prop · GP03130 · 2002-03-19 00:00:00 — Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon erinran mot ut- Länsrätten i frågar sig dock mot bak- grund av den inskränkning i överklaganderätten som föreslås om inte samtliga överklaganden bör hänföras till en och samma länsrätt. skulle i sådant fall enligt länsrätten förefalla naturligt att detta sker i anser att det är olyckligt att utredningen inte har lagt fram något förslag om möjligheten att överklaga besiktningar och kontroller. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om överklagande finns i 115117 §§ fordonskungörelsen (1972:595) och i 8082 §§ terräng- trafikkungörelsen (1972:594). Kortfattat innebär bestämmelserna att vissa beslut som fattas av besiktningsorganen får överklagas hos Väg- verket eller regeringen, att beslut får överklagas hos reger- ingen samt att en rad beslut inte får överklagas över huvud taget. något fall får beslut som fattas med stöd av kungörelserna överklagas hos överklagades statliga myndigheters beslut normalt hos när- mast högre myndighet och i sista hand hos regeringen. Efter hand har det dock skett en utveckling mot domstolsprövning av förvaltningsbeslut. gäller enligt huvudregeln i 22 a § förvaltningslagen (1986:223) att en förvaltningsmyndighets beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, om inte något annat är särskilt föreskrivet. Prövningstillstånd krävs enligt bestämmelsen för överklagande till Det krävs således särskilda bestämmelser om över- klagande skall ske hos regeringen eller om någon annan avvikelse från nämnda huvudregel skall göras. Enligt 28 § lagen (2001:1080) om motorfordons avgasrening och motorbränslen får en förvaltningsmyndighets beslut i enskilda fall enligt lagen eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen över- klagas hos allmän förvaltningsdomstol. Detsamma gäller som huvudregel enligt 34 § lagen (2001:558) om vägtrafikregister för beslut som fattas enligt den lagen eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av Överklagandena är emellertid i lagen om vägtrafikregister styrda till en särskild länsrätt, nämligen Länsrätten i län. I linje med vad som har anförts bör som huvudregel beslut enligt den nya fordonslagen och enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen få överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. bör det krävas prövningstillstånd för överklagande till kammarrätten. grupper av ärenden som i och med detta förslag kan komma att prövas i allmän förvaltningsdomstol är dels typgodkännandemyndighetens beslut i olika avseenden om typgodkännande, dels de beslut som kan överklagas enligt lagen (1994:2043) om vissa besiktningsorgan på Länsrätten i har väckt frågan om inte samtliga över- klaganden som skall prövas av allmän förvaltningsdomstol bör samlas hos en och samma domstol, t.ex. just Länsrätten i . framgår ovan är detta fallet med överklaganden enligt lagen om väg- Skälet för att denna reglering valdes när det gäller registreringsärendena framgår av prop. 2000/01:95, s. 90. regeringen att registreringsfrågorna inte sällan har samband med skatte- frågor för vilka prövning enligt 3 § fordonsskattelagen (1988:327) sker vid i och överklagas hos Länsrätten i Enligt regeringens mening talade detta för att frågor om registrering bör överklagas hos Länsrätten i län. De frågor som fordonslagstiftningen reglerar har inte något påtagligt samband med skattefrågor, registreringsfrågor eller några andra typer av Det talar enligt regeringens uppfattning för att man inte bör sär- reglera hos vilken länsrätt beslut enligt fordonsförfattningarna skall överklagas, utan att dessa överklaganden bör följa huvudregeln i 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar. Det finns vissa typer av beslut där det främst av praktiska skäl är moti- verat att behålla som överprövningsinstans. där det framför allt är rent tekniska frågor som aktualiseras. ovan får sådana beslut i allmänhet överklagas