet. har ett effektivt och relativt snabbt utlämningssamarbete med de nordiska grannländerna. Erfarenheterna av det samarbetet är mycket goda. Bestämmelserna i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder motsvarar i stora delar de som tillämpas inom . Detta kan förklaras av att det nordiska utlämningssamarbetet stått som förebild för kommissionens förslag till rambeslut. Rambeslutet bygger också vidare på EU:s utlämningskonventioner samt utlämningsbestämmelserna i tionen. Dessa konventioner har inneburit en förenkling av det traditionella utlämningssamarbetet bl.a. genom att utlämningsbeslut i vissa fall fattas av rättsliga myndigheter och inte på politisk nivå samt genom avskaffandet helt eller delvis av vissa vägransgrunder, t.ex. politiska brott, preskription och medborgarskap. Rambeslutet är en naturlig fortsättning på det arbete som pågått för att utveckla det rättsliga samarbetet. Möjligheten att mellan stater utlämna personer som är eftersökta för lagföring eller för att verkställa straff är av central betydelse i det internationella straffrättsliga samarbetet. Utlämning är ett nödvändigt komplement till annat sådant rättsligt samarbete. Den europeiska arresteringsordern innebär i detta avseende en förbättring och förenkling i förhållande till dagens utlämningsförfaranden. Införandet av en möjlighet att överlämna misstänkta personer inom EU med stöd av en europeisk arresteringsorder kommer således att förbättra och övriga medlemsstaters möjligheter att utreda och beivra brott. Rambeslutet förutsätter att medlemsstaterna skapar likartade men inte identiska förfaranden för utfärdande och verkställighet av europeiska arresteringsorder. Det innebär en effektivisering i förhållande till de nuvarande förfarandena för utlämning, där handläggningstiden för att pröva en utlämningsbegäran i vissa stater kan uppgå till . Enligt rambeslutet skall ett beslut normalt fattas . Genom att handläggningstiderna förkortas sparas inte bara kostnader och de olägenheter som långvariga frihetsberövanden innebär för den som begärs utlämnad. Det innebär dessutom att en brottsutredning som förutsätter att en misstänkt person överlämnas för lagföring kan bedrivas utan långa uppehåll i väntan på att en begäran om utlämning behandlas i den andra staten. Därigenom blir utredningen mer koncentrerad och risken minskar att utredning och bevisning försvinner eller försämras. En arresteringsorder kan bara användas för att få till stånd en lagföring eller för att verkställa ett redan utdömt straff eller en annan Avvisnings- och utvisningsbeslut omfattas således inte av rambeslutet. Överlämnande av svenska medborgare Det har varit möjligt att utlämna svenska medborgare till andra nordiska länder. Genom en lagändring öppnades, i samband med att tillträdde utlämningskonvention, en möjlighet att under vissa förutsättningar utlämna svenska medborgare till En svensk medborgare kan utlämnas för lagföring om han eller hon vid tiden för brottet stadigvarande vistats i den ansökande staten eller om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott för vilket det enligt svensk lag är föreskrivet fängelse i (3 § utlämningslagen). Utlämning för verkställighet av ett fängelsestraff förutsätter att den som begärs utlämnad vid tiden för brottet stadigvarande vistats i den ansökande staten eller att han eller hon samtycker till utlämning (3 b §). en svensk medborgare beviljas kan villkor uppställas om att den som utlämnas återförs till för verkställighet här av ett ådömt frihetsstraff eller annat frihetsberövande i anledning av brottet ( 3 a §). Rambeslutet medger inte att uppställer särskilda kriterier för att överlämna svenska medborgare. verkställande stat uppställa villkor om att den som överlämnas återförs till för verkställighet här av det straff som kan ha ådömts. möjligheten omfattar inte bara svenska medborgare utan också personer som är bosatta här. Möjligheten att uppställa ett sådant villkor för personer som är bosatta men inte medborgare i den verkställande staten har inte funnits tidigare. Detsamma