prop · GP03107 · 2002-03-13 00:00:00 — Något solidariskt ansvar är det inte fråga om. Det finns inget som hindrar käranden från att begränsa talan till att avse vissa gruppmedlemmar. Enligt paragrafen kan en gruppmedlem som inte är part i rättegången åläggas att ersätta rättegångskostnader som medlemmen har förorsakat genom att ha föranlett onödig rättegång eller genom försumligt agerande i processen. De disciplinära ändamål som ligger bakom denna reglering väger lika tungt oberoende av om det är käranden, en medlem som har intervenerat eller en passiv gruppmedlem som har felat. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.8.1. Det spelar för tillämpningen av denna paragraf ingen roll om de rätte- gångskostnader som gruppmedlemmen har orsakat drabbar käranden eller gruppens motpart. Har t.ex. kärandens ersättning satts ner på grund av en åtgärd av gruppmedlemmen kan rätten förplikta medlemmen att betala ett motsvarande belopp till käranden. I andra fall bör rimligen medlemmens handlande inte läggas käranden till last. Så gäller bl.a. vid bedömningen av om det har inletts en onödig rättegång enligt 18 kap. 3 § första stycket RB. Har i en sådan situation gruppmedlemmen känt till det förhållande som har gjort rättegången onödig men medvetet inte upplyst käranden om detta, kan medlemmen förpliktas att ersätta motpartens rättegångskostnader med hänsyn till hur ersättningsskyldigheten skulle ha bestämts om medlemmen hade varit part i målet. Självklart får ett kostnadsansvar mot en gruppmedlem inte dömas ut utan att den som förpliktas först har fått möjlighet att yttra sig. Om en gruppmedlem intervenerar i rättegången får medlemmen ställning av part i målet. Gruppmedlemmen blir då ansvarig för rättegångskost- nader som hänför sig till den del av målet som rör honom eller henne. Medlemmen kan dessutom enligt 18 kap. 9 § RB bli solidariskt ansvarig för samtliga motpartens kostnader i grupprättegången, om förutsätt- ningarna för det är uppfyllda. Paragrafen innebär i detta avseende en begränsning av medlemmens ansvar, om interventionen sker genom ett överklagande eller i högre rätt. Medlemmen riskerar då endast att som part behöva svara för rättegångskostnader som har uppkommit i den högre rätten. Däremot är avsikten inte att göra undantag från det ansvar som en gruppmedlem har enligt 35 §. Det bör påpekas att ett kostnadsansvar enligt bestämmelsen förutsätter att medlemmen haft ställning av part i en grupprättegång. fall att medlemmen för talan för egen del efter det att grupprättegången Prop. 2001/02:107 har avbrutits finns bestämmelser i 37 §. En grupprättegång kan helt eller partiellt avbrytas av flera skäl. vara frågan om att rätten avvisar grupptalan eller delar av den, att käranden återkallar sin talan beträffande samtliga eller några käromål eller att domstolen meddelar en s.k. särskild mellandom. utevaro kan föranleda att grupprättegången helt eller delvis måste Enligt 24 § gäller i fall som dessa att gruppmedlemmarna kan ges möjlighet att få sina anspråk fortsatt prövade genom en individuell Upphör domstolsprövningen blir frågan om rättegångskostnader att behandla på samma sätt som i andra fall då domstolen skiljer saken från Den nu aktuella paragrafen reglerar hur rättegångskostnadsansvaret skall fördelas mellan käranden och gruppmedlemmen när dom- stolsprövningen däremot fortsätter efter det att grupprättegången har Bestämmelsen innebär att käranden och gruppmedlemmen svarar solidariskt för kostnader som har uppkommit i grupprättegången. Ansvaret avser kostnader i grupprättegången endast till den del kost- naderna belöper på medlemmens talan. Detta gäller oberoende av om gruppmedlemmen haft ställning av part eller inte i grupptalanmålet. Rättegångskostnader som har uppkommit efter det att käromålet har avskilts skall ersättas av gruppmedlemmen ensam. I detta läge har den som fört grupptalan inte längre något inflytande på processen. gäller att bestämma till vilken tidpunkt en viss rättegångskostnad skall hänföras kan