prop · GQ0317 · 2002-11-28 00:00:00 — Om lagen inte längre godtar godtrosförvärv av äganderätt till t.ex.stöldgods och det inte införs regler som innebär att den bestulnes rätt upphörefter , kommer han därför att kunna vara bibehållen sin äganderätt tillegendomen för all framtid.Regeringen delar utredningens bedömning att den tid under vilken det finns enrätt att kräva tillbaka egendomen utan att betala lösen bör begränsas. Det ärknappast rimligt att den som med äganderättsanspråk har en sak skulle för allframtid riskera att bli av med den om det framkommer att den är stulen. En evigrätt att kräva tillbaka stöldgods utan lösen skulle innebära att sådan egendomför alltid utgjorde stöldgods och därmed aldrig kunde bli föremål för lagligomsättning, såvida inte den bestulne dessemellan återfick egendomen. En sådanordning skulle inte bara stå i strid mot handels- och omsättningsintressen utanäven innebära att egendomen kunde vara objekt förhäleribrottslighet. Så gott som samtliga länder, vars lagstiftning på områdetutredningen har undersökt, har regler som innebär en tidsbegränsning av rättenatt kräva tillbaka egendomen utan att behöva betala någon lösen.Rätten bör upphöra efter vetskap om var egendomen finnsDen som i god tro har förvärvat egendom och efter förvärvet får anledning attmisstänka att egendomen kan vara stulen eller frånhänd ägaren på något annatsätt som innebär att ägaren har rätt att få tillbaka egendomen har ettberättigat krav på att inom rimlig tid få reda på ägarens inställning tillgiltigheten av förvärvet, om ägaren är känd. Även om det finns en misstanke omatt egendomen har tillgripits från ägaren, kan förvärvaren ju inte vara säker på att ägaren själv anser att så är fallet. Ägaren kan även av andra skäl varaointresserad av att få tillbaka egendomen. Det bör därför krävas av en ägare som vill få tillbaka sin egendom att han inte är passiv utan framställer sitt kravinom . Om han underlåter detta, bör han inte vara bibehållen sinäganderätt i förhållande till en godtroende förvärvare, utan äganderätten bör då övergå till denne.När det gäller inom vilken tid ägaren skall göra sitt återkrav gällande för attha kvar rätten att få tillbaka sin egendom finns det skäl att jämföra med vadsom nu gäller om rätt att mot lösen återfå egendom som någon annan har blivitägare till genom ett godtrosförvärv.Den som på grund av någon annans godtrosförvärv har förlorat äganderätten tillegendomen har rätt att få tillbaka den mot lösen, om han kräver tillbaka denfrån innehavaren från det att han fick eller måste antas hafått kännedom om dennes innehav (4 § godtrosförvärvslagen).Efter en övergång till vindikationsprincipen för olovligt tillgripen egendom ärdet av värde att tidsfristen för ett återkrav utan skyldighet att betala någonlösen och för ett krav på att mot lösen återfå egendomen blir densamma. Fråganom förvärvaren innehar egendomen med äganderätt på grund av ett giltigtgodtrosförvärv eller om den bestulne har en ovillkorlig rätt att återfåegendomen på grund av att det rör sig om olovligt tillgripen egendom kannämligen vara oklar när återkravet framställs.Vid godtrosförvärv är tidsfristen alltså . Den som vill göra gällande att han är berättigad att få tillbaka egendomen utan att betala lösen kan dockofta behöva än detta. Det kan t.ex. finnas anledning att avvaktaresultatet av en polisutredning och utfallet av försäkringsrättsligabedömningar. Det föreligger också ett starkt intresse hos den som inneharegendomen att inom rimlig tid få klarhet i om han kommer att få behålla deneller inte. Regeringen anser att den av utredningen föreslagnasexmånadersfristen är väl avvägd. Fristen ger ägaren ett skäligt rådrum för attöverväga hur han skall göra, som den inte kan anses orimligt lång medhänsyn till innehavarens intresse av att få veta om han får behålla egendomen.Det kan tilläggas att den föreslagna ordningen kan få till konsekvens att enförvärvare som efter en tids innehav kommer i ond