prop · GP03138 · 2002-03-19 00:00:00 — Kostnader som i slutändan sannolikt kommer att få bäras av resenärerna. Utvidgningen av lagen kommer vidare innebära att de företag och organisationer som anordnar utbytesverksamhet för skolungdom åter igen kommer att omfattas av kravet på att ställa resegaranti. Denna typ av utbytesverksamhet omfattades nämligen enligt tidigare rättspraxis av lagens tillämpningsområde fram till slutet av 1999. Ändringarna i resegarantilagen kommer att kräva informationsinsatser från Kammarkollegiets sida, riktade mot framför allt resebranschen. Kammarkollegiet kommer vidare att behöva förbereda fastställandet av nya garantibelopp vilka är föranledda av utvidgningen av lagens tillämpningsområde. Kammarkollegiet och resebranschen bör därför ges skälig tid för behövliga förberedelser innan lagändringarna träder i kraft. De nya bestämmelserna bör därför inte träda i kraft förrän Prop. 2001/02:138 2003. Att den nya straffbestämmelsen i 14 § inte kan tillämpas på den som före den nya lagens ikraftträdande underlåtit att ställa säkerhet, följer av den allmänna straffrättsliga principen att en straffbestämmelse inte får ges tillbakaverkande kraft. Denna princip har kommit till uttryck i 5 § lagen (1964:163) om införande av . Mot bakgrund av den nya bestämmelsen i 15 § om att överklagande av Kammarkollegiets beslut skall ske hos allmän förvaltningsdomstol, bör det införas en övergångsbestämmelse till denna paragraf. Ändringarna har behandlats i avsnitt 8. I första stycket har den sista meningen tagits bort. Den kom till i samband med lagändringen som innebar att lagens tillämpningsområde utvidgades till att omfatta andra resor som sker tillsammans med en paketresa, s.k. flygstolar, (se prop. 1995/96:182 s. 1215 och 2223). Flygstolarna regleras nu i stället i den första meningen. Det har i klargörande syfte gjorts en språklig justering genom att begreppet andra resor som sker tillsammans med en paketresa har ersatts med transport som sker tillsammans med en paketresa. Det har vidare införts en uttrycklig föreskrift om att arrangörer eller återförsäljare har att ställa säkerhet hos Kammarkollegiet innan de marknadsför flygstolar. I det nya andra stycket utvidgas lagens tillämpningsområde i förhållande till gällande rätt. Skyldigheten att ställa säkerhet omfattar nu även den som annat än tillfälligtvis säljer eller marknadsför de resor som anges i punkterna 1 och 2. Vid bedömningen av vad som är annat än tillfälligtvis bör, liksom vid tillämpningen av arrangörsbegreppet i 3 § paketreselagen, beaktas dels hur ofta vederbörande säljer eller marknadsför aktuella resor, dels hur regelbundet eller sporadiskt resorna återkommer (se prop. 1992/93:95 s. 67). Även begreppen säljer eller marknadsför bör tolkas på samma sätt som motsvarande begrepp i 3 § paketreselagen, vilket betyder att det skall finnas en kundrelation mellan den som bjuder ut resan till försäljning och resenären. Härigenom utesluts resor som t.ex. idrottsföreningar, församlingar och skolor själva säljer till sina medlemmar respektive elever (se prop. 1992/93:95 s. 63-66). Utvidgningen i den första punkten avser resor som består av transport och inkvartering. Dessa begrepp bör tolkas på samma sätt som motsvarande begrepp i 2 § paketreselagen (se a. prop. s. 6366). Bestämmelsen i första punkten tar sikte på de situationer då separata transport- och inkvarteringstjänster tillhandhålls under omständigheter som medför att de sedda tillsammans uppvisar väsentlig likhet med en paketresa. Med paketresa avses enligt paketreselagen ett arrangemang, som har utformats innan avtal träffas, vilket består av exempelvis transport och inkvartering och som säljs eller marknadsförs för ett gemensamt pris eller för skilda priser som är knutna till varandra. För att betraktas som en paketresa skall arrangemanget vidare vara eller inbegripa övernattning. För en resa enligt första punkten krävs följaktligen inte att den uppfyller kravet på att vara ett arrangemang eller