ledning hämtas från tillämpningen av 18 kap. 10 § RB. Lagrådet har anfört att det kan finnas vissa skäl som talar för en reglering som den beskrivna, men har väckt frågan om hur den föreslagna ordningen skall fungera i praktiken. Om en gruppmedlem fortsätter att driva sitt anspråk i en individuell rättegång skall kostnadsansvaret avgöras först när rätten genom dom eller slutligt beslut skiljer saken (gruppmedlemmens käromål) från sig. tidigt måste det självklart vara möjligt för domstolen att med- dela beslut i kostnadsfrågan rörande de delar av kärandens talan där dom- stolsprövningen skall upphöra i samband med att grupprättegången Detta kräver att samtliga för gruppen gemensamma kostnader som har uppkommit i grupprättegången fördelas på medlemmarna. Ett exempel kan illustrera handläggningen av kostnadsfrågan. grupprättegången skall avvisas är käranden att anse som tappande. Parterna och gruppmedlemmarna underrättas om att fråga om avvisning Käranden och svaranden inger därför kostnadsräkningar. Här kan noteras att det bara är svaranden som kan sägas ha direkt anledning att framställa något yrkande om kostnadsersättning. rättegångskostnader blir av intresse bara om någon gruppmedlem vill fortsätta att föra talan (förutsatt att käranden inte har rätt till ersättning av allmänna medel). Huruvida uppgifterna från käranden bör lämnas eller först sedan det står klart att det finns medlemmar som vill processa vidare och om besked i så fall måste lämnas om samtliga kostnader eller bara den del som belöper på medlemmen, kan överlämnas till domstolen att bestämma beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. Om grupptalan har avsett 100 medlemmar och 10 av dem vill fortsätta att processa individuellt skall kostnadsfrågan avseende de övriga 90 avgöras i samband med att grupprättegången avbryts. Uppgår de totala kostnaderna då till och skall de fördelas lika mellan medlemmarna skall domstolen förplikta käranden att ersätta svarandens rättegångskostnader med samt förklara att skyldigheten att ersätta rättegångskostnaderna beträffande de tio kvarvarande käromålen skall bestämmas med hänsyn till utgången i dessa mål. Käranden i grupp- rättegången skall självfallet beredas tillfälle att yttra sig över kostnads- frågan i respektive avskilt mål innan det avgörs slutligt (jfr Fitger, , del 1, s. 18:63). I den nu aktuella paragrafen regleras endast en medlems kostnads- ansvar när grupprättegången avbryts utan att rätten skiljer saken från sig i den del som angår medlemmen. Det som sägs här gäller alltså inte då rätten har meddelat dom eller slutligt beslut och medlemmen, efter överklagande av medlemmen själv eller motparten, för en individuell talan i högre rätt. Inte heller är paragrafen tillämplig då ett beslut under rättegång överklagas, om grupprättegången fortsätter. I dessa fall får gruppmedlemmarnas ansvar beslutas enligt andra bestämmelser i denna lag och i . Den solidariska ansvarigheten enligt första stycket gäller inte rätte- gångskostnader som käranden eller medlemmen har orsakat genom vårdslöshet eller försummelse. Detta framgår av andra stycket. Genom denna bestämmelse klargörs uttryckligen att det i grupptalan- situationer är tillåtet för ett ombud och en klient att träffa avtal som gör rätten till arvode helt eller delvis beroende av det resultat som gruppmed- lemmarna uppnår. Bakgrunden till denna reglering diskuteras i avsnitt 5.8.3. Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Som framgår av 34 § kan kostnader vid ett riskavtal som svaranden inte skall stå för tas ur inprocessade medel. Ett riskavtal skall därför godkännas av en domstol för att bli gällande mot gruppens medlemmar. Kravet är alltså uppställt till skydd för passiva gruppmedlemmar mot oskäliga eller på annat sätt särskilt ogynnsamma avtalsvillkor. Under vilka förutsättningar ett riskavtal får godkännas anges närmare i 39 §. Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, anger under vilka förutsättningar ett riskavtal får godkännas. Frågan har behandlats i avsnitt 5.8.3. Genom godkännandet uppnår käranden att avtalet kan åberopas mot gruppmedlemmarna. På det sättet kan arvodet till ombudet täckas av medel som tillförts gruppen, se 34, 38 och 41 §§. Ett riskavtal får mot den här bakgrunden godkännas endast om avtalet är skäligt med hänsyn till sakens beskaffenhet. Avtalet skall vara skriftligt. I avtalet skall anges på vilket sätt arvodet är avsett att avvika från ett normalarvode om talan bifalls eller ogillas helt. Ett normalarvode motsvarar ett skäligt arvode enligt 18 kap. 8 § RB. Svaranden riskerar enligt 41 § aldrig att på grund av riskavtalet betala högre ersättning för rättegångskostnader än så. Ett riskavtal kan innehålla klausuler om att ombudet inte skall erhålla något arvode alls, om ärendet inte leder till någon framgång för grupp- medlemmarna. Det är svårare att uttala sig om vilken högsta ersättning som bör kunna utgå, om ärendet leder till att medlemmarnas krav till- godoses helt. Det bör inte uteslutas att det i vissa situationer kan anses skäligt att ombudet erhåller ersättning med ett belopp som dubbelt eller t.o.m. flerdubbelt överstiger ett normalarvode. När det gäller att bedöma om avvikelserna från ett normalarvode är skäliga kan den ekonomiska risk som avtalet innebär för ombudet och huvudmannen och tvisteföremålets värde vara viktiga faktorer att beakta. Den risk för ekonomisk förlust som avtalet innebär för ombudet står naturligt i samband med huvudsakligen två förhållanden. Den ena omständigheten är uppdragets omfattning i fråga om tid och arbete. Ett stort och vidlyftigt ärende innebär ett större ekonomiskt åtagande för ombudet, om gruppmedlemmarna förlorar sin sak, än ett litet och okomp- licerat uppdrag. Ju högre det totala normalarvodet är, desto mer kännbar blir en nedsättning av arvodet för ombudet. Å andra sidan ger en fram- gångsrik talan i ett sådant fall normalt en större ekonomisk vinst. Den andra faktorn att då väga in är sannolikheten för att ärendet skall leda till framgång eller misslyckande för varje gruppmedlem. Är det frågan om ett tämligen klart fall, kan ombudet inte anses ta någon egentlig risk genom avtalet. Avgörande vikt bör fästas vid ombudets möjligheter att bedöma sannolikheten för att varje gruppmedlem skall få igenom sitt krav. Det kan tänkas situationer där grupprättegången kan komma att inne- bära att betydande medel tillförs medlemmarna och att det därför fram- står som skäligt att avvikelsen från normalarvodet blir särskilt stor. Det- samma kan vara förhållandet när det belopp som yrkas för varje grupp- medlem är litet men antalet gruppmedlemmar är högt så att gruppen vid en vinst totalt tillförs betydande medel. Ett högt arvode till ombudet kommer i så fall att märkas obetydligt för den enskilde gruppmedlem- men. Motsatsvis bör det inte komma i fråga att bestämma arvodet så högt att en medlem inte skulle få ut något eller endast en ringa del av sitt anspråk. Som nämns i avsnitt 5.8.3 avviker den typ av riskavtal som avses här från s.k. provisionsarvoden, vilka innebär att ombudet får en viss procentsats av inprocessade medel. Att ett avtal som grundas enbart på en viss andel av tvisteföremålets värde inte får godkännas slås uttryck- ligen fast i bestämmelsens fjärde mening. Paragrafen anger vid vilket forum frågan om godkännande av ett risk- avtal skall prövas. Regleringen har berörts i avsnitt 5.8.3. Pågår det en grupprättegång skall prövningen ske vid den domstol som handlägger Frågan får tas upp endast på yrkande av käranden. I annat fall Prop. 2001/02:107 skall frågan prövas av en domstol som är behörig att pröva tvisten. kan det vara osäkert vid vilken domstol talan skall väckas. Frågan kan t.ex. gälla skadestånd där det är oklart vilket av flera företag, med säte inom olika behöriga domstolars jurisdiktionsområde, som är vållande. I sådant fall gäller att frågan får tas upp av . Också i nu berörda fall får prövning ske endast på yrkande av käranden. Frågan om godkännande av ett riskavtal bör behandlas