prop · GP03149 · 2002-03-14 00:00:00 — Vidare skall den stat inom vars territorium den som har begått brottet eller misstänks för detta befinner sig, "efter att ha övertygatsig om att omständigheterna motiverar det" vidta de enligt den nationellalagstiftningen lämpliga åtgärderna för att säkerställa den personens närvaro för åtal eller för utlämning (artikel 9.2).Enligt artikel 10 är en konventionsstat, förutsatt att domsrätt föreliggerenligt artikel 7 och att utlämning inte sker, undantagslöst och oberoende av ombrottet har begåtts inom dess territorium, skyldig att utan onödigt dröjsmålgenom förfaranden i enlighet med den statens lagstiftning överlämna ärendet till sina behöriga myndigheter för beslut i åtalsfrågan. Dessa myndigheter skallfatta beslut enligt samma regler som gäller i fråga om varje annat brott avallvarlig karaktär enligt lagstiftningen i den staten.Om mottar information om att en person som har begått ett brott ellermisstänks ha begått ett brott enligt konventionen kan befinna sig inom landet är det naturligt att det finns ett intresse för svenskt vidkommande att utredaförutsättningar för åtal för gärningen i fråga. När en handling utgör brottenligt svensk lag gäller bestämmelserna i 23 kap. omförundersökning. Bestämmelserna innebär bl.a. att polismyndighet eller åklagare, om det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal harbegåtts, skall fatta beslut om att inleda en förundersökning. Beroende påomständigheterna i det enskilda fallet kan det också bli aktuellt att beröva enperson friheten med stöd av bestämmelserna i 24 kap. . Den som i ett annat land är misstänkt, åtalad eller dömd för brott som kan föranledautlämning kan också berövas friheten enligt 23 § lagen (1957:668) om utlämningför brott. Med stöd av den sistnämnda bestämmelsen är det möjligt att beröva enperson friheten här även innan en formell begäran om utlämning har kunnatöverlämnas, förutsatt att en efterlysning har utfärdats.Mot bakgrund av bestämmelsen i artikel 10 om att brott enligt konventionen, närdet gäller beslut i åtalsfrågan, skall behandlas som varje annat brott avallvarlig karaktär enligt lagstiftningen i varje medlemsstat kan nämnas attåklagaren enligt svensk rätt är skyldig att åtala brott som hör under allmäntåtal om något annat inte är särskilt föreskrivet (20 kap. 6 § ).När det inte pågår en förundersökning är vissa allmänna regler i polislagen(1984:387) tillämpliga. Där anges bl.a. att en huvuduppgift för polisen skallvara att bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmäntåtal (2 § 3) samt att en polisman under vissa förutsättningar får omhänderta enperson för identifiering (14 §). Polisen har bedrivit ett omfattandeutvecklingssamarbete för att förbättra kriminalunderrättelseverksamheten ochspaningsmetoderna.Det kan också nämnas att fullt ut deltar i det internationellapolissamarbetet, framförallt inom ramen för EU.Det nu anförda leder, enligt regeringens mening, till bedömningen att det intekrävs några författningsändringar för att skall uppfylla konventionenskrav i artikel 9.1 och 9.2 och artikel 10.UtlämningKonventionsstaterna åtar sig enligt artikel 12.1 att lämna största möjligabistånd i utlämningsförfaranden som inletts med anledning av brott enligtartikel 2. I punkt 5 i samma artikel anges att detta åtagande skall fullgörasenligt de överenskommelser som gäller mellan staterna och enligt nationell rätt. Bestämmelsen innebär således inget åtagande för att lämna ut personer i vidare utsträckning än vad som följer av våra utlämningsavtal ochsom framgår av lagen (1957:668) om utlämning för brott och lagen (1959:254) omutlämning för brott till , , och Norge.Enligt artikel 11 i konventionen åtar sig konventionsstaterna vidare attsäkerställa att de brott som anges i artikel 2 är utlämningsbara brott i såvälexisterande som kommande utlämningsavtal. Samma krav gäller i de fall en statinte ställer upp som villkor att utlämningsavtal måste finnas för att utlämningskall kunna ske. Som framgår av avsnitt 8.1 föreslår regeringen att det skallinföras ett särskilt brott för att uppfylla konventionens krav. För brott enligt normalgraden föreslås ett maximistraff , för grovt brott sex år.Enligt nuvarande utlämningsavtal (utlämningskonvention från 1957och EU:s konvention om utlämning samt bilaterala avtal med ,och ) gäller olika strafftrösklar för att utlämning skall kunna ske, men inte i något fall överstiger den . Utlämningslagen kräver attdet för brottet är stadgat fängelse . Vid utlämning till enannan EU-stat räcker det att gärningen motsvarar