att transport- och inkvarteringstjänsten tillhandhålls för ett gemensamt pris eller för skilda priser som är knutna till varandra. Däremot uppställer den nya bestämmelsen krav på att tjänsterna sammantagna uppvisar väsentlig likhet med en paketresa. Väsentlig likhet kan föreligga till exempel i ett fall när en näringsidkare säljer en transporttjänst (såsom en flygtransport) och en inkvarteringstjänst (såsom en hotellövernattning) till en konsument. Det bör dock förutsättas att det finns ett samband mellan transporten och inkvarteringen som innebär att det är vedertaget att man förvärvar dessa tjänster i kombination med varandra. Tjänsterna sammantagna bör således framstå som en naturlig enhet. Det får ytterst ankomma på rättstillämpningen att precisera denna gräns närmare. I den andra punkten i andra stycket utvidgas lagens tillämpningsområde ytterligare till att omfatta även utbytesverksamhet för skolungdom. Denna typ av utbytesverksamhet omfattades enligt tidigare rättspraxis av lagens tillämpningsområde fram till slutet av 1999. Praxis ändrades därefter till följd av en dom från (EG- domstolens dom av i mål C-237/97 AFS Intercultural Programs ry). Syftet med den nya bestämmelsen är att åstadkomma en återgång till den tidigare rättstillämpningen. Den andra punkten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Ändringen har behandlats i avsnitt 8. Paragrafen, som är ny, innebär att beträffande annan resa än paketresa enligt paketreselagen, skall bestämmelserna i resegarantilagen tillämpas endast om resan är avsedd att förvärvas huvudsakligen för enskilt ändamål. Det innebär att det resegarantiskydd som följer av utvidgningar som går utöver paketresedirektivets är förbehållet dem som med ett traditionellt svenskt synsätt kan betecknas som konsumenter. Ändringen har behandlats i avsnitt 9. Paragrafen har ändrats genom att bestämmelserna om minimibeloppen har tagits bort. Kammarkollegiets möjlighet att efterge kravet på säkerhet finns kvar. Ändringen har behandlats avsnitt 8. Paragrafen har ändrats genom att uttrycket den som är skyldig att ställa säkerhet enligt denna lag har ersatt arrangör och återförsäljare. Ändringen är föranledd av att skyldigheten att ställa säkerhet nu inte endast omfattar arrangörer och återförsäljare av paketresor. Enligt 1 § andra stycket omfattar denna skyldighet även den som annat än tillfälligtvis säljer eller marknadsför de i samma stycke angivna resetjänsterna. Paragrafens första stycke har ändrats. Ändringen, som har behandlas i avsnitt 10, innebär att rätten till ersättning ur resegarantin har utvidgats genom att denna rätt under vissa förhållanden även omfattar de fall då en resenär själv har avbeställt en resa före den tidpunkt resan skulle ha påbörjats och resan därefter blir inställd eller av annan anledning inte blir av. Avsikten är att således begränsa rätten till ersättning till avbeställningar som i tiden ligger i nära anslutning till avresan. Det krävs vidare att det finns synnerliga skäl för att garantin skall kunna utnyttjas för återbetalning av resenären erlagda förskottsbelopp. Det är omständigheterna vid avbeställningen som bör ligga till grund för bedömningen om det föreligger synnerliga skäl. Ett fall då sådana skäl bör vara för handen är om situationen för avbokningen har varit sådan att resenärer i allmänhet inte skulle ha köpt några resor av företaget på grund av risken för att resan ställs in eller avbryts. Så torde exempelvis vara fallet när avbeställningen sker efter det att reseföretaget har försatts i konkurs eller ställt in sina betalningar eller när staten har ansökt om att företaget skall försättas i konkurs på grund av obetalda skatteskulder. I dessa situationer torde det saknas anledning att skilja mellan avbokade och icke avbokade resor. Syftet med bestämmelsen är att komma till rätta med de avbeställningsfall där det skulle upplevas som uppenbart stötande om en resenär inte skulle få någon ersättning ur resegarantin. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Tredje stycket har ändrats genom att uttrycket den som har ställt säkerhet har ersatt en arrangör eller en återförsäljare som ställt säkerhet. Ändringen är föranledd av att skyldigheten att ställa säkerhet nu inte endast omfattar arrangörer och återförsäljare av paketresor. Ändringen har behandlats i avsnitt 8. Första stycket har ändrats på grund av att skyldigheten att ställa säkerhet har utvidgats genom 1 § andra stycket. Denna skyldighet omfattar nu inte endast den som säljer eller marknadsför paketresor, utan även den som säljer eller marknadsför de i samma lagrum angivna resetjänsterna. Straffansvaret omfattar nu den som uppsåtligen säljer eller marknadsför en resa utan att ha ställt säkerhet som krävs enligt denna lag. Ändringen har behandlats i avsnitt 13. Första stycket innehåller en ny överklagandebestämmelse. Kammarkollegiets beslut får hädanefter överklagas hos allmän förvaltningsdomstol och inte hos regeringen som . Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Eftersom Kammarkollegiet är beläget i , kommer de beslut som överklagas att prövas av Länsrätten i (jfr 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar). Sammanfattning av betänkandet Ett nytt resegarantisystem (SOU 1999:140) Utredningen har haft i uppdrag att utvärdera resegarantisystemet och analysera om systemet bör ändras och, om så är fallet, lämna förslag till ny lagstiftning på området. Systemet bör enligt utredningens direktiv vara enkelt att administrera, konkurrensneutralt och ge konsumenterna en hög skyddsnivå som kostnaderna för reseföretagen inte blir alltför höga. Det sägs vidare i direktiven att även försäkringslösningar bör övervägas samt att resebranschens roll och ansvar härvid bör diskuteras. Vikt skall enligt direktiven läggas vid att få ett system som inte försvårar för nyetableringar av små och medelstora företag. Dessutom anges det i direktiven att roll och uppgifter skall analyseras. Därutöver skall utredningen enligt direktiven analysera följande frågor. NLagens territoriella tillämpning och bl.a. frågan om lagen omfattar endast resor köpta i eller om skyddet skall vara vidare än så. NVilka kostnader som skall anses ersättningsgilla. NGränsdragningen mellan återförsäljare och arrangör av paketresor. NFrågan om beslut bör kunna överklagas och vilka konsekvenser en sådan rätt får för garantisystemet samt frågan om Kammarkollegiets beslut enligt resegarantilagen bör kunna bli föremål för domstolsprövning. Vid utformningen av ett nytt resegarantisystem måste självfallet den lösning som presenteras vara förenlig EG-rätten. Vidare krävs det eftersom avsikten med lagstiftningen på området är att skydda främst konsumenternas intressen i samband med inställda eller avbrutna paketresor att en ny resegarantilagstiftning även fortsättningsvis garanterar resenärerna ett effektivt skydd vid sådana händelser. Därutöver bör det ställas det kravet på ett nytt system att det är enkelt och smidigt att administrera för samtliga som berörs av systemet. Vid tillskapandet av en ny resegarantiordning bör man naturligtvis också eftersträva en lösning som inte ger upphov till några nämnvärt ökade kostnader för staten. De sistnämnda kraven bör dock enligt utredningens mening ha en lägre prioritet än kraven på att en ny lagstiftning måste vara förenlig med EG-rätten och garantera resenärerna en fortsatt hög konsumentskyddsnivå. Vidare måste målsättningen därefter vara att i största möjliga utsträckning minimera de konkurrensbegränsande effekter som ett krav på ekonomisk säkerhet för med sig. Ett nytt system får inte heller vara utformat på ett sätt som medför konkurrensmässiga fördelar för en viss kategori av företag. Ett eftersträvansvärt mål bör dessutom vara att om inte minska så i vart fall inte öka reseföretagens kostnader för att ställa Utredningens översyn av det nuvarande resegarantisystemet har lett fram till slutsatsen att det finns ett klart behov av att i flera hänseenden förändra det nuvarande systemet. Detta