tro inte med säkerhet kan veta om han redan har fått äganderätten till egendomen; det kan ju teoretiskt settvara så att den från vilken egendomen tillgripits har fått vetskap om varegendomen finns men ändå inte hört av sig under sexmånadersfristen. Detta kan isin tur leda till att det kan bli svårt att avgöra om förvärvaren gör sigskyldig till något brott om han disponerar över egendomen. Sådanagränsdragningsproblem torde dock vara oundvikliga i ett regelsystem av det härslaget. De svårigheter som här redovisats bör därför inte hindra att regelninförs.Eftersom det, som sagts, är önskvärt att fristerna för återkrav utan lösen ochför återkrav mot lösen är lika långa, föreslår regeringen att även fristen föråterkrav mot lösen bestäms till sex månader.Det bör också övervägas hos vem ägaren skall framställa ett krav på att fåtillbaka egendomen utan lösen. Även här finns det skäl att jämföra med vad somnu gäller om rätt att mot lösen återfå egendom som någon annan har blivit ägaretill genom ett godtrosförvärv. Som har framgått gäller i fråga om ett sådantåterkrav att egendomen skall återkrävas från innehavaren. Med innehavaren avsesi första hand godtrosförvärvaren själv. Egendomen kan emellertid också innehasav annan, t.ex. en hyresman, och i så fall kan egendomen återkrävas hos denne.Av samma skäl som redovisats för att tidsfristerna för återkrav bör vara likalånga framstår det som naturligt att ett återkrav utan lösen kan framställas hos samma personer som ett återkrav mot lösen, låt vara att det här gäller intebara en lösenrätt utan själva äganderätten. Regeringen anser således att ettåterkrav utan lösen bör kunna framställas inte bara gentemot den som i god troförvärvat egendomen utan också gentemot någon som tagit emot den och innehar den för förvärvarens räkning.Rätten att kräva tillbaka egendomen utan lösen bör även upphöra på grund avannans hävdDet kan vara så att ägaren förblir okänd för innehavaren , kanskeför all framtid. Om det skulle uppdagas att egendom, som dittills innehafts av en godtroende förvärvare, har stulits för länge sedan, är det inte rimligt att innehavaren under alla förhållanden skall behöva avstå frånegendomen. Han kan i god tro ha utgått från att han är ägare och inrättat sigefter detta och även utåt framstått som ägaren. bör det faktiskaförhållandet få skydd så att det uppnås lugn om rättsförhållandena. I enlighetmed vad utredningen har kommit fram till bör därför en regel om återkrav utanlösen kompletteras med en regel om hävd som möjliggör för en godtroendeförvärvare att få äganderätt till egendomen efter en längre tids innehav.Frågan blir då hur lång denna hävdetid bör vara. Utredningen föreslår tio år.För en kort hävdetid talar, som påpekar, att engodtroende förvärvare inte skall behöva befinna sig i en utsatt position alltför . Även om det således kan anföras skäl för så korta hävdetider som treeller , i vart fall om det handlar om egendom som inte är vare sig unikeller särskilt värdefull, anser regeringen att kortare hävdetider än inte bör komma i fråga. Med kortare hävdetider skulle det kunna löna sig för en tjuv eller en hälare att ligga och trycka på egendomen och sälja den när det harförflutit så att han kan utgå från att ägaren anser att det inte ärmeningsfullt att framställa anspråk på egendomen, eftersom någon kan haförvärvat äganderätten till den på grund av hävd. När det gått har denbestulne i många fall vant sig vid förlusten av det stulna. Han kan ha skaffatsig annan egendom som ersättning och är normalt inte intresserad av att fåtillbaka egendomen, särskilt inte om han har fått ut försäkringsersättning som i så fall måste återbetalas. Inte heller för en handlare torde det vanligen finnas något intresse av att få tillbaka en stulen vara. Entioårig hävdetid ligger dessutom nära till hands vid en jämförelse med dentioåriga preskriptionstid som gäller i fordringsförhållanden. Som regel skulleden som tvingas att lämna ifrån sig egendomen till