ett brott som har sex månadersfängelse i straffskalan. Enligt den nordiska utlämningslagen krävs endast attfängelse kan utdömas i den nordiska stat som vill ha personen utlämnad. Denföreslagna straffskalan innebär således att kommer att leva upp till dekrav som ställs i konventionen. Övriga bestämmelser i artikel 11 föranlederinget behov av ändringar i lag.Konventionsstaterna åtar sig också att inte avslå en ansökan om utlämning enbart på den grunden att brotten enligt artikel 2 är att anses som ett fiskalisktbrott (artikel 13) eller politiskt brott (artikel 14). I utlämningslagen finnsingen grund för att vägra utlämning enbart av den anledningen att en gärningskall anses vara ett fiskaliskt brott. Däremot kan en ansökan avslås om det kananses att gärningen är ett politiskt brott (6 § första stycket). Men dennaavslagsgrund får inte åberopas vid utlämning till annan EU-stat eller om ettavslag skulle strida mot en internationell överenskommelse (6 § andra stycket).När finansieringskonventionen träder i kraft gentemot kommer såledesundantaget i 6 § andra stycket att bli tillämpligt och avslagsgrunden i förstastycket kommer inte kunna åberopas vid en utlämningsframställning från enkonventionsstat avseende de brott som anges i artikel 2 i konventionen.Möjligheten att enligt artikel 15 avslå en framställning för att det finnsanledning att anta att en ansökan görs för att åtala eller straffa en person pågrund av t.ex. hans eller hennes etniska ursprung eller politiska uppfattninghar sin motsvarighet i 7 § utlämningslagen. Det kan noteras att inget hindrar en konventionsstat att använda sig av andra vägransgrunder än de som berörts.Regeringen anser således att ett tillträde till konventionen inte föranledernågra lagändringar.Internationell rättslig hjälpPå samma sätt som vid utlämning skall staterna enligt artikel 12.1 lämnarättslig hjälp i största möjliga utsträckning. I punkt 5 i samma artikel angesatt detta åtagande skall fullgöras enligt de överenskommelser som gäller mellanstaterna och enligt nationell rätt, dvs. inget åtagande att i varje enskilt fall lämna bistånd. har ingått ett flertal multilaterala och bilateralaavtal om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, t.ex. konvention om ömsesidig rättslig hjälp. I lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål finns bestämmelser om rättslig hjälp. Enligt denna lag kanSverige i brottsutredningar bistå med hjälp i samma omfattning som en svenskåklagare eller domstol kan vidta åtgärder under en svensk förundersökning ellerrättegång. De möjligheter har att lämna rättslig hjälp kommerdärför mer än väl leva upp till konventionens allmänna syfte att staterna skallhjälpa varandra i största möjliga utsträckning.Konventionsstaterna åtar sig att inte avslå en begäran om rättslig hjälp medhänvisning till banksekretess (artikel 12.2) eller, på samma sätt som vidutlämning, att gärningen är att anses som ett fiskaliskt (artikel 13) ellerpolitiskt brott (artikel 14). Banksekretess hindrar inte att hjälp lämnas, se 5kap. 10 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål och prop. 1999/2000:61 s. 169 f. Även om ett brott är att anses som ett fiskaliskt brottär detta inte en avslagsgrund enligt lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. När det gäller politiska brott är regleringen konstruerad påsamma sätt som vid utlämning, dvs. denna grund får inte åberopas om det skullestrida mot en internationell överenskommelse. Ett tillträde till konventionenföranleder således inga ändringar i lag.I artikel 12.3 föreskrivs att den information som överlämnats till en annan stat inte får användas för andra ändamål än de som anges i framställningen om inteden stat som lämnat ut informationen lämnat sitt samtycke. I 5 kap. 1 § lagen(2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål finns regler omanvändningsbegränsning av information som svensk myndighet fått från en annanstat. Enligt denna bestämmelse skall svensk myndighet följa de villkor somföljer av den internationella överenskommelsen, oavsett vad som föreskrivs isvensk lag eller annan författning. Regeringen finner därför att någralagändringar inte behöver göras.