har föranlett utredningen att föreslå en ny lagstiftning på området. Utgångspunkten för denna har dock varit att bibehålla vissa av grunddragen i den gällande regleringen. De bestämmelser som helt eller delvis har sin motsvarighet i den nuvarande lagen har emellertid moderniserats och genomgått vissa redaktionella förändringar av språklig natur. En lag om skydd vid insolvens Utredningen föreslår att en ny resegarantilag skall ersätta den nuvarande resegarantilagen . Till skillnad från den gällande resegarantilagen (1972:204) föreslår utredningen att rätt till ersättning ur resegarantin enbart skall föreligga i insolvenssituationer, dvs. i de fall när en resa inte kan genomföras på grund av att den som har anordnat eller förmedlat resan är på obestånd eller kan befaras hamna på obestånd. Lagens tillämpningsområde i övrigt Utredningen föreslår att tillämpningsområdet för lagstiftningen utvidgas till att omfatta utöver paketresor samt transporter som inte endast undantagsvis sker tillsammans med en paketresa (s.k. stolsförsäljning) även ideell utbytesverksamhet för skolungdom. Vidare föreslås att tillämpningsområdet utvidgas till att omfatta också marknadsföring eller försäljning av separata inkvarterings- eller turisttjänster som jämte en förvärvad transporttjänst sammantagna företer påtagliga likheter med en paketresa. De bestämmelser som gäller andra resor än paketresor skall dock enligt utredningens förslag tillämpas endast i de fall marknadsföringen eller försäljningen riktar sig till personer som förvärvar resan huvudsakligen för enskilt ändamål. Utredningen föreslår att ett krav införs på att arrangörer eller återförsäljare, som enligt vad som nämnts omfattas av den förslagna lagen, vid marknadsföring eller försäljning av resan eller tjänsterna, skall vara registrerade hos Kammarkollegiet. Som en samlingsbeteckning för nämnda arrangörer och återförsäljare föreslår utredningen att begreppet registreringsskyldig införs i resegarantilagen. Arrangörers och återförsäljares skyldighet att ställa garanti samt garantiernas inbördes ordning Det är utredningens uppfattning att det inte kan anses motiverat att förändra den nuvarande ordningen för arrangörers resp. återförsäljares skyldighet att ställa garanti för resenärernas anspråk. utredningen att den nu gällande ordningen för utnyttjandet av olika garantier bör bibehållas. Sålunda får den garanti som har ställts av en återförsäljare inte utnyttjas, om en arrangör som är bunden av avtalet med resenären har ställt sådan garanti som kan tas i anspråk. Krav för registrering, m.m. Begreppet säkerhet i den nuvarande lagen föreslås i den nya lagen bli utbytt mot termen garanti. Som enda villkor för registrering föreslår utredningen att den som är registreringsskyldig skall ha ställt tillräcklig garanti hos Kammarkollegiet. Utredningen föreslår vidare att om det föreligger särskilda skäl registrering skall kunna beviljas utan att garanti ställs hos Kammarkollegiet. Därutöver föreslår utredningen att Kammarkollegiet skall kunna återkalla registreringen för den som inte har ställt garanti i enlighet med kollegiets beslut. Olika modeller för ställande av garanti Utredningen har övervägt i vad mån ett antal olika konstruktioner för ställande av garanti kan anses tillgodose de krav och reformbehov som utredningen har identifierat. Därefter har utredningen stannat för att föreslå att den nuvarande ordningen för ställande av garanti med bank- eller försäkringsgaranti även fortsättningsvis skall vara huvudalternativet i resegarantisystemet. För att öka systemets flexibilitet föreslår utredningen dock att garanti, efter en individuell prövning av Kammarkollegiet, även skall kunna ställas i andra former. Dessa former kan exempelvis vara olika typer av försäkringar eller kollektivt ställda garantier av branschsammanslutningar. Utredningen föreslår att när en registreringsskyldig ansöker om registrering skall Kammarkollegiet beräkna garantins storlek. Garantin skall därvid, liksom enligt den nu