den rätte ägaren då ha kvarmöjligheten att rikta anspråk mot säljaren.När det gäller värdefull eller unik egendom, såsom föremål som omfattas avkulturminneslagen, konst och egendom med ett bestående högt affektionsvärde, kan det, som några remissinstanser påpekar, finnas skäl som talar för att entioårig hävdetid är alltför kort och att det borde vara en betydligt längrehävdetid för sådan egendom - eller kanske ingen hävdetid över huvud taget.Regeringen kan förstå den kritik som utredningens förslag möter i denna del.Samtidigt delar regeringen utredningens bedömning att det stöter på storasvårigheter att på ett rimligt sätt definiera den egendom som skulle omfattas av en längre hävdetid alternativt ett undantag från regeln om hävd. Eftersom enhävderegel blir avgörande för vem som skall betraktas som den rätte ägaren sak i ett visst skede, är det nödvändigt att regeln är klar och lättillämpad. Det bör därför i stället undersökas om det är möjligt att för sådan egendomuppnå en ordning som är godtagbar utan att behöva ha olika regler för olikaslags egendom.Om den bestulne har förlorat sin äganderätt till egendomen på grund av någonannans hävd, bör han därefter ha rätt att få tillbaka egendomen mot lösen. Somkommer att framgå av avsnitt 7 föreslår regeringen att det införs en lösenrättvid hävd. Som också kommer att framgå där gör regeringen - till skillnad frånutredningen - bedömningen att lösenbeloppets storlek även börbestämmas enligt den gällande s.k. vederlagsprincipen. Det innebär t.ex.att ett museum, som blivit bestulet på en värdefull tavla som påträffas förstsedan någon fått äganderätt till den på grund av hävd, har möjlighet att påsamma sätt som få tillbaka tavlan genom att till innehavaren betala såmycket som denne har betalat för den. Därmed faller också i allt väsentligtskälen för en särskild, längre hävdetid för värdefull och unik egendom.Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att det är möjligt att ha en ochsamma hävdetid för all egendom och att hävdetiden lämpligen bör vara tio år.När det slutligen gäller frågan om beräkningen av hävdetiden menar att utgångspunkten för hävdetiden bör vara den tidpunkt då den ursprungligeägaren förlorade egendomen och inte, som utredningen föreslår, först dåegendomen överlåtits och kommit i en godtroende förvärvares hand. Den avRiksåklagaren förordade lösningen skulle i och för sig underlätta bedömningen av om viss egendom fortfarande kan utgöra objekt för häleribrottslighet. Mensamtidigt är det svårt att tänka sig någon annan utgångspunkt för beräkningen av hävdetiden än den som utredningen föreslår. För att någon skall få äganderättpå grund av hävd bör det krävas att egendomen innehafts med äganderättsanspråkunder hävdetiden; innehavaren bör ha haft egendomen somsin egen. Det är ett sådant längre innehav som bör utgöra grunden för attäganderätten skall övergå till innehavaren (jfr 16 kap. jordabalken om hävd till fast egendom).Om det är flera innehavare efter varandra, bör - som utredningen föreslår - ensenare innehavare som grundar sitt innehav på en överlåtelse eller ett s.k.universalfång få tillgodoräkna sig den tid som en tidigare innehavare innehaftegendomen.7 LösenRegeringens förslag: Om äganderätten till viss egendom har övergått till någonannan på grund av hävd, skall den ursprunglige ägaren ha rätt att få tillbakaegendomen mot lösen - på samma sätt som är fallet när äganderätten har övergåtttill någon annan på grund av ett godtrosförvärv.Regeringens bedömning: Lösenbeloppet bör även fortsättningsvis motsvaraförvärvarens kostnader för förvärv av egendomen och dess förbättring(vederlagsprincipen).Utredningens förslag: I fråga om införande av en lösenrätt sedan äganderättenövergått till någon annan på grund av hävd överensstämmer utredningens förslagmed regeringens (se betänkandet s. 127). Utredningen föreslår däremot attlösenbeloppet skall bestämmas enligt den s.k. värdeprincipen, dvs. till ettbelopp som motsvarar