enligt rätte- gångsbalken oavsett om frågan uppkommer särskilt eller i en pågående rättegång. Rättens beslut under rättegången kan överklagas särskilt (45 §). Väcks inte talan från godkännandet är enligt andra stycket godkännandet inte längre gällande mot gruppmedlemmarna. Syftet med bestämmelsen är att utöva påtryckning på parterna att föra saken framåt så skyndsamt som möjligt. Tidsbegränsningen torde också medverka till att riskavtal träffas först sedan man kunnat konstatera att det finns underlag för att söka få till stånd en grupptalan. Om det finns skäl för det får den domstol som har godkänt avtalet förlänga tiden. Ett sådant skäl kan vara att parterna är inbegripna i långtgående förliknings- förhandlingar. Upphör godkännandet utan att det träffats en bindande uppgörelse som kan läggas till grund för tillämpning av riskavtalet, får skäligt arvode för det arbete som ombudet har lagt ned från riskavtalets ingående till godkännandets upphörande bestämmas med utgångspunkt från den riskfördelning som riskavtalet ger uttryck för. Ett riskavtal innebär för käranden att den ekonomiska bördan vid en processförlust minskar. På motsvarande sätt bör den större rättegångs- kostnad som följer med en framgångsrik process bäras av käranden. Därför sägs i paragrafen att det vid prövningen av vad som är en ersätt- ningsgill rättegångskostnad enligt 18 kap. 8 § RB inte skall tas hänsyn till kostnader som har uppkommit särskilt på grund av ett riskavtal. Vid en förlust riskerar svaranden alltså inte att behöva ersätta kärandens rätte- gångskostnader för ombudsarvode till ett högre belopp än som motsvarar en normal ersättning. Käranden skall följaktligen själv svara för den ombudskostnad som ligger över normalarvodet. Merkostnaden kan sedan enligt 34 § täckas genom medel som kommit gruppen till godo. Enligt 27 § får rätten, om det är lämpligt med hänsyn till utredningen och kan ske utan betydande olägenhet för svaranden, i en särskild dom skjuta upp avgörandet av en viss fråga. Domslutet blir då villkorat av en senare prövning (se vidare avsnitt 5.5.3). Den nu aktuella paragrafen reglerar på vilket sätt domen kan överklagas i fråga om käromål som inte har blivit slutligt prövade. Bestämmelsen har utformats med beaktande av Lag- rådets synpunkter. Lydelsen av första meningen i första stycket överensstämmer i sak med föreskrifterna i 49 kap. 1 § andra stycket och 54 kap. 1 § andra stycket RB. Regleringen innebär att domstolen med hänsyn till omständigheterna får bestämma om domen, i nu berörda delar, skall få överklagas särskilt eller endast i samband med att rättens slutliga avgörande överklagas. Också de ändamålsöverväganden som ligger bakom bestämmelsen är i huvudsak desamma som har föranlett utformningen av regleringen när det gäller överklaganden av mellandomar enligt 17 kap. 5 § andra stycket RB. Ett villkorat domslut blir aktuellt bara om käromålet helt eller delvis bifalls. Kännetecknande för domen är då att bifallet för vissa av gruppmedlemmarna endast är en etappseger. Den slutliga utgången är beroende av en fortsatt prövning av en eller flera tvistefrågor. Detta talar i sig mot att den särskilda domen skall få överklagas särskilt. Möjlig- heten att överklaga särskilt kan skapa risk för att det uppstår dubbla processkedjor genom att först den villkorade domen och därefter rättens slutliga avgörande överklagas. Å andra sidan kan situationen vara sådan att de frågor som prövats genom den särskilda mellandomen är tämligen lättutredda eller att prövningen avsett enbart rättsfrågor medan de kvarstående tvistefrågorna är komplicerade och innebär betydande tids- och kostnadsbesvär att klarlägga och få rättsligt prövade. Det torde bli den sortens överväganden som föranleder domstolen att dela upp handläggningen genom att tillgripa en särskild mellandom. Under dessa förutsättningar kan det vara en fördel att först få de gemensamma tvistefrågorna avgjorda, trots den risk för dubbla process- kedjor som överklagandet innebär. Avgörandet av de gemensamma tvistefrågorna blir för en del av gruppen en slutlig dom medan andra medlemmars rätt kommer att vara beroende av en fortsatt prövning av individuella tvistefrågor. Ett förbud att föra talan mot domen särskilt gäller inte i den del domslutet är ovillkorligt, dvs. Det kan tänkas att käranden, en medlem eller gruppens motpart vill överklaga domen i den delen för eller mot gruppen. I ett sådant fall kan domen överklagas också i en sådan del där särskild talan annars inte är möjlig. Svaranden kan exempelvis ha dömts att betala skadestånd till de flesta gruppmedlemmarna. För några av gruppmedlem- marna har rätten till skadestånd villkorats av en prövning av om det finns ett orsakssamband mellan svarandens handlande och medlemmens skada. Domstolen kan då ha bestämt att domen i sådana delar den inte är slutlig (dvs. rörande de gruppmedlemmar där svaranden haft invändningar om orsakssambandet) inte får överklagas särskilt. Även om så är fallet kan svaranden som han eller hon överklagar domen i den del den är slutlig också överklaga domen i de delar den är villkorad av en fortsatt prövning. Om en sådan del av domen som har villkorats överklagas särskilt, kan det framstå som fördelaktigast från handläggnings- synpunkt att prövningen av kvarstående tvistefrågor skjuts upp till dess att domen har vunnit laga kraft. Andra stycket i paragrafen erbjuder en sådan möjlighet för den domstol som har meddelat domen. Domstolen har då att, när målet tas upp för fortsatt handläggning, bestämma en ny tid för att lämna i en begäran enligt 27 § andra stycket. Enligt paragrafen råder fullföljdsförbud mot beslut som en tingsrätt meddelar med anledning av att käranden har återkallat talan för en grupp eller en gruppmedlem inom den tid som gäller för anmälan enligt 14 §. Förbudet ligger, som berörts i avsnitt 5.7.1, i linje med att svaranden inte har rätt till dom vid en sådan återkallelse av talan som åsyftas här (se 23 § första stycket). I andra meningen klargörs efter påpekande av Lagrådet att överklagandeförbudet inte gäller beslut om ersättning för rättegångskostnader som meddelats i samband med avskrivningsbeslutet. När rätten har utsett någon annan än den som väckt grupptalan att föra talan för gruppens räkning kan det finnas gruppmedlemmar som är miss- nöjda med rättens val av person. En gruppmedlem som är missnöjd med domstolens val kan visserligen välja att inte anmäla sig till rätten och därmed ställa sig utanför gruppen eller, om han eller hon redan anmält sig och inte kan återkalla anmälan eftersom tiden för anmälan har gått ut, intervenera. I paragrafen ges varje medlem en rätt att överklaga rättens beslut motsvarande den som följer av 49 kap. 4 § RB, förutsatt att med- lemmen har föreslagit någon annan att vara gruppföreträdare. Hänvis- ningen till 49 kap. 11 § första stycket RB medför att om gruppmedlem- men hänvisas att överklaga beslutet särskilt skall målet vila till dess att överklagandet har prövats. Rätten får dock bestämma att förberedelsen i målet skall fortsätta. Bestämmelsen har med någon språklig justering utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I första meningen klargörs uttryckligen att även den tidigare käranden kan överklaga ett beslut om byte av kärande. I bestämmelsen regleras också den situationen att tingsrätten har lämnat en begäran om byte av kärande utan bifall. Beslutet kan då överklagas av en gruppmedlem som har föreslagit ett byte. Paragrafen är ett tillägg till katalogen i 49 kap. 5 § RB över beslut som får överklagas särskilt. Bestämmelsen anger vilka beslut enligt denna lag utöver beslut enligt 44 § som kan bli föremål för ett särskilt överklagande när de meddelas under rättegången. I första punkten sägs att överklagande får ske särskilt, om rätten har avslagit kärandens begäran att få föra enskild grupptalan eller organisa- tionstalan utan ombud eller genom ombud som inte är advokat. En sådan möjlighet bör finnas med hänsyn till den stora ekonomiska betydelse det kan ha för käranden att vara tvungen att föra talan genom ombud. Det är däremot inte möjligt att klaga särskilt över ett beslut att medge undantag från ombudstvånget. När tingsrätten har prövat en fråga enligt 13 kap. 7 § RB om över- tagande av ett käromål är det möjligt att överklaga beslutet enligt 49 kap. 5 § 2 RB. När det tvisteföremål som överlåts är föremål för en grupp- rättegång regleras frågan om övertagande särskilt i 19 § denna lag. Också frågan om överklagande bör därför ges en uttrycklig bestämmelse i lagen. Så sker genom punkten två. Enligt punkten tre är det möjligt att överklaga ett beslut genom vilket domstolen har prövat frågan om godkännande av ett riskavtal enligt 39 §. Ett sådant avtal kan vara av avgörande betydelse för om advokaten i fråga är beredd att föra gruppföreträdarens talan. Avtalet kan, om det har godkänts, få ekonomiska verkningar också för gruppmedlemmarna. Att gruppmedlemmarna har rätt att överklaga ett beslut om godkännande av riskavtalet framgår av 47 §. Käranden kan givetvis föra talan mot ett beslut att inte godkänna ett sådant avtal. Bestämmelsen i andra stycket motsvarar 49 kap. 6 § och 11 § andra stycket RB (se även 48 §). Paragrafen är en motsvarighet till 54 kap. 4 § RB. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.7.2. Den reglerar en gruppmed- lems möjligheter att överklaga domar och beslut (se även 44 §). Första stycket behandlar överklaganden som görs för en grupp. Överklagandet behöver inte avse samtliga gruppmedlemmar som omfat- tas av domen. Det väsentliga är att överklagandet har en sådan omfatt- ning och utformning att talan uppfyller de särskilda processförutsätt- ningarna för en grupptalan. Bedömningen av dem kan naturligtvis påverkas av i vilken instans den sker. Typiskt sett torde man t.ex. kunna godkänna talan för en mindre grupp i hovrätten än i tingsrätten som det bästa processalternativet. Som konstateras i avsnitt 5.7.2 får ett överklagande från en gruppmed- lem behandlas av den högre instansen som en samtidig begäran om byte av kärande (se 21 och 22 §§). En förutsättning för att en gruppmedlems överklagande skall tas upp till prövning är att han eller hon är lämpad att företräda gruppmedlem- marna i målet. Att det skall finnas någon som uppfyller kraven för att vara kärande i en grupptalan är en processförutsättning som gäller också i högre rätt. Handläggningsmässigt får medlemmen ge in sitt överklagande för gruppens räkning till den domstol som har meddelat avgörandet och som har att pröva om överklagandet skett i rätt tid. Därefter har den högre instansen att ta ställning till om medlemmen kan utses till kärande. Det har naturligtvis stor betydelse för den bedömningen om den ursprunglige käranden överklagat eller inte. Huvudregeln är ju att en i och för sig lämplig kärande inte skall bytas ut. Utses gruppmedlemmen till ny kärande blir han eller hon part i målet. Medlemmen kan alltså med att domen överklagas också föra talan mot beslut som rätten har meddelat i samband med domen eller i övrigt, förutsatt att överklagandefristen inte gått ut. En gruppmedlem kan enligt första stycket också överklaga ett beslut om godkännade av riskavtal (jfr 45 § första stycket 3). Andra stycket reglerar gruppmedlemmarnas möjlighet att överklaga ett avgörande enbart för egen del. En gruppmedlem kan alltså överklaga en dom eller ett slutligt beslut när det gäller det egna anspråket. Överklagar en gruppmedlem enbart sitt eget käromål som käranden eller någon annan överklagar för gruppens räkning bör, som sägs i avsnitt 5.7.2, medlemmens ansökan behandlas som en ansökan om intervention. Ett exempel på ett icke-slutligt beslut som kan överklagas enligt andra stycket är ett beslut angående inträde som medlem i gruppen på grund av överlåtelse (jfr 45 § första stycket 2). En gruppmedlems möjlighet att överklaga när rätten har prövat en fråga om byte av kärande regleras i Flera beslut som meddelas under en rättegång förutsätter för klagorätt att klaganden har anmält missnöje. Sådan anmälan skall normalt göras