gäller möjligheten att vägra överlämnande av egna medborgare och personer bosatta i den verkställande staten för verkställighet av straff, under förutsättning att den verkställande staten tar över straffverkställigheten. Rambeslutet skall visserligen inte genomföras . detta skulle kunna ifrågasättas lämpligheten av att så snart efter tillträdet till utlämningskonvention ytterligare öppna för överlämnande av svenska medborgare. Mot bakgrund av medborgarskapets särställning inom utlämningsrätten väcker den snabba utvecklingen i detta avseende Det gäller särskilt i sådana medlemsländer som till skillnad från inte alls har öppnat för utlämning av egna I samband med tillträde till utlämnings- konvention redovisade regeringen skäl för att tillåta utlämning av svenska medborgare till andra EU-stater (prop. 2000/01:83 s. Regeringen anförde: Den minskade gränskontrollen i förening med en ökad rörlighet över gränserna inom är faktorer som underlättar för den internationella brottsligheten att breda ut sig. en slump i vilket land en misstänkt person grips. Rättegångar med personer från olika länder inblandade kan också förväntas bli vanligare. En annan följd av den ökade internationella rörligheten är att begreppen medborgarskap och hemvist är lika naturligt förknippade med varandra. Att vara medborgare i en stat och ha hemvist i en annan är inte något ovanligt. tecknade bakgrunden ter det sig inte rimligt att en svensk medborgare som bott i en annan EU-stat och där gjort sig skyldig till brott skall kunna undvika lagföring i den staten genom att resa till Rättigheten inom EU att bo och arbeta i ett land där man inte är medborgare bör också innebära en skyldighet att i vissa fall underkasta sig det andra landets regler och jurisdiktion. De anförda skälen är alltjämt relevanta. Skyldigheten att i fler fall än tidigare överlämna svenska medborgare, i förening med den ökade möjligheten att låta svenska medborgare och personer bosatta i verkställa straff här som har ådömts dem i utlandet, innebär för svensk del såväl fördelar som eftergifter. innebär rambeslutet i denna del att svenska åklagare ges större möjligheter att få medborgare i andra EU-stater överlämnade till . Sammantagna, och som en del av det nya system som den europeiska arresteringsordern utgör, anser regeringen att fördelarna i detta avseende överväger nackdelarna. Skäl för att vägra överlämnande Vägransgrunderna i rambeslutet är delvis annorlunda än de som finns i Några vägransgrunder har tillkommit medan andra har Det som tagits bort är möjligheten att vägra utlämning av en svensk medborgare (2 § utlämningslagen), dubbel straffbarhet i vissa fall (4 §), militära brott (5 §), humanitära skäl (8 §) och att det rättsliga beslut som ligger till grund för framställningen är uppenbart oriktigt (9 §). vägransgrunder som kan och i vissa fall skall åberopas, och som i huvudsak motsvaras av bestämmelser i utlämningslagen, är amnesti (10 §), ne bis in idem (dvs. att ingen skall dömas två gånger för samma sak, 10 §), avsaknad av dubbel straffbarhet i vissa fall (4 §), lis pendens pågående lagföring, 11 §), preskription (10 §) och att den som begärs utlämnad, på grund av sin härstamning, tillhörighet till viss samhällsgrupp, religiösa eller politiska uppfattning eller eljest, riskerar att utsättas för förföljelse (7 §). Vägransgrunder som huvudsakligen är nya i förhållande till utlämningslagen är bristande straffmyndighetsålder, att brottet har begåtts på den verkställande statens territorium och att den som begärs överlämnad för verkställighet av straff är medborgare eller bosatt i den verkställande staten, under förutsättning att den staten också tar över verkställigheten av straffet. Även om utlämningslagen saknar bestämmelser om verkan av immunitet och att gärningen är straffri och därmed inte utlämningsbar på grund av bestämmelser om föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier, torde sådana omständigheter utgöra hinder mot att verkställa en begäran Möjligheten att vägra utlämning med hänvisning till humanitära skäl personens ungdom, hälsotillstånd eller personliga förhållanden (8 § utlämningslagen) har sin grund i ett svenskt förbehåll till 1957 års Effekterna av att denna vägransgrund tas bort kan antas bli begränsade. Denna vägransgrund åberopas mycket sällan, i synnerhet mellan EU:s medlemsstater. Av särskilt intresse i detta sammanhang är möjligheten att vägra överlämnande av i och för sig straffmyndiga men ändå mycket unga personer. Det har varit ytterst ovanligt att utlämning begärts avseende sådana personer. Det finns inte anledning att anta att detta förhållande kommer att förändras. Att nu inte kan åberopa förbehållet till utlämningskonvention uppvägs också i viss utsträckning av möjligheten att enligt rambeslutets artikel 5.3 uppställa villkor om återförande till efter avslutad rättegång av den som är svensk medborgare eller bosatt här (se ovan). Det finns även en möjlighet att av humanitära skäl skjuta upp överlämnandet av en person, t.ex. om det annars skulle medföra fara för personens liv och hälsa (artikel 18.4). Möjligheten att skjuta upp ett överlämnande bör t.ex. kunna användas när det gäller unga personer. Som har angetts i det föregående, skall rambeslutet enligt artikel 1.3 inte påverka skyldigheten att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna i artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen. Vägransgrunden militära brott (5 § utlämningslagen) har så vitt är känt inte tillämpats av . Vid utlämning till en annan EU-stat är det i praktiken ovanligt att det aktualiseras vägransgrunder som har sin grund i att det rättsliga förfarandet är bristfälligt i den andra staten. Allmänt sett framstår behovet av de traditionella vägransgrunderna vara större i förhållande till stater vars rättsordningar avsevärt skiljer sig från vår. Flertalet av de vägransgrunder som behålls under det nya systemet rör omständigheter som den utfärdande rättsliga myndigheten normalt sett inte har kännedom om eller kan bedöma och som, om de varit kända, sannolikt hade medfört att en begäran om överlämnande inte hade skett. I detta sammanhang kan också nämnas att det inom EU har inletts en diskussion kring frågan om brottmålsprocessen och förfarandereglerna i någon utsträckning bör harmoniseras för att undvika alltför stora olikheter mellan de nationella systemen. Enligt 9 § utlämningslagen krävs för utlämning att den begärande staten bifogar en dom eller, om sådan inte har meddelats, ett beslut om häktning. har, till följd av en reservation till utlämningskonvention, förklarat sig som regel godta en dom eller häktningsbeslut meddelat av en domstol eller en domare. Om det i ett särskilt fall framgår att domen eller häktningsbeslutet är uppenbart oriktigt skall dock utlämning vägras. är den enda stat inom EU som har gjort en sådan reservation. Ett avslag på denna grund har i praktiken varit ytterst ovanligt. Rambeslutet kräver inte att en begäran om överlämnande stöds av sådan utredning. Det har ansetts vara tillräckligt att en rättslig myndighet dvs. åklagare eller domstol utfärdar den europeiska arresteringsordern. Möjligheten att avslå en begäran om utlämning på grund av att domen eller häktningsbeslutet är uppenbart oriktigt bortfaller därmed. Det är dock en naturlig konsekvens av att rambeslutet bygger på principen om ömsesidigt erkännande och att en materiell prövning bäst sker i den utfärdanden staten. Detta ligger i linje med vad som gäller vid utlämning inom . Där gäller att den anmodade staten inte gör någon materiell prövning av det rättsliga avgörande som ligger till grund för utlämningsbegäran. Avskaffande i vissa fall av krav på dubbel straffbarhet Den principiellt största nyheten i rambeslutet är avskaffandet i vissa fall av kravet på dubbel straffbarhet. Genom att avskaffa kravet i dessa fall fullföljer medlemsstaterna den process som inleddes i år 1999 som upprepades i milleniestrategin och åtgärdsprogrammet för genomförandet av principen om ömsesidigt erkännande och som syftar till att underlätta samarbetet mellan medlemsstaterna genom ömsesidigt erkännande av varandras rättsliga avgöranden. erkännandet har blivit ett allt vanligare inslag på agendan inom tredjepelarsamarbetet och pågår inom EU förhandlingar om bl.a. ömsesidigt erkännande av beslut under förundersökning om frysning av egendom eller bevismaterial och av Upprätthållandet av krav på dubbel straffbarhet vid utlämning har motiverats bl.a. med att det ökar förutsebarheten när det gäller att bedöma i vilka fall utlämning från kan komma att ske och att det kan ifrågasättas om det är rimligt att från svensk sida vidta en så ingripande åtgärd som utlämning i fall där den aktuella gärningen inte är så klandervärd att den ansetts böra vara straffbar enligt svensk lag (a. s. 42 f.). Utgångspunkten för överväganden av frågan om avskaffande i vissa fall av krav på dubbel straffbarhet är emellertid annorlunda för den europeiska arresteringsordern än för utlämning och den bedömning som gjordes i samband med tillträde till utlämnings- Den viktigaste skillnaden är att arresteringsordern vilar på principen om ömsesidigt erkännande. Så som har angetts i det föregående, grundar sig den principen på tanken att den rättsliga myndighet som initierar ett rättsligt förfarande skall förutsättas ha både anledning och behörighet till detta. Myndigheter i andra medlemsstater skall på en sådan begäran godta den begärande myndighetens bedöm- I det nya system för överlämnande som följer av rambeslutet är avskaffande av dubbel straffbarhet ett naturligt och konsekvent inslag. Argumenten för bibehållande av krav på dubbel straffbarhet får i det sammanhanget inte samma betydelse som vid utlämning. regeringens bedömning är därmed skälen för avskaffande i vissa fall av kravet på dubbel straffbarhet för överlämnande enligt den europeiska arresteringsordern starkare än de som talar för att behålla ett sådant krav. Borttagandet av kravet på dubbel straffbarhet innebär i praktiken att det är den utfärdande statens straffrättsliga definition av brottet som skall Därigenom förenklas förfarandet genom att någon bedömning inte krävs av om den aktuella gärningen motsvarar ett brott i den Vad som är viktigare är att en person som är eftersökt för grova brott inte undgår lagföring eller straff på grund av att medlemsstaternas kriminalisering av brotten i listan skiljer sig åt. Avskaffandet av dubbel straffbarhet är dock förbehållet brott i listan som har fängelse i straffskalan i den utfärdande staten. innebär att avskaffandet kommer att avse gärningar som enligt strafflagstiftningen i medlemsstaterna motsvarar typiskt sett grov kan det konstateras att borttagandet i vissa fall av kravet på dubbel straffbarhet inte bör innebära så stora förändringar i sak. Det kan också ifrågasättas varför en medlemsstat skall kunna vägra överlämna en eftersökt person bara för att en annan medlemsstat har kriminaliserat vissa gärningar på ett delvis annorlunda sätt. kriminalisering kan förklaras av att olika länder har olika behov, beroende på t.ex. att en viss typ av brottslighet är vanlig i det Skillnaden kan också vara närmast lagteknisk till sin natur, t.ex. att ansvaret för försök och förberedelse till ett visst brott har olika utformning i olika medlemsstater. Det gäller bl.a. brottet deltagande i en kriminell organisation, som finns i den s.k. listan. Deltagande i en sådan organisation kan t.ex. vara förberedelse eller försök till ett grovt brott enligt svensk rätt, medan det i andra länder betecknas som ett De brott som finns på den s.k. listan är typiskt sett sådana att de är kriminaliserade i EU:s medlemsstater. att varje brott i listan motsvarar ett brott enligt svensk lag. som har påpekat, undantag, t.ex. deltagande i en Det betyder att det i enskilda fall teoretiskt kan förekomma att en gärning som motsvaras av ett brott på listan inte är kriminaliserad enligt svensk rätt. Det bör i detta sammanhang klargöras att avskaffandet av krav på dubbel straffbarhet inte innebär att varje gärning som kan hänföras till listan utan vidare skall medföra överlämnande. inte en medlemsstat från att tillämpa sina konstitutionella regler om föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier. för svensk del att t.ex. gärningar som en utfärdande rättslig myndighet betecknar som deltagande i en kriminell organisation eller rasism eller främlingsfientlighet inte kan medföra överlämnande om gärningen är sådan att den skyddas av grundlagen och därför är straffri enligt svensk har kritiserat att effekterna på det grundlags- skyddade området av att för vissa fall avskaffa kravet på dubbel straffbarhet inte är tillräckligt belysta. Det bör dock anmärkas att grundlagarnas tillämplighet i ett ärende om utlämning eller över- lämnande inte har något samband med frågan om avskaffande av kravet på dubbel straffbarhet. Den europeiska arresteringsordern innebär i detta sammanhang ingen förändring. Ett nytt rättsligt förfarande Beslut om utlämning har traditionellt fattats på politisk nivå. förklaring till detta är bl.a. den utrikespolitiska betydelse ett utlämningsbeslut kunde ha. Det är sällsynt att utlämningsärenden har utrikespolitiska eller säkerhetspolitiska implikationer. Ett bevis på att behovet av politisk kontroll över utlämningsförfarandena har minskat är utlämningskonvention, som innebär att beslut om utlämning i vissa fall kan fattas av rättsliga myndigheter. beslut till rättsliga myndigheter. karaktär ersätts av ett förfarande som går ut på att rättsliga myndigheter i medlemsstaterna med få och enkla formaliteter erkänner varandras bedömningar och beslut. Därigenom framhålls den rättsliga aspekten av förfarandena framför den politiska. Verkställighet av en europeisk arresteringsorder är ett rättsligt förfarande och ingenting annat. bidra till ökad rättssäkerhet och större förutsebarhet än vad som är Prop. 2001/02:118 fallet vid utlämning. Möjligheten för regeringen att även i fortsättningen bli underrättad i fall som rör utrikespolitiska frågor framgår av 10 kap. 8 § regeringsformen. Rambeslutet bygger till stor del på begrepp och förfaranden som är kända från utlämningsrätten. innehåller det nyheter som i såväl praktiskt som principiellt hänseende kan framstå som problematiska. Regeringen anser dock att de fördelar den europeiska arresteringsordern erbjuder överväger svårigheterna och de nackdelar som kan finnas. Rambeslutet utvecklar på ett bra sätt det rättsliga samarbetet och det ger avsevärt bättre möjligheter att utreda och beivra brott. Det innebär dessutom ett större inslag av rättslig prövning i förfarandet och tvingar medlemsstaterna att kraftigt minska handläggningstiderna för prövning av framställningar. Regeringen anser därför att bör verka för att rambeslutet antas. Eftersom ett rambeslut enligt artikel 34.2 b i Fördraget om Europeiska unionen är bindande för medlemsstaterna, och då det nu aktuella rambeslutet innehåller bestämmelser som gör det nödvändigt att ändra den svenska lagstiftningen, krävs godkännande innan röstar för ett antagande i ministerrådet. 5 Genomförande av det nya systemet 5.1Allmänt om det svenska förfarandet Regeringens bedömning: Förfarandet för utfärdande och verkställighet av en europeisk arresteringsorder kan till stor del ske med utgångspunkt i dagens system för utlämning. Skälen för regeringens bedömning Rambeslutet kräver ett delvis annorlunda förfarande för överlämnande än det som tillämpas vid utlämning till och från . Regeringen anser att utgångspunkten för det nya systemet bör vara de nuvarande utlämningsförfarandena, men att dessa anpassas till rambeslutets krav. Med denna utgångspunkt lämnas i det följande en redogörelse för de huvudsakliga dragen i hur förfarandet för utfärdande och verkställighet av en europeisk arresteringsorder är tänkt att fungera. Regleringen kräver dock ytterligare överväganden samt inhämtande av synpunkter från berörda instanser. Det kan därför under det fortsatta lagstiftningsarbetet bli nödvändigt att i någon del avvika från den ordning som här presenteras. Utfärdande av en europeisk arresteringsorder Prop. Förfarandet för utfärdande av en europeisk arresteringsorder bör i stora delar kunna utgå från dagens ordning för begäran om utlämning från en annan EU-stat.