hos , t.ex. beslut av en polisman, en bilinspektör eller ett besiktningsorgan om Dessa typer av beslut bör alltså även enligt den nya lagen Främst av praktiska skäl bör ett överklagande av ett sådant beslut ges in direkt till överklagandemyndigheten, dvs. prövning kan därmed ske i nära anslutning till överklagandet och hela proceduren torde kunna ske tämligen omgående och på ett för fordonsägaren effektivt sätt. Någon tidsgräns för över- klagandet bör inte gälla. Andra exempel på ärenden som bör få över- klagas hos är beslut om annan besiktning än kontroll- besiktning och om återkallelse av en godkänd lämplighetsbesiktning. sistnämnda besluten får enligt dagens bestämmelser inte överklagas. Vissa beslut som enligt dagens bestämmelser inte får överklagas bör inte heller få överklagas. Hit hör andra beslut av en polisman, en bilinspektör eller ett besiktningsorgan än de som har nämnts ovan, t.ex. beslut som fattas i samband med kontrollbesiktning (116 § fordons- kungörelsen och 81 § terrängtrafikkungörelsen), samt beslut att ett fordon skall ställas in till kontrollbesiktning (90 § fordons- kungörelsen och 31 § terrängtrafikkungörelsen). Dessa typer av beslut är av helt teknisk art och en prövning av någon annan instans än , med dess tekniska kompetens, ter sig meningslös. För ett antal andra typer av beslut, som får överklagas, bör ett Det gäller för det första beslut som Väg- verket har fattat i ett till verket överklagat ärende. För det andra gäller det beslut om undantag främst från bestämmelserna om for- dons beskaffenhet och utrustning (dispensärenden). överklagandefrekvensen i dispensärenden låg, liksom regeringens ändringsprocent i de relativt få ärenden som överklagas. enligt utredningen omotiverat att tillåta en överprövning av dessa ären- den. Regeringen har ingen annan uppfattning i denna fråga än ut- redningen. Det finns i närliggande lagstiftning exempel på överklagandeförbud av liknande slag. Trafikförordningen (1998:1276) innehåller ett antal sådana förbud, se 15 kap. 1 § andra stycket, som rör beslut i ett överklagat ärende och 2 § andra stycket, som rör vissa beslut av en kommun rörande parkering. Det finns även exempel på överklagande- förbud som är betydligt mer ingripande för den enskilde än de som föreslås. Främst kan här nämnas förbudet att överklaga ett beslut om dis- pens från medicinska krav för körkort, se 9 kap. 1 § körkortsförordningen (1998:980). Sammanfattningsvis menar regeringen att ett överklagandeförbud som avser vissa beslut om kontroll av fordon samt om fordons beskaffenhet och utrustning med hänvisning till de nämnda exemplen kan accepteras. Besluten gäller helt eller i varje fall till övervägande del rent tekniska frågor. Den enskilde är i de flesta fall tillförsäkrad en prövning av Väg- verket, antingen genom att verket fattar det grundläggande beslutet eller att beslutet får överklagas hos verket. Ett överklagandeförbud torde inte heller strida mot artikel 6 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna som ger var och en rätt till domstolsprövning av beslut som rör hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter. Enligt 11 kap. 4 § regeringsformen skall om domstolarnas rättsskipningsuppgifter föreskrivas i lag. Detta innebär att bestämmelser om överklagande till domstol måste ges i lag. Med hänsyn härtill och med beaktande av att det är lämpligt att samla samtliga bestämmelser om överklagande i en författning finner regeringen att de nu behandlade be- stämmelserna om överklagande bör tas in i den nya lagen. På många andra områden inom trafikområdet gäller beslut , om inget annat anges i beslutet. Som exempel kan nämnas beslut inom yrkestrafikområdet (7 kap. 9 § yrkestrafiklagen [1998:490]) och inom trafikregisterområdet (35 § lagen om vägtrafikregister). Detta bör gälla även på fordonsområdet. Regeringens förslag: I den nya lagen bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer dels att meddela före- skrifter om fordons beskaffenhet och utrustning, dels att i fråga om de kontrollformer som regleras i lagen meddela ytterligare föreskrifter om kontrollens omfattning, besiktningsorganens verksamhet, förut- sättningarna för godkännande vid kontroll, förelägganden och kör- förbud, förutsättningarna för att bruka vissa fordon samt om avgifter. De bestämmelser i lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer som handlar om fordons beskaffenhet och utrustning samt annan kontroll av fordon upphävs. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon erinran mot för- slaget. Aktiebolaget ifrågasätter dock om det före- slagna bemyndigandet ger regeringen möjlighet att föreskriva att fordon som tidigare underkänts vid en kontroll får godkännas efter att ha repare- rats och godkänts vid en ackrediterad verkstad på sätt som regleras i 84 a och 84 b §§ fordonskungörelsen (1972:595). Skälen för regeringens förslag: Fordonskungörelsen och terräng- trafikkungörelsen (1972:594) innehåller relativt vida bemyndiganden att meddela föreskrifter och fatta beslut om undantag från författnings- bestämmelserna. Bemyndigandena, som finns i 102104 a §§ fordons- kungörelsen respektive 6569 §§ terrängtrafikkungörelsen, riktar sig främst till , men i några fall även till andra myndigheter. För att den författningsstruktur som regeringen har förespråkat i av- snitt 6 skall kunna genomföras krävs det relativt omfattande bemyndi- ganden även i den nya fordonslagen. Detta skulle kunna regleras med ett generellt bemyndigande med förebild i 10 kap. 1 § körkortslagen (1998:488) och i 8 kap. 1 § yrkestrafiklagen (1998:490). paragrafer sägs det att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterligare föreskrifter i de avseenden som anges Regeringen föreslog en liknande reglering i det förslag till lag om vägtrafikregister som överlämnades till Lagrådet (se 2000/01:95, s. 140). Lagrådet reagerade mot bemyndigandets ut- formning och ansåg att det av bemyndigandet klart borde framgå vilka ämnen föreskrifterna kan komma att reglera eftersom det var regeringens avsikt att vissa av dessa skulle straffbeläggas (se a prop. s. 167). ingen beaktade Lagrådets synpunkter vilket ledde till att bemyndigande- bestämmelsen i 38 § lagen (2001:558) om vägtrafikregister relativt detaljerat anger vad föreskrifterna får avse. De bestämmelser som kommer att meddelas med stöd av bemyndigandebestämmelsen i den nya lagen kommer till viss del att vara Mot bakgrund av vad som anförts ovan bör därför bestämmelsen utformas så att det klart framgår vilka ämnen före- skrifterna kan komma att reglera. Utredningen har föreslagit att bestämmelsen innehåller ett be- myndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestäm- mer att meddela föreskrifter om fordons beskaffenhet och utrustning samt i fråga om de kontrollformer som avses i lagen, meddela ytterligare föreskrifter om kontrollens omfattning, besiktningsorganens verksamhet, förutsättningarna för godkännande vid kontroll, förelägganden, kör- förbud, förutsättningarna för att bruka vissa fordon samt avgifter för kontroll enligt lagen. Utredningen föreslår vidare att regeringen be- myndigas att föreskriva att fordon, som omfattas av typbesiktning och som allvarligt brister i miljö- eller trafiksäkerhetshänseende, inte får regi- streras, säljas eller användas. Enligt regeringens uppfattning uppfyller den av utredningen förslagna bemyndigandebestämmelsen de ovan angivna kraven som bör ställas på en sådan bestämmelse. Angående Aktiebolaget synpunkt, se kommenta- ren till 5 kap. 8 § fordonslagen i avsnitt 12.1. De bemyndiganden som föreslås torde täcka det bemyndigande som finns i lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer för regeringen att meddela före- skrifter om fordons beskaffenhet och utrustning samt kontroll av fordon. Detta bemyndigande bör därför upphävas. 