gällande ordningen, fastställas till ett belopp som med hänsyn till reseverksamhetens art och omfattning bedöms vara tillräckligt för att täcka vissa i lagen uppräknade kostnader. Det föreslås vidare att de gällande minimibeloppen för arrangörers och återförsäljares garantier tas bort. Utredningen föreslår ett nytt system för utnyttjande av garanti som innebär att frågor om ianspråktagande av garantin skall prövas av en särskilt förordnad god man eller om den som är registreringsskyldig har försatts i konkurs av den som har utsetts till förvaltare i konkursen. Utredningen föreslår att lagen skall tillämpas endast på resor som marknadsförs eller säljs i . Enligt utredningens mening är det vidare önskvärt att verkar för en enhetlig reglering av det territoriella tillämpningsområdet för artikel 7 i paketresedirektivet. En sådan reglering bör enligt utredningens uppfattning bygga på principen att medlemsstaternas nationella resegarantilagstiftning skall omfatta resor som marknadsförs eller säljs inom det egna territoriet. Det är också utredningens mening att bör verka för en EG- rättslig reglering som medger verkställighet av nationella myndighetssanktioner i fall då en utländsk arrangör saknar återförsäljare i det land där resan har sålts. Vilka kostnader skall anses ersättningsgilla? Utredningen anser att garantin om en resa inte till någon del genomförs skall få utnyttjas för återbetalning av vad som har erlagts i förskott. Till skillnad från dagens reglering anser utredningen vidare att återbetalning i vissa fall skall ske även när en resa har avbeställts före avresan. I likhet med gällande ordning anser utredningen att garantin, när en resa har påbörjats men inte slutförts, skall täcka kostnaderna för hemtransport av resenärerna, betalning av kostnaderna för deras uppehälle under hemtransporten samt skälig ersättning för värdet av de förmåner som de har gått miste om genom att resan har avkortats. Därutöver föreslår utredningen att garantin till skillnad från även skall täcka kostnaderna för handläggningen av ärenden om utnyttjande av garantin. Det sistnämnda medför att bl.a. den gode mannens eller förvaltarens ersättning skall betalas ur garantin. Gränsdragningen mellan arrangör och återförsäljare Enligt utredningens mening föreligger det en viss osäkerhet om innebörden av de i grunden EG-rättsliga begreppen arrangör och återförsäljare. Utredningen anser dock inte att det är lämpligt att vare sig i resegarantilagen eller i annan lagstiftning precisera dessa begrepp. Frågan om gränsdragningen mellan arrangör och återförsäljare får i stället överlämnas till rättstillämpningen och ytterst till . Frågor om överklagbarhet, m.m. Utredningen föreslår att det införs en möjlighet att hos allmän förvaltningsdomstol överklaga Kammarkollegiets beslut i ärenden om registrering, ställande av garanti, återkallelse av registrering och återbetalningsskyldighet. Vidare föreslås att den gode mannens eller förvaltarens beslut i ärenden om utnyttjande av garanti skall kunna överklagas till , som därvid ges en ny roll som överprövningsinstans. Nämnden skall under vissa förutsättningar hålla muntlig förhandling. Nämndens sammansättning skall dock även fortsättningsvis vara densamma. Enligt utredningens bedömning torde förslaget inte medföra några större kostnadsökningar för dem som bedriver registreringspliktig verksamhet. Utredningen bedömer vidare att förslaget i sig inte torde ge upphov till några kostnadsökningar för det allmänna. Däremot kan förordade informationsinsatser föranleda vissa kostnader för det allmänna. Slutligen anser utredningen att förslaget bör kunna genomföras med verkan från . 1 Förslag till resegarantilag 1 § Denna lag syftar till att skydda resenärers anspråk när den som är registreringsskyldig enligt lagen är på obestånd eller kan befaras hamna på obestånd. 2 § Bestämmelserna i lagen skall tillämpas endast på paketresor och andra resor som marknadsförs eller säljs i . För andra resor än paketresor skall dock bestämmelserna i lagen tillämpas endast om den som förvärvar resan gör detta huvudsakligen för enskilt ändamål. 