egendomens värde (se betänkandet s. 133 f.).Remissinstanserna: Införande av en lösenrätt: De flesta remissinstansernatillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon invändning. Institutet försjö- och annan transporträtt vid ser dock förslaget somen onödig och principvidrig komplikation. Hur lösenbeloppets storlek börbestämmas: Flera remissinstanser (, ,, transporträtt vid Stockholmsuniversitet, med , Stiftelsen , och ) motsätter sigförslaget eller i vart fall ifrågasätter om det finns tillräckliga skäl för attövergå till värdeprincipen. Flera av dessa remissinstanser pekar särskilt på att det kan bli ekonomiskt omöjligt för t.ex. museer att använda sin lösenrätt omvärdeprincipen införs.Skälen för regeringens förslag och bedömning: Som har framgått tidigare (avsnitt 6) föreslår regeringen att den som i god tro har innehaft egendomfår äganderätt till egendomen på grund av hävd.Lika med utredningen anser regeringen att en ursprunglig ägare som har förloratsin äganderätt på grund av någon annans hävd bör ha rätt att få tillbakaegendomen mot lösen. Annars skulle den ursprunglige ägaren efter denna tidpunktvara sämre ställd än om han hade frånhänts egendomen genom ett vanligtgodtrosförvärv. En lösenrätt är således nödvändig och också i linje med syftetbakom de övriga förslagen till ändringar i godtrosförvärvslagen, nämligen attstärka den bestulnes rätt.Enligt 5 § godtrosförvärvslagen skall lösen motsvara ägarens kostnader förförvärv av egendomen och dess förbättring (den s.k. vederlagsprincipen). Iförarbetena (prop. 1985/86:123 s. 12 f., s. 29 f. och s. 33) diskuteradesutförligt om lösenbeloppet borde bestämmas enligt den principen eller enligt den s.k. värdeprincipen. Värdeprincipen innebär att lösenbeloppet bestäms tillegendomens värde i den allmänna handeln då lösenrätten utövas.Genom den av regeringen föreslagna regeln om rätt till återkrav utan lösenkommer lösenbestämmelsens tillämpningsområde att minska väsentligt. Enursprunglig ägare kommer att ha rätt att få tillbaka egendomen mot lösen i tvåsituationer, nämligen dels när en förvärvare har blivit ägare till egendomen pågrund av att han har gjort ett giltigt godtrosförvärv, dvs. då den nya regeln om återkrav utan lösen inte är tillämplig, dels när en förvärvare har blivit ägare till egendomen på grund av hävd.Utredningen menar att värdeprincipen är mest ändamålsenlig när det gäller attbestämma lösenbeloppets storlek i dessa situationer. Utredningen hänvisar tillatt det är rimligt att den som, trots att han gjort ett godtrosförvärv, tvingasavstå från egendomen så långt det är möjligt hålls skadeslös. Utredningenframhåller också att hänsynen till den ursprunglige ägaren avtar med tiden medan hänsynen till förvärvaren ökar.De sålunda anförda skälen för en övergång till värdeprincipen är riktiga. Men de är, som redan antytts, enligt regeringens mening ändå inte tillräckliga för enövergång till värdeprincipen. Det måste också beaktas att lösenrätten - i bådade nämnda lösensituationerna - främst tar sikte på möjligheten att återställakonst- och kulturföremål samt föremål med ett särskilt affektionsvärde.Värdestegringen är ofta avsevärd på sådana saker. En tillämpning avvärdeprincipen vid bestämmande av lösen på sådan egendom skulle i många fallkunna leda till att lösenrätten blev närmast illusorisk. Vederlagsprincipen geronekligen en bättre garanti för att den ursprunglige ägaren verkligen harekonomisk möjlighet att lösa till sig egendomen. Till skillnad från utredningengör alltså regeringen bedömningen att lösenbeloppet vid ett godtrosförvärv äveni framtiden bör bestämmas enligt vederlagsprincipen. Av samma skäl, och eftersom det är önskvärt att samma princip gäller vid båda lösensituationerna, börlösenbeloppet bestämmas enligt vederlagsprincipen även vid lösen från enförvärvare som har blivit ägare till egendomen på grund av hävd.I sammanhanget skall nämnas en fråga där regeringen inte finner tillräckligaskäl för lagstiftning. Om