8Vissa befogenheter för polisen vid kontroll enligt fordonslagen Regeringens förslag: I polislagen (1984:387) införs en bestämmelse som innebär att en polisman får stoppa ett fordon om det behövs för att kontrollera fordonets last enligt vad som är särskilt föreskrivet. Vidare införs i lagen en bestämmelse som ger en polisman rätt att an- vända våld om polismannen med laga stöd skall kontrollera ett fordon eller ett fordons last. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon erinran mot för- Skälen för regeringens förslag: I 22 § 4 polislagen (1984:387) finns bestämmelser som ger en polisman rätt att stoppa ett fordon eller annat transportmedel om det behövs för att reglera trafiken eller för att kon- trollera fordon eller förare enligt vad som är särskilt föreskrivet. Enligt förarbetena till bestämmelsen (prop. 1996/97:175, s. 82) är den tillämplig t.ex. när en polisman skall kontrollera ett fordon enligt fordons- kungörelsen (1972:595) eller terrängtrafikkungörelsen (1972:594). Av 10 § första stycket 5 polislagen följer att en polisman får använda våld om han eller hon med laga stöd skall stoppa ett fordon eller annat transportmedel. Enligt bestämmelsen får dock våld användas endast i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständig- heterna är försvarligt. I avsnitt 7.13.1 föreslår regeringen att det i den nya fordonslagen tas in en bestämmelse som ger bl.a. en polisman rätt att kontrollera fordons last. För att kunna utföra en sådan kontroll måste polismannen ha möj- lighet att stoppa fordonet. Denna möjlighet skapas lämpligen genom ett tillägg i 22 § 4 polislagen. Därigenom får polismannen även rätt att inom de ramar som 10 § polislagen sätter upp bruka våld för att stoppa fordo- net. För att en polisman på ett effektivt sätt skall kunna genomföra en kon- troll enligt den föreslagna fordonslagen kan det vara nödvändigt för denne att bruka våld även sedan ett fordon stoppats. Som exempel kan nämnas att polismannen kan bli tvungen att bryta upp ett lås för att kunna kontrollera lastsäkringen i ett låst lastutrymme. En bestämmelse om polismans rätt att bruka våld i den situationen bör tas in som ett tillägg till femte punkten i 10 § polislagen. definierades de olika begrepp som används i regelverket på vägtrafikområdet i ett flertal kungörelser och förordningar, bl.a. fordons- kungörelsen (1972:595), terrängtrafikkungörelsen (1972:594) och trafik- förordningen (1998:1276). I de författningar där det saknades definitio- ner, t.ex. fordonsskattelagen (1988:327) fanns hänvisningar till kun- görelserna och förordningarna. Lagrådet har ifrågasatt om denna ordning, där innebörden av olika be- grepp som återfinns i lagar lämnas öppen för utfyllnad genom förord- ningsbestämmelser, är förenlig med regeringsformen. Särskilt har detta gällt de definitioner av olika typer av fordon som enligt fordons- skattelagen ligger till grund för uttaget av fordonsskatt (se prop. 1997/98:63 s. 203 f., jfr prop. 1994/95:55 s. 41 f.). För att råda bot på det problem som Lagrådet har pekat på har defini- tionerna av de fordons- och viktbegrepp som används på vägtrafik- området samlats i lagen (2001:559) om vägtrafikdefinitioner, som trädde i kraft (se prop. 2000/01:95 s. 93). Andra definitioner på området finns i förordningen (2001:651) om vägtrafikdefinitioner. I övriga författningar finns nu hänvisningar till den nya lagen och till den nya förordningen. De definitioner som fanns i fordonskungörelsen m.fl. författningar för- des huvudsakligen utan omarbetning över till lagen om vägtrafik- definitioner. I förarbetena till lagen (a prop. s. 95) konstaterade visserli- gen regeringen att någon anpassning till såvitt avsåg fordonsdefinitionerna inte var nödvändig . hän- visade emellertid regeringen till att Utredningen om fordons- bestämmelser m.m. hade fått i uppdrag att bl.a. se över hur be- stämmelserna på fordonsområdet överensstämmer med motsvarande EG- regler. Som en följd av denna översyn föreslås i det följande vissa justeringar i fordonsdefinitionerna. Regeringens förslag: Fordonsdefinitionerna i lagen (2001:559) om vägtrafikdefinitioner anpassas så långt möjligt till definitionerna i EG:s fordonslagstiftning. Vidare görs vissa redaktionella ändringar i lagens definitioner. Begreppet terrängfordon tas bort ur lagstiftningen. Utredningens förslag: Överensstämmer huvudsakligen med regering- ens. Utredningen föreslår att den använda beteckningen motor- fordon ersätts av beteckningen vägmotorfordon. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har ingen erinran mot förslagen. emellertid nödvändigheten i att ersätta det inarbetade begreppet motor- fordon med begreppet vägmotorfordon, medan och konstaterar att införandet av ett nytt begrepp i en redan begreppsrik nomenklatur inte självklart leder till förtydliganden. Kammarrätten i och läm- nar vissa detaljsynpunkter på utformningen av definitionerna av buss och Skälen för regeringens förslag En utgångspunkt för regleringen av definitionerna på fordonsområdet är att de svenska definitionerna så långt möjligt skall stämma överens med de definitioner som finns i EG:s lagstiftning på området. svenska definitionerna vara desamma inom hela trafik- och fordons- området och vara heltäckande, dvs. täcka in samtliga fordonstyper. I EG:s lagstiftning finns fordonsdefinitionerna framför allt i de s.k. ramdirektiven (se avsnitt 5.2.1). Dessa reglerar emellertid endast en del Till den del som ett område är oreglerat av EG är oförhindrat att tillämpa nationella regler och därvid använda de- finitioner som skiljer sig från dem i EG:s lagstiftning. Eftersom direktiven inte är avsedda att vara heltäckande omfattar defi- nitionerna i dem inte alla fordonstyper. Flera fordonstyper, som är oreglerade i direktiven, kräver dock reglering i nationell rätt. hållande medför vissa problem när det gäller att anpassa de svenska defi- nitionerna till definitionerna i direktiven eftersom ett rent övertagande av EG-definitionerna skulle utesluta flera typer av fordon. nitionerna måste därför i vissa fall även fortsättningsvis vara vidare än EG:s och reglera ett större område. Det är dock viktigt att de svenska definitionerna inte förhindrar att direktivens materiella regler tillämpas på de fordon som regleras där. Sammanfattningsvis bör alltså de svenska definitionerna på fordons- området innefatta EG:s definitioner. Dessa kan dock inte föras över ordagrant från direktiven. I det följande föreslås hur ett antal definitioner bör anpassas till EG- rätten och hur de kan moderniseras rent språkligt. slås vissa andra, huvudsakligen redaktionella, ändringar i definitionerna. Fordon är det grundläggande begreppet i fordonsförfattningarna. fordon avses en anordning på hjul, band, medar eller liknande som är inrättad för färd på marken och som inte löper på skenor. mycket vitt och omfattar alla de övriga typer av fordon som definieras i lagen (2001:559) om vägtrafikdefinitioner. läggs till framför för färd på marken markeras att inte varje anordning som i och för sig kan framföras på marken utgör ett fordon i här åsyftad mening. Med fordon avses då i stället anordningar där huvudsyftet är att de skall föras på marken. Vid en sådan justering kan undantaget för flyg- plan i definitionen av motordrivet fordon tas bort. Fordon på väg respektive i terräng Enligt lagen om vägtrafikdefinitioner delas motordrivna fordon in i bl.a. motorfordon och terrängmotorfordon. Enligt definitionerna av dessa båda fordonstyper är terrängmotorfordon ett motordrivet fordon inrättat huvudsakligen för att självständigt användas till person- eller gods- befordran i terräng, medan motorfordon är ett motordrivet fordon som inte är terrängmotorfordon. Denna indelning utgår således från de båda begreppen väg och terräng. Begreppet väg är i förordningen (2001:651) om vägtrafikdefinitioner definierat i positiva termer, medan begreppet terräng i förordningen an- ges vara allt som inte är väg. Som framgår ovan är definitionerna