3 § En arrangör eller återförsäljare enligt lagen (1992:1672) om paketresor skall vid marknadsföring eller försäljning av paketresor vara registrerad hos Kammarkollegiet (registreringsskyldig). Kammar- kollegiet prövar frågor om registrering. Registreringsskyldig är även den som annat än tillfälligtvis marknadsför eller säljer 1.transporter som inte endast undantagsvis sker tillsammans med paketresor, 2.transporter, inkvartering och andra turisttjänster som separata tjänster, om en resenär förvärvar en transporttjänst jämte ytterligare en tjänst och tjänsterna sammantagna företer påtagliga likheter med en paketresa, samt 3.resor bestående av transport och utbildningsvistelse, även om den inkvartering som erbjuds i samband med utbildningsvistelsen är kostnadsfri. 4 § Om det finns anledning att anta att det föreligger skyldighet att ansöka om registrering, får Kammarkollegiet ålägga den som marknadsför eller säljer en resa att lämna de uppgifter om sin verksamhet som är nödvändiga för att Kammarkollegiet skall kunna pröva om han är registreringsskyldig. Om den som avses i första stycket inte lämnar de begärda uppgifterna, får Kammarkollegiet förelägga honom vid vite att fullgöra sin skyldighet. 5 § Om den som är registreringsskyldig inte ansöker om registrering enligt denna lag, får Kammarkollegiet förelägga honom vid vite att fullgöra sin skyldighet. 6 § För registrering krävs att den som är registreringsskyldig har uppfyllt kravet på garanti enligt 7 §. Tillräcklig garanti, m.m. 7 § När en registreringsskyldig ansöker om registrering skall Kammarkollegiet fastställa en garanti till ett belopp som med hänsyn till reseverksamhetens art och omfattning bedöms vara tillräckligt för de ändamål som avses i 11 §. Kammarkollegiets beslut om att fastställa garanti får förenas med villkor. Om det finns särskilda skäl, får Kammarkollegiet besluta att garanti inte behöver ställas. Garanti skall bestå av en av bank eller försäkringsbolag utfärdad betalningsutfästelse som fullgörs vid anfordran, om Kammarkollegiet inte beslutar annat. För att garanti skall kunna ställas i annan form krävs att garantin kan tas i anspråk för de ändamål som avses i 11 § och att den inte kan utnyttjas för andra syften. 8 § När det finns anledning skall Kammarkollegiet pröva om den ställda garantin motsvarar lagens krav. Om det finns anledning att anta att ställd garanti inte är tillräcklig, får Kammarkollegiet ålägga den registreringsskyldige att lämna de uppgifter som är nödvändiga för att pröva frågan om garanti. Om den registreringsskyldige inte lämnar uppgifter enligt andra stycket, får Kammarkollegiet förelägga honom vid vite att fullgöra sin skyldighet. 9 § Om en registreringsskyldig inte ställer beslutad garanti enligt 7 §, får Kammarkollegiet förelägga honom vid vite att fullgöra sin skyldighet eller återkalla registreringen. 10 § Kammarkollegiet skall återlämna garanti som inte längre fyller något ändamål. Utnyttjande av garantin, m.m. 11 § Garantin får i händelse av en registreringsskyldigs faktiska eller befarade obestånd utnyttjas för återbetalning av vad som har erlagts för en resa som omfattas av bestämmelserna i denna lag och som inte till någon del genomförs. Om det är skäligt, skall detta gälla även i de fall då resan har avbeställts kort före avresan. I fråga om resor som har påbörjats men inte har slutförts, får garantin utnyttjas för 1.betalning av kostnaderna för resenärens hemtransport, 2.betalning av kostnaderna för resenärens uppehälle under resan, samt 3.skälig ersättning för värdet av de förmåner som resenären har gått miste om genom att resan har avkortats. Garantin får utnyttjas också för att betala erforderliga kostnader enligt 22 och 25 §§ för handläggningen av ärenden om utnyttjande av garanti. Ersättning enligt andra stycket 1 och 2 får betalas ut till den som tillhandahåller hemtransport eller uppehälle åt en resenär.