Överförande av frihetsberövade för utredning m.m.En person som är föremål för frihetsberövande i en konventionsstat får, enligtartikel 16.1, föras över till en annan stat för att där medverka vid denutredning som bedrivs avseende ett brott som anges i artikel 2. En stat kankräva att personen samtycker till överförandet. Även här kan anmärkas attbestämmelsen inte innebär något åtagande för en stat att föra över en person,endast en möjlighet. Enligt 4 kap. 29 § lagen (2000:562) om internationellrättslig hjälp i brottmål får en frihetsberövad person föras över till en annanstat så länge utredning inte syftar till den överfördes egen brottslighet. Något samtycke från den frihetsberövade personen krävs inte. möjligheter att överföra en person kommer därför att stå i överensstämmelse med konventionenssträvan att staterna skall bistå varandra så långt som möjligt.Vissa åtaganden följer däremot enligt konventionen när ett överförande väl harskett. Den stat som mottar den överförde skall hålla personen i fråga i förvarom inte annat anges (artikel 16.2 a). Av 4 kap. 34 § lagen (2000:562) ominternationell rättslig hjälp i brottmål följer att en person som förs över till skall tas i förvar av polismyndighet. Några särskilda regler torde inte krävas vad gäller bestämmelsen om att åtar sig att återföra en personsom överförts hit (artikel 16.2 b) eller att inte skall kräva att ettutlämningsförfarande inleds för att personen skall kunna återföras (artikel 16.2 c). En person som överförts från skall få tillgodoräkna sig den tid som han eller hon varit frihetsberövad i den andra staten (artikel 16.2 d). Att såskall ske följer också av 43 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt.Slutligen anges i artikel 16.3 att en person som överförts till en annan statinte får bli föremål för åtal eller frihetsberövande för gärningar som begåttsföre den tidpunkt då han eller hon fördes över. I 5 kap. 8 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål finns bestämmelser som reglerar justdenna fråga, dvs. en person som förs över till får inte lagföras ellerbli föremål för en frihetsberövande åtgärd avseende gärningar som ligger i tiden för överförandet om detta följer av en internationell överenskommelse.Sammanfattningsvis krävs det inte, enligt regeringens uppfattning, någralagändringar med avseende på nämnda bestämmelser i konventionen.Underrättelse om vissa åtgärderDen rättighet som artikel 9.3 i konventionen ger den som är berövad friheten att sätta sig i förbindelse med företrädare för myndigheterna i det land där hanhar sitt hemvist motsvaras av bestämmelserna i lagen (1989:152) omunderrättelseskyldighet m.m. när utlänningar är berövade friheten. Detsammagäller den i artikel 9.3 angivna skyldigheten att informera om dessarättigheter.De övriga skyldigheter att underrätta som finns i artikel 9.6 (omfrihetsberövande och resultat av vissa undersökningar) och artikel 19 (omslutgiltiga avgöranden avseende brott enligt konventionen) överensstämmer medmotsvarande bestämmelser i tidigare konventioner som anslutit sig till.I propositionen om ratifikation av diplomatskyddskonvention har således angetts att motsvarande underrättelseskyldighet kan uppfyllas inom ramen förgällande lagstiftning och att de föreskrifter av administrativ natur som behövskan meddelas av regeringen (se exempelvis prop. 1975:71 s. 30). Samma bedömninghar gjorts i propositionen om tillträde till 1979 års konvention mot tagande avgisslan (prop. 1980/81:56 s. 11) och i propositionen om tillträde tillterroristbombningskonventionen (prop. 2000/01:86, s. 33).Inte heller för detta fall synes, enligt regeringens uppfattning, någralagändringar vara nödvändiga.7.5 Förebyggande av brottRegeringens bedömning: Lagstiftning krävs för att uppfylla kravet på atttransaktioner som misstänks avse tillgångar som är föremål för brott enligtkonventionen rapporteras till behörig myndighet. I övrigt uppfyller svensk rättkonventionens bestämmelser om förebyggande av brott.Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.Remissinstanserna delar bedömningen eller har inga invändningar.Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 18 skall konventionsstaternasamarbeta för att förebygga brott enligt konventionen. Konventionsstaterna skall särskilt inrikta sig på att förebygga och motverka förberedelser till sådanabrott inom respektive territorier. Samarbetet skall också omfatta ett utbyte avinformation i enlighet med varje lands nationella lagstiftning och en samordning av administrativa och andra åtgärder.Gransknings- och rapporteringsskyldighet för finansiella företagArtikel 18 innehåller en skyldighet för främst finansiella företag att delsidentifiera sina kunder, dels ägna särskild uppmärksamhet åt ovanliga ellermisstänkta transaktioner och rapportera transaktioner som misstänks härröra från sådan brottslig verksamhet som omfattas av konventionen.Lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt innehåller en skyldighet för definansiella företag som omfattas av lagen att identifiera sina kunder.Konventionens artikel 18 kräver alltså inga lagstiftningsåtgärder i detavseendet. Lagen om penningtvätt innebär också att dessa institut åläggs attlämna uppgifter till behörig myndighet (eller denpolismyndighet som regeringen bestämmer) om alla omständigheter som kan tyda påpenningtvätt. Lagen innehåller däremot inte något krav på den vidarerapporteringsskyldighet som konventionen kräver. Detta följer av att dendefinition av brottslig verksamhet som konventionen bygger på innefattar flergärningar än de åtgärder som ryms inom den definition av penningtvätt somanvänds i lagen om penningtvätt. Enligt regeringens bedömning krävs det därförny lagstiftning i detta avseende.Övriga åtgärder för att förebygga brott enligt konventionenSvensk rätt torde i övriga delar uppfylla konventionens krav om förebyggande avbrott. Nedan följer en kortfattad redogörelse för det arbete som bedrivs för att förebygga sådan brottslighet.I är det säkerhetspolisen () som har ansvaret för frågor som har att göra med internationell terrorism. Det gäller också arbetet för att förebyggasådan brottslighet, som är en av grundläggande uppgifter.SÄPO:s arbete för att förebygga terrorism bygger framför allt på en kontinuerlig kartläggning av misstänkta personer och organisationer. Ett omfattandesamarbete och informationsutbyte förekommer därvid med andra ländersunderrättelse-, säkerhets- och polisorganisationer. Tillgång till aktuellunderrättelseinformation av hög kvalitet är en förutsättning för attframgångsrikt kunna förebygga och bekämpa terrorism.Målsättningen för arbete är att på ett så tidigt stadium som möjligtingripa mot personer och företeelser, som kan misstänkas ha anknytning tillaktiviteter som bedrivs av terrorgrupper. Åtgärder för att avvärja terrorhotvidtas om möjligt redan innan någon brottslig handling har begåtts, t.ex. genomsamtal med de personer som kan misstänkas vara involverade i planering avattentat eller som misstänks bistå med logistiskt stöd i samband med sådanplanering. Insatser för att avvärja terrordåd mot personer som är utsatta försådana hot består bland annat av information i förebyggande syfte och eventuellt tillhandahållande av olika typer av skyddsinsatser.I vissa fall söker genom att tillämpa bestämmelserna i utlänningslagen(1989:529) och lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll förhindra attutländska medborgare som är knutna till terrororganisationer bosätter sig ellerverkar i Sverige.Det bör också nämnas att det vid har inrättats en särskild grupp som hartill uppgift att i förebyggande syfte inhämta och systematisera information omsådan bomb- och sprängämnesteknik som kommit till användning i olika terrordådrunt om i världen.Vid större evenemang, statsbesök m.m. utför risk- och hotbildsanalyser somligger till grund för det skydd och den bevakning som krävs vid varje enskilttillfälle.Sverige deltar således i ett omfattande samarbete och informationsutbyte medandra länders underrättelse-, säkerhets- och polisorganisationer i syfte attförebygga och motverka förberedelser till terrordåd. Det är, enligt regeringensuppfattning, inte aktuellt med några författningsändringar för att ändra pådetta samarbete. Det kan också nämnas att liknande åtaganden ombrottsförebyggande arbete finns i flera andra internationella överenskommelsersom anslutit sig till, bl.a. artikel 4 i gisslankonventionen (prop.1980/81:56, s. 17) och artikel 15 i terroristbombningskonventionen (prop.2000/01:86, s. 31).7.6 TvistlösningRegeringens bedömning: Möjligheten för att förklara sig inte bundet avkonventionens bestämmelse om tvistlösning bör inte utnyttjas.Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.Remissinstanserna delar bedömningen eller har inga invändningar.Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 24.1 skall varje tvist mellantvå eller flera konventionsstater angående tolkningen eller tillämpningen avkonventionen, och som inte kan lösas genom förhandlingar mellan staterna, lösasgenom skiljedom på begäran av någon av staterna. Om parterna inte inom sexmånader efter det att begäran om skiljedom har framställts kan enas omskiljeförfarandet, kan endera parten hänskjuta tvisten till Internationelladomstolen genom ansökan i enlighet med domstolens stadga. I artikel 24.2 ges enreservationsmöjlighet till det skiljeförfarande som beskrivs i artikel 24.1 medinnebörd att de parter som inte accepterar denna typ av tvistlösning kanförklara sig icke bundna