en ägare har fått ersättning för egendomens värde aven förvärvare som inte längre hade egendomen kvar, skall han enligt ett särskilt lagförslag från utredningen ha rätt att därefter få tillbaka egendomen motlösen om denna påträffas hos en ny förvärvare (se betänkandet s. 129 f.).Utredningens förslag rör alltså den situationen att en godtroende förvärvare avegendom, som omfattas av den föreslagna regeln om rätt till återkrav utan lösen, inte har egendomen kvar när han utsätts för ett sådant krav. Enligt utredningen är rättsläget då sådant att ägaren som regel i stället har rätt att fåersättning för egendomens värde, en bedömning som några remissinstanserifrågasätter. En remissinstans anser dessutom, för det fall att det införs ensådan regel om lösenrätt från en senare förvärvare, att en ägares rätt tillersättning för egendomens värde bör regleras. Det saknas dock beredningsunderlag för att överväga en reglering av den situationen att en ägare vänder sig tidigare innehavare och begär ersättning för egendomens värde, en situationsom också kan antas bli relativt ovanlig. Som utredningen själv är inne på lärdet under alla förhållanden bli ytterst sällsynt att en ägare först uppbärersättning för egendomens värde och därefter påträffar egendomen och villframställa anspråk på att få tillbaka den. Regeringen anser att det inte finnstillräckligt behov av att i lag reglera frågan om en eventuell lösenrätt, utanfrågan bör lämnas åt rättstillämpningen.Över huvud taget bör lagstiftning av detta slag inte göras alltför utförlig utan uppta de grundläggande reglerna. Mera praktiska frågor kan bättre besvaras irättstillämpningen, t.ex. vad som gäller om den aktuella egendomen har ökateller minskat i värde eller om egendomen har ersatts av annan egendom ellerbearbetats och vem som har rätt till egendomens avkastning. Det rör sig omsådana frågor som inte behöver styras av lagen och som - liksom - börlämnas oreglerade och lösas i rättstillämpningen med ledning av lagen och medutgångspunkt i allmänna obligationsrättsliga och sakrättsliga principer.Utredningen tar upp en del av dessa frågor och redovisar sin uppfattning om vadsom torde komma att gälla (se betänkandet särskilt s. 153 f.). Regeringen finner för sin del inte anledning att närmare behandla dessa frågor.8 Utlämnande av beslagtagen egendom till målsägandenRegeringens förslag: Det införs regler som innebär att egendom som tagits ibeslag snabbare kan återställas till målsäganden.Utredningens förslag överensstämmer med regeringens (se betänkandet s. 147 f.).Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget ellerlämnar det utan någon principiell invändning. ombudsmän () är avuppfattningen att återställandebeslagen helt bör föras bort fråntillämpningsområdet för beslagsinstitutet men motsätter sig inte attutredningens förslag genomförs som ett provisorium till dess att man finner enmera övergripande lösning på frågan om hanteringen av återställandebeslagen. Med hänsyn till arten av de rättsliga överväganden som kan komma att aktualiserasanser JO att beslut att lämna ut beslagtagen egendom till målsäganden alltidskall fattas av åklagaren. Riksåklagaren anmärker att förslaget innebär engenomgripande förändring av ett straffprocessuellt tvångsmedel och att det finns en rad oklarheter som kräver ytterligare överväganden. Mot den bakgrunden kanRiksåklagaren inte tillstyrka förslaget på det sätt det är utformat.Skälen för regeringens förslag: Egendom som skäligen kan antas vara frånhändannan genom brott kan tas i beslag, s.k. återställandebeslag. Ettåterställandebeslag fyller inte något utredningssyfte utan har endast tilländamål att säkerställa målsägandens rätt till egendomen.I dag krävs det att den hos vilken beslaget har gjorts går med på att denbeslagtagna egendomen lämnas ut till målsäganden för att polis och åklagareunder förundersökningen skall kunna besluta om detta. Utredningen föreslår attmöjligheten att besluta om ett utlämnande