av motorfordon och terrängmotorfordon konstruerade på motsatt sätt. Terrängmotorfordon definieras positivt genom att det anges att det är ett fordon som är inrättat huvudsakligen för att användas i terräng, medan motorfordon är ett motordrivet fordon som inte är terrängmotorfordon. Denna ordning kan tyckas litet egendomlig och innebär att bestämningen av vad som är motorfordon måste börja med en uteslutning av terräng- motorfordon, vilket i sin tur kräver en analys av vägbegreppet som mot- satsvis ger innebörden av terräng. De båda motsatsparen väg och terräng respektive motorfordon och terrängmotorfordon är alltså reglerade om- lott. För att skapa en tydligare motsvarighet till begreppet terräng- motorfordon föreslår utredningen att begreppet motorfordon byts ut mot begreppet vägmotorfordon. bör enligt utredningen begreppet anpassas till definitionen av det EG-rättsliga begreppet fordon. Ut- redningens förslag innebär att vägmotorfordon definieras positivt. På så sätt undviker man enligt utredningen den omlottsituation som beskrivs ovan. Utredningen föreslår att vägmotorfordon definieras enligt följande. Vägmotorfordon: Ett motordrivet fordon som är avsett att användas huvud- sakligen på väg, oavsett om det är färdigbyggt eller inte, och som är inrättat 1.huvudsakligen för att självständigt användas till person- eller gods- befordran, eller 2.för något annat ändamål än som avses under 1, om fordonet inte är att anse som en traktor eller ett motorredskap. Vägmotorfordon delas in i bilar, motorcyklar och mopeder. Några remissinstanser har vänt sig mot utredningens förslag och menar att det är onödigt att byta ut det inarbetade begreppet motorfordon. Oavsett vilken benämning man väljer på den nuvarande kategorin motorfordon innebär utredningens förslag i sak att regelverket blir mer konsekvent och därmed också tydligare. När det gäller frågan om hur fordonskategorin skall benämnas delar regeringen i och för sig ut- redningens uppfattning att regelverket i viss mån skulle vinna i tydlighet och konsekvens om kategorin benämnas vägmotorfordon. redningens förslag klargörs såväl skillnaden mot terrängmotorfordon som att de båda kategorierna står på samma hierarkiska nivå i definitions- . Som påpekats av flera remissinstanser är emellertid motorfordon ett väl inarbetad benämning på den aktuella fordonskategorin. Detta tydliggörs bl.a. av det förhållandet att termen motorfordon används i mer än sextio författningar. Med hänsyn härtill anser regeringen att det måste finnas mycket starka skäl för att byta ut benämningen. Några så- dana skäl har utredningen inte presenterat. Sammanfattningsvis bör således definitionen av begreppet motor- fordon ändras i enlighet med utredningens förslag. Däremot bör benäm- ningen på fordonskategorin inte ändras till vägmotorfordon. Nästa fråga är vad det som föreslås får för konsekvens för definitio- nen av begreppet terrängmotorfordon. Det är inte lämpligt att definiera de båda sidoordnade begreppen motorfordon och terrängmotorfordon positivt. Risken är då stor för att det uppstår luckor eller överlappningar i regelverket. Det är således bäst att använda samma teknik som fast omvänt, dvs. att definiera terrängmotorfordon som ett motordrivet fordon som inte är ett motorfordon. I dagens lagstiftning används begreppet terrängfordon som en gemen- sam beteckning på terrängmotorfordon och terrängsläp. Med den in- delning och uppläggning av definitionerna som föreslås och med hän- syn till att de bestämmelser som finns i terrängtrafikkungörelsen (1972:594) och i fordonskungörelsen (1972:595) förs samman i en lag finns det inte något behov av att behålla begreppet terrängfordon. Detta bör således utmönstras ur regelverket. I rådets direktiv /156/EEG finns ingen definition av begreppet bil. I den svenska lagstiftningen är emellertid definitionen viktig för definitio- nerna av personbil, buss och lastbil. Den bör därför behållas i lag- stiftningen.