av detta förfarande. En sådan förklaring kan ges såväli samband med undertecknande av konventionen som i samband med ratifikationen.Sverige är part i ett stort antal konventioner som innehållertvistlösningsklausuler av samma typ som artikel 24. Regeringen anser därför attSverige bör acceptera ett sådant tvistlösningsförfarande också i detta fall.8 Genomförande av konventionen i svensk rätt8.1 Straffansvaret för finansiering av särskilt allvarliga brott utvidgasRegeringens förslag: Det görs straffbart att samla in, tillhandahålla eller taemot pengar eller andra tillgångar i syfte att dessa skall användas eller medvetskap om att de är avsedda att användas för att begå sådana särskiltallvarliga brott som omfattas av finansieringskonventionen. Även försök tillsådana handlingar görs straffbart. I ringa fall skall inte dömas till ansvar.Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I regeringensförslag till lagtext har dock vissa redaktionella ändringar gjorts.Remissinstanserna delar eller har inga synpunkter på bedömningen attstraffansvaret för finansiering av vissa särskilt allvarliga brott måsteutvidgas samt att detta bör ske genom införandet av en ny särskildstraffbestämmelse. Remissinstanserna har dock olika åsikter om hur lagtexten ien sådan straffbestämmelse lämpligen bör utformas samt hur långtgåendekriminalisering konventionen kräver.Riksåklagaren och anser det vara mindre lämpligt att kopierakonventionens ansvarsbestämmelser och menar att lagtexten i stället bör utformas mer i linje med svensk lagstiftningstradition. ombudsmän ochJuridiska fakultetsnämnden vid synes instämma och anserdessutom att uttrycket "rättsstridigt" i förslaget till 4 § är överflödigt eller i vart fall måste utvecklas.Vad gäller det föreslagna straffansvarets omfattning ställer sig Riksåklagarenbakom de överväganden som görs, bl.a. att konventionen medger undantag för ringa fall. Denna bedömning delas även av vid Uppsalauniversitet och Justitiekanslern. anser att det ärfråga om ett långtgående straffansvar och att det vore värdefullt omlagförslaget kunde bearbetas ytterligare, för att minska riskerna för attreglerna kan omfatta finansiering av proteströrelser och verksamheter som vi ivårt land inte förknippar med terrorism.Såvitt avser den föreslagna straffskalan anser Riksåklagaren att det kan sättasi fråga om böter bör ingå. Vidare framhåller att det kandiskuteras om straffmaximum för grovt brott är tillräckligt högt.Hovrätten för övre anser att flera uttryck i konventionen ärproblematiska och svårtolkade samt att konventionen torde kräva återhållsamhetnär det gäller utrymmet för undantag från straffansvar. Domstolsverketframhåller att konventionen inte ger uttrycklig möjlighet att göra undantag förringa fall. Verket pekar också på att det i förslaget till 2 §, vad avsergisslan- och terroristbombningskonventionen, ställts upp ytterligare krav på att dessa gärningar skall ha begåtts med vissa syften trots att sådana rekvisitinte återfinns i konventionstexterna. I denna del är av motsatt uppfattning och anser att straffansvaret avgränsats på ett väl avvägt sätt.Samfundet menar dock att det även beträffande diplomatskyddskonventionen börställas upp liknande krav på att gärningarna skall ha begåtts med vissa syften.Vad avser förslaget till 2 § anser vid Uppsalauniversitet och ombudsmän att uttrycket "i en befolkningsrupp" i 2 §, är onödigt precist och kan leda tanken fel. menar attbegreppet "internationellt skyddade personer" uttryckligen bör definieras ilagtexten.Skälen för regeringens förslagDet straffbara området för finansiering av särskilt allvarliga brott utvidgasI artikel 2 anges vilka handlingar som skall utgöra brott enligt konventionen.Enligt punkt 1 begår en person ett brott, om han eller hon på något sätt, direkt eller indirekt, rättsstridigt och uppsåtligen tillhandahåller eller samlar intillgångar i syfte att de ska användas eller med vetskap om att de är avseddaatt användas, helt eller delvis, för att utföra vissa närmare angivna brott.Dessa brott anges i punkterna a) och b).I punkt a) hänvisas till brott som faller under och definieras i de fördrag somnämns i bilagan till konventionen. Vilka dessa fördrag är har redovisats iavsnitt 5.2. I punkt b) anges att konventionen även skall tillämpas påhandlingar som är avsedda att orsaka död eller allvarlig kroppsskada om uppsåtet med handlingen är att injaga skräck i en befolkning eller att förmå en regering eller en internationell organisation att vidta eller avstå från att vidta enåtgärd.För att en gärning skall utgöra