till målsäganden utvidgas betydligt.Utredningens förslag innebär att åklagaren eller undersökningsledaren skallkunna besluta att ett beslagtaget föremål skall lämnas ut till målsäganden omdet är uppenbart att denne har bättre rätt till föremålet än den hos vilkenbeslaget gjordes. Syftet med förslaget är att göra det praktiskt möjligt förägaren att säkerställa sin rätt till den beslagtagna egendomen.Utredningens förslag kan i korthet sammanfattas enligt följande. Framställer enmålsägande ett anspråk på det beslagtagna föremålet, kan åklagaren ellerundersökningsledaren under vissa förutsättningar besluta att det skall lämnas ut till målsäganden. En förutsättning är att den från vilken beslaget gjordes harunderrättats om att det kan komma att fattas ett sådant beslut. En andraförutsättning är att åtal inte har väckts. En tredje förutsättning är attbeslaget inte bör bestå till följd av att föremålet skäligen kan antas ägabetydelse för utredning om brott eller vara på grund av brott förverkat.Föremålet skall med andra ord vid beslutet vara beslagtaget endast på dengrunden att det skäligen kan antas vara avhänt någon genom brott. Slutligenkrävs för ett beslut om att egendomen skall lämnas ut till målsäganden att detär uppenbart att denne har bättre rätt till föremålet än den hos vilken beslaget gjordes. Så blir - med regeringens övriga förslag - normalt fallet då egendomen olovligen har tagits från målsäganden. Det saknar härvid betydelse att den hosvilken beslaget har gjorts hävdar att han har köpt egendomen i god tro.Naturligtvis kan en begäran från målsäganden också bifallas när den hos vilkenbeslaget gjorts har avsagt sig alla anspråk på egendomen. I ett sådant fall kandessutom beslaget hävas och egendomen lämnas ut till målsäganden. I övriga fallfår beslaget hävas av åklagaren eller undersökningsledaren först tre veckorefter det att en underrättelse om beslutet har sänts till den hos vilkenbeslaget gjordes. Fram till dess att beslaget hävts har den från vilken beslaget gjordes möjlighet att få rättens prövning av beslutet. Ett beslut av åklagareneller undersökningsledaren att föremålet inte skall lämnas ut till målsägandenfår däremot inte överklagas till tingsrätten.En övergång till vindikationsprincipen när det gäller stöldgods och annanolovligt tillgripen egendom kommer att i hög grad minska utrymmet förgodtrosförvärv av egendom som har åtkommits genom brott. När det gäller egendomsom inte kan vara föremål för godtrosförvärv är det normalt uppenbart attmålsäganden har bättre rätt till egendomen än den hos vilken beslaget hargjorts. Utredningens förslag skulle möjliggöra ett enklare och snabbareåterställande av stöldgods och annan olovligt tillgripen egendom tillmålsäganden. Det är knappast rimligt att en målsägande i sådana fall skallbehöva vänta på rättens avgörande i brottmålet för att få tillbaka sin egendom,alltså trots att det är uppenbart att egendomen tillhör honom.Som JO och Riksåklagaren anmärker innebär förslaget att det överlåts åt i första hand polis och åklagare att ta ställning i tvister av rent civilrättslig art.Det är som påpekas riktigt att det i och för sig inte kan ansesomfattas av polis- eller åklagarrollen att ta ställning i sådana tvister.Samtidigt bör det noteras att åklagare i många fall för talan om enskilt anspråk inom ramen för en brottmålsprocess. Och i praktiken kan beslut i frågor av detnu aktuella slaget knappast fattas av någon annan än polisen eller åklagaren.Det är dessutom så att förslaget innebär att den hos vilken beslaget har gjortsskall kunna få utlämnandefrågan prövad även av domstol. Förslaget utgör inteheller något avsteg från principen att en civilrättslig tvist skall prövas idomstol genom ett slutligt avgörande i ett där anhängigt mål. Ett beslut om attegendomen skall lämnas ut till en målsägande innebär inte ens efter en rättsligprövning av ett sådant beslut att frågan om själva rätten till egendomen kommeratt vara rättskraftigt avgjord.