prop · GP0388 · 2002-02-13 00:00:00 — Det innebär att ersättningar till offentliga försvarare och till andra samt övriga kostnader för åtgärder som vidtas i skall betalas av staten. Vidare skall vittnen, målsägande och sakkunniga som skall höras inför ha rätt till ersättning från staten för sin inställelse. En upplysning tas in i lagen om att regeringen utan särskilt bemyndigande i lagen kan meddela föreskrifter om att vissa kostnader kan återkrävas av domstolen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan Skälen för regeringens förslag: I lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål finns det inga uttryckliga regler om att svenska staten skall betala ersättning till den som fullgjort något till följd av en ansökan om rättslig hjälp samt för övriga kostnader för åtgärder som vidtagits enligt lagen. Det följer den internationella huvudregeln att ordinarie kostnader för rättslig hjälp i brottmål skall betalas av den anmodade staten (se prop. 1999/2000:61 s. 153). Av 5 kap. 12 § i den lagen framgår att regeringen utan särskild bemyndigande kan meddela föreskrifter om att vissa kostnader kan återkrävas av den begärande staten. Samma ordning gäller i förhållande till de internationella tribunalerna. Enligt 16 § lagen (1994:569) om samarbete med den internatio- nella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt (tribunal- lagen) skall ersättning av allmänna medel till offentliga försvarare eller till annan samt övriga kostnader för åtgärder som vidtagits enligt lagen betalas av staten. Det gäller alltså ersättningar för olika insatser och åtgärder som sker i . Dessutom finns särskilda regler om kostnader för vittnen och andra som skall höras inför tribunalerna. I förarbetena till den lagen påpekades att tribunalernas stadgor saknar bestämmelser om ersättning i sådana fall och det att myndigheterna i det land där den som skall höras bor rent praktiskt kan underlätta för en person att inställa sig inför tribunalerna (prop. 1993/94:142 s. 32). I 15 § tribunallagen föreskrivs därför att ett vittne, en målsägande eller en sakkunnig i som har kallats för att höras av tribunalen har rätt till ersättning för sin inställelse. Ersättning även förskott skall utgå enligt bestämmelser som regeringen meddelar (se förordningen [1994:571] om ersättning för inställelse vid någon av de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt). Även enligt Romstadgan är huvudregeln att den anmodade staten skall, med vissa angivna undantag, bära de normala kostnaderna för att verk- ställa de begärda åtgärderna (artikel 100:1). domstolen skall betala kostnader för resor och säkerhet för vittnen, . 2001/02:88 sakkunniga, frihetsberövade personer som överförts till domstolen för förhör och misstänkta eller tilltalade som överlämnas för lagföring. Vidare skall domstolen stå för översättnings-, tolknings- och kopierings- kostnader, för resor och uppehälle för dess egna funktionärer och tjänstemän samt för sakkunnigutlåtanden och andra rapporter som den har begärt. Den anmodade staten och domstolen kan dessutom komma överens om att domstolen skall ersätta extraordinära kostnader som kan uppstå med anledning av en ansökan. Motsvarande skall gälla när det är staten som begär rättsligt biträde (artikel 100:2). För att klargöra att uppfyller stadgans krav på denna punkt bör alltså den ordning som föreskrivs i 16 § tribunallagen väljas, dvs. en uttrycklig regel om att ersättningar och övriga kostnader för åtgärder som vidtas i på domstolens begäran skall betalas av staten. Ersättning till offentlig försvarare, målsägandebiträden och stöd- personer lämnas i enlighet med föreskrifter i och andra författningar och behöver därför inte regleras särskilt. Det bör nämnas att dessa förordnanden och ersättningar bara avser förfaranden i (se avsnitt 6.7.1). Motsvarande frågor för förfarandet inför domstolen regleras däremot i Romstadgan och ytterligare föreskrifter kommer att ges i domstolens bevis- och förfaranderegler. Romstadgan föreskriver dessutom en skyldighet för de anslutna staterna att främja vittnens och sakkunnigas inställelse inför domstolen (artikel 93:1 e). En viktig beståndsdel för att uppfylla denna skyldighet är som nämnts i avsnitt 6.3.1. att tillhandahålla dem som har kallats för att inställa sig möjligheter att få sina kostnader för det ersatta. Det bör därför i enlighet med vad som gäller enligt 15 § tribunallagen även föreskrivas en rätt till ersättning för den som skall höras inför domstolen. Med hänsyn till stadgans huvudregel om kostnadsansvaret, dvs. att den anmodade staten skall betala de flesta ordinarie kostnader, och för att underlätta för de personer som har ersättningsanspråk bör i första hand staten svara för alla kostnader. Regeringen bör därefter kunna återkräva kostnader från domstolen i den utsträckning som stadgan medger. En upplysning om detta, motsvarande den som finns i 5 kap. 12 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, som gäller både för rättslig hjälp och överlämnande av misstänkta för lagföring m.m. bör införas i lagen om samarbete med . Det kan i detta sammanhang även anmärkas att de svenska reglerna om ersättning till den som berövats friheten eller utsatts för tvångsåtgärder enligt lagen (1998:74) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder blir tillämpliga även beträffande åtgärder som beslutas med stöd av lagen om samarbete med (se även prop. 1999/2000:61 s. 127). Det gäller främst beträffande svenska åtgärder som vidtas på begäran av domstolen, vilka är de fall som huvudsakligen kan förväntas följa av samarbetet. Härmed komplet- teras de mera begränsade möjligheterna till ersättning vid frihets- berövande som föreskrivs i stadgan (artikel 85). Inga särskilda före- skrifter är påkallade i förhållande till domstolen. Beträffande ersättning till brottsoffer enligt brottsskadelagen (1978:413), se vidare avsnitt 6.8.3. Lagstiftning om verkställighet av Internationella Regeringens förslag: Regeringen kan på Internationella brottmåls- domstolens begäran besluta att ett straff som domstolen har bestämt får verkställas i . Inga särskilda villkor för godtagande av straffverkställighet ställs upp i lagen. Reglerna om straffverkställighet i tribunallagen förenklas på motsvarande sätt och skall avge en ny förklaring till tribunalerna om detta. Regler om straffverkställighet som bl.a. avser tillämpning av svensk lag med vissa undantag och andra föreskrifter som följer av 25 § internationella verkställighetslagen, regeringens beslut om villkorlig frigivning, tillsyn över behandlingen av den dömde och regeringens rätt att meddela de anvisningar som behövs i det enskilda fallet utformas på motsvarande sätt som för de internationella brottmåls- tribunalerna. Reglerna i 23 § internationella verkställighetslagen om skydd mot lagföring m.m. under straffverkställighet i tillämpas även i förhållande till domstolen. Regeringens bedömning: Stadgans bestämmelser om åtgärder vid flykt under verkställigheten av ett straff som Internationella brottmåls- domstolen har bestämt påkallar inte några särskilda bestämmelser. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna har i huvudsak tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan erinran. Bland dem ingår Kriminal- vårdsstyrelsen som har anfört att verkställighetsfall av detta slag kommer att betyda en viss belastning på kriminalvårdens resurser och ställa särskilda krav, men att detta kan godtas med hänsyn till att det är fråga om ett högst begränsat antal fall. Riksåklagaren och några åklagar- myndigheter har däremot uttryckt en viss tveksamhet med hänsyn fram- förallt till de säkerhetsaspekter som sådan straffverkställighet medför. Riksåklagaren har framhållit att ett krav på anknytning till möjligen bör övervägas och lyft fram frågan om vart den dömde skall ta vägen efter avtjänat straff. och har invänt att stadgan, enligt deras mening, inte ger utrymme för att medge villkorlig frigivning. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I enlighet med vad som har redovisats i avsnitt 5.9 är de anslutna staterna inte formellt förpliktade att åta sig straffverkställighet för de fängelsestraff som bestämmer. Enligt stadgan skall fängelsestraff avtjänas i en stat som domstolen väljer bland de stater som anmält sig villiga att ta emot personer som dömts till fängelse (artikel 103:1 a). Detta motsvarar den ordning som gäller för de internationella brottmålstribunalerna. Vid medgivandet kan staterna ange villkor vilka måste godkännas av domstolen och vara förenliga med del 10 i stadgan (artikel 103:1 b). Straffverkställigheten måste vidare accepteras av den utvalda staten i det enskilda fallet (artikel 103:1 c). Stadgan anger ett antal omständigheter som domstolen skall beakta vid valet av verkställig- hetsstat och ytterligare omständigheter kan föreskrivas i bevis- och förfarandereglerna (artikel 103:3). Om ingen stat åtar sig straffverk- ställigheten skall straffet avtjänas i värdlandet, dvs. i (artikel 103:4). I överensstämmelse med stadgan föreslås det närmare bestämmelser i bevis- och förfarandereglerna som bl.a. avser valet av verkställighetsstat i det enskilda fallet, information som skall lämnas till den staten och överförande till en ny verkställighetsstat. Vidare klargörs att straff- verkställigheten i en stat inte skall inledas förrän straffet har vunnit laga kraft. Som regeringen framhöll i propositionen om tillträde till Romstadgan (prop. 2000/01:122 s. 84) är det närmast en självklarhet att bör åta sig att verkställa fängelsestraff som domstolen har beslutat. I samma proposition konstaterade regeringen också (s. 93 f.) att regeringsformens regler om regeringens nåderätt inte bör hindra att medger att domstolens domar verkställs här. Regeringen anförde i denna fråga bl.a. följande (a. prop. s. 94): Att medge verkställighet av fängelsestraff i är ett frivilligt åtagande från svensk sida och regeringsformens bestämmelser om nåd har därför inte betydelse för frågan om ett tillträde till stadgan, utan bara för frågan om att medge sådan straffverkställighet i . För domstolens legitimitet är det viktigt att dess straff inte ändras genom nationella beslut och att förutsättningarna för straffets längd inte kommer att bero på var det kommer att avtjänas. I likhet med vad som gäller enligt tribunallagen, innebär inte ett medgivande att verkställa ett fängelsestraff för domstolens räkning att straffet omvandlas till ett svenskt straff. Däremot bör svensk lag tillämpas vid straffverkställig- heten (se 11 § tribunallagen). Som Justitiekanslern har påpekat kan regeringen vid sin tillämpning av de diskretionära nådebestämmel- serna vägra nåd i fråga om ett straff som har bestämts av domstolen med hänvisning av de folkrättsliga förpliktelser som följer av stadgan. Det finns all anledning att utgå från att varje regering skulle beakta detta förhållande vid tillämpningen av nådeinstitutet. Regerings- formens regler om regeringens nåderätt bör därför inte anses hindra ett medgivande att verkställa Domstolens fängelsestraff. Det är naturligtvis av största vikt att så många stater som möjligt godtar straffverkställighet för att domstolen skall kunna fungera effektivt. och andra länder har också i olika sammanhang verkat för att de stater som tillträder stadgan även skall medge straffverkställighet av domstolens fängelsestraff. Ett medgivande till verkställighet i av domstolens domar ligger i linje med intresse av att på bästa sätt främja domstolens rättskipning. Detta överensstämmer med den bedöm- ning som gjordes i samband med att godtog att fängelsestraff som någon av de internationella brottmålstribunalerna bestämmer får verkställas här (prop. 1995/96:48 s. 15). har ingen sådan straffverkställighet inletts i , men några personer som dömts av Jugoslavientribunalen avtjänar sina straff i respektive i . Remissinstanserna har godtagit promemorians förslag. Vissa syn- punkter har dock lämnats angående den närmare utformningen av ett sådant åtagande, varvid säkerhetsaspekter vid straffverkställigheten särskilt har lyfts fram. Dessa frågor behandlas närmare nedan. Ett medgivande kan enligt artikel 103 avges när som helst och skall Det innebär att medgivan- det inte kan lämnas förrän stadgan har trätt i kraft (se prop. s. 84). Medgivandet medför vissa krav på svensk lagstiftning. bestämmelserna i artiklarna 103 och 105-108 i stadgan. Villkor för svensk straffverkställighet I förhållande till tribunalerna får straffverkställighet i endast medges beträffande den som har viss anknytning till . enligt 11 § första stycket lagen (1994:569) om samarbete med den internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt (tribunallagen), svenska medborgare och utlänningar med hemvist i eller annars stark anknytning till . Som exempel på annan stark anknytning än hemvist angavs i förarbetena en person som har haft hemvist i men som begett sig härifrån inom en inte alltför innan brottet begicks (prop. 1995/96:48 s. 16 och 17). annan faktor som skall tas med i bedömningen är om det inte finns förutsättningar att verkställa straffet i något annat land. Andra nordiska länder som också har åtagit sig att verkställa domar meddelade av en tribunal har inte funnit anledning att göra motsvarande I den norska lagen föreskrivs att fängelsestraff som en tribunal har bestämt får verkställas i på begäran av tribunalen (§ 6 i lag den 24 I förklaringen om medgivande till Jugoslavien- tribunalen anges dock att är berett att ta emot ett begränsat antal personer för straffverkställighet på tribunalens begäran och att detta skall grundas på individuella överväganden i varje enskilt fall. ningen beaktas bl.a. krav på särskilda säkerhetsåtgärder och straffets Detsamma kommer att gälla i förhållande till Internationella brottmålsdomstolen (§ 10 Forslag till lov om gjennomføring i norsk rett av Den internasjonale straffedomstols vedtekter 17. 95, 2000-2001, s. 37-38 och 47). Inte heller den finska lagstiftningen innehåller någon begränsning beträffande vem som kan avtjäna sitt straff där utan det föreskrivs att ett frihetsstraff som har utdömts av tribunalen skall verkställas i enligt lagen om internationellt samarbete vid verkställighet av straff- rättsliga påföljder (11 § i lag om behörighet för och rättshjälp till tribuna- len som behandlar brott som begåtts i det 5.1.1994/12). Även har angivit vissa villkor och begränsningar i sitt medgivande om straffverkställighet till Jugoslavientribunalen. ordning kommer att gälla i förhållande till Internationella brottmålsdom- stolen (se RP 161/2000 rd, sid. 90, och 7 § lag om ikraftträdande av de bestämmelser som hör till området för lagstiftningen i Romstadgan för och om tillämpning av stadgan). I dansk lagstiftning finns en bestämmelse som innebär att Justitie- ministern får medge verkställighet i av straff som Jugosla- vientribunalen bestämt utan att några särskilda villkor ställs upp (§ 4, stk. 1 i lag nr. Motsvarande kommer att gälla i förhållande till (§ 3, stk. 1 i lag nr. De verkställighetsavtal som Jugoslavientribunalen har träffat med olika länder, däribland med , bygger på att ställningstaganden skall göras i det enskilda fallet efter samråd mellan parterna. I vilken utsträckning bör ta emot dömda för straffverkställighet beror på en avvägning av olika omständigheter. Det är å ena sidan av avgörande betydelse för domstolen att ha ett tillräckligt antal fängelse- platser till sitt förfogande. I allmänhet är det önskvärt att verkställigheten inte sker i den stat där brottet begåtts eller i en annan stat med starka intressen i den aktuella konflikten. Å andra sidan måste stadgepartena rättvist fördela ansvaret för verkställigheten emellan sig (se artikel 103:3 a). Det är vidare fråga om fångar som i många fall kommer att föranleda särskilda krav på verkställigheten, bl.a. av säkerhetsskäl. Riksåklagaren och några åklagarmyndigheter har i sina remissvar framförallt tagit fasta på säkerhetsriskerna och betonat att dessa måste övervägas noga. Av betydelse är även om det är fler länder än som kommer att åta sig straffverkställighet. Riksåklagaren har anfört att verkställigheten möjligen bör avgränsas till fall där det finns en svensk anknytning eller något annat motiv för verkställigheten i . i och har däremot gjort bedömningen att de säkerhetsfrågor som kan komma att uppstå i samband med verkställigheten bör kunna lösas. har även framhållit att dessa verkställighetsfall också i övrigt kräver särskilda hänsynstaganden och handläggningsrutiner. Detta kommer att medföra en viss belastning för kriminalvården, vilken styrelsen emellertid anser vara möjlig att hantera med hänsyn till att det kommer att vara fråga om ett ytterst begränsat antal verkställighetsfall. Att är berett att ta sitt ansvar för straffverkställigheten bör inte innebära att detta bör ske villkorslöst. Det skulle tvärtom kunna motverka den fastlagda principen om en rättvis fördelning av detta ansvar. Enligt regeringens mening är det däremot inte nödvändigt att formellt begränsa utrymmet för straffverkställighet på det sätt som gjorts i förhållande till tribunalerna. Det behöver inte heller ske i de bestämmelser som reglerar straffverkställigheten i utan kan göras i det åtagande som riktas till domstolen. Det bör vara tillfyllest att i förklaringen till domstolen anger sin vilja att ta emot ett begränsat antal verkställighets- fall och att detta skall grundas på individuella överväganden i varje enskilt fall. En viktig del av dessa överväganden bör vara de säkerhets- aspekter som kan finnas och möjligheterna att tillgodose dessa. Vidare bör det anges att i första hand önskar ta emot dömda som är svenska medborgare och utlänningar med hemvist i eller har annan stark anknytning hit. Dessa villkor är väl förenliga med stadgans bestämmelser. Den ordning som förordats i fråga om villkor för straffverkställighet i innebär att de bestämmelser i lag som behövs för att möjliggöra verkställigheten kan ges en allmän utformning. Det är därmed tillräckligt att föreskriva att regeringen på domstolens begäran kan besluta att ett straff som domstolen har bestämt får verkställas i . Även tribunallagens bestämmelse om straffverkställighet bör förändras så att den blir utformad på motsvarande sätt som föreslagits i fråga om Det föreslås att skall lämna en ny förklaring till tribunalerna i samband med att lagändringen träder i Den nya förklaringen bör ange att är berett att verkställa tribunalens fängelsestraff och att ta emot ett begränsat antal dömda på tribunalens begäran samt att detta kommer att grundas på en särskild bedömning av svenska myndigheter i varje enskilt fall. anges att dömda som är svenska medborgare och utlänningar med hemvist i eller som har annan stark anknytning hit i första hand bör komma i fråga för straffverkställighet här. Allmänna bestämmelser om straffverkställigheten Liksom tribunalernas stadgor lämnar Romstadgan inte utrymme för att ställa villkor beträffande den dömdes samtycke, dubbel Därmed bör ingen hänvisning göras till de villkor för överförande som föreskrivs i lagen (1972:260) om internationellt sam- arbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verk- En utgångspunkt för verkställigheten är att domstolen behåller kontrollen över straffet och dess längd. Det är också den princip som gäller för tribunalerna, vilken är nödvändig för att åstadkomma en rättvis rättskipning samt tillförsäkra en god standard för de dömda. endast domstolen som får överpröva eller ompröva straffet och verkställighetsstaten får inte förändra det straff som domstolen dömt ut eller släppa den dömde fri före utgången av den strafftid som domstolen har bestämt (artiklarna 105 och 110:12). Avgörandet om den dömde skall villkorligt friges eller benådas är därmed ytterst förbehållet domstolen, se dock vidare nedan. De bestämmelser i internationella verkställighetslagen som avser straffomvandling eller anpassning till motsvarande svenskt straff kan därför inte tillämpas, vilket överens- stämmer med regleringen i tribunallagen (se prop. 1995/96:48 s. 16). Med denna principiella begränsning skall i huvudsak verkställig- hetsstatens lagar tillämpas beträffande straffverkställigheten i övrigt (artikel 106:2). Även enligt 11 § tribunallagen skall verkställigheten ske enligt svensk lag, vilket klargörs genom en hänvisning till 25 § Genom hänvisningen följer vidare att verkställigheten får äga rum utan hinder av att straffet är strängare än vad som enligt svensk lag kunnat följa på brotten, att verkställighet inte får ske på sådant sätt att straffet blir att anse som strängare än vad som bestämts i domen och att den dömde under vissa förutsättningar får tillgodoräkna sig den tid som redan utstått av straffet samt anhållnings- I bestämmelsen finns även föreskrifter av betydelse för bötesverkställighet, se vidare avsnitt 6.8.2. Enligt 11 § tribunallagen skall verkställigheten upphöra om tribunalen upplyser att den har beviljat nåd eller meddelat något annat beslut som innebär att det utdömda straffet inte längre får verkställas. De nu anförda föreskrifterna är väl förenliga med Romstadgans bestämmelser och motsvarande bör i huvudsak gälla i förhållande till Det finns emellertid anledning att göra vissa förtydliganden. För det första bör förtydligas vad som gäller i fråga om en fråga om verkställighetshinder på grund av preskription som uppstår sedan regeringen har beslutat att straffverkställighet skall ske i . Frågan skulle t.ex. kunna uppstå i ett fall då den dömde har avvikit från en kriminalvårdsanstalt och senare återförts dit för fortsatt straffverk- ställighet. För domstolen gäller inte några bestämmelser om preskription (se artikel 29, som närmare beskrivs i avsnitt 5.5) och fortsatt straffverk- ställighet i bör vara möjlig i ett sådant fall även om påföljds- preskription inträtt enligt svensk rätt. I likhet med vad som föreskrivs i 31 § första stycket lagen (1963:193) om samarbete med , , och ang. verkställighet av straff m.m. bör därför en fråga om preskription som uppstår sedan straffverkställighet medgivits prövas enligt de bestämmelser som gäller för domstolen. Motsvarande fråga när det gäller verkställighet av böter och förverkandebeslut behandlas i avsnitt 6.8.2. För det andra har Lagrådet uppmärksammat att Romstadgan saknar uttryckliga bestämmelser om nåderätt för domstolen, men att domstolen kan besluta om strafflindring (artikel 110:2). Lagrådet har därför föreslagit att bestämmelsen om upphörande av verkställighet i lagen om samarbete med bör hänvisa till domstolens beslut om strafflindring eller annat avgörande som innebär att den utdömda påföljden inte längre får verkställas och inte till ett nådebeslut. Lagrådet hänvisar till detta förslag också när det gäller tribunalerna (11 § andra stycket tribunallagen) vars stadgor också saknar bestämmelser om att tribunalerna får meddela nåd. Lagrådet har även föreslagit ett förtydligande så att även beslut omfattas som hindrar verkställigheten innan det hunnit påbörjas eller som innebär en fortsatt men förkortad strafftid. Regeringen godtar Lagrådets förslag till lagtext såvitt avser med det tillägget att ordet nåd bör nämnas vid sidan av ordet strafflindring. Tillägget bör göras med hänsyn till att den situation som motiverade en hänvisning till beslut om nåd i tribunallagen, nämligen att själva nådebeslutet meddelas i verkställig- hetslandet men bara om tribunalen underrättar det landet att nåd kan beviljas (se Lagrådet i prop. 1995/96:48 s. 50 f.), även kan uppstå i förhållande till (se artikel 103:2). Vi återkommer till den närmare utformningen av bestämmelsen i författningskommentaren. När det gäller de internationella brottmålstribunalerna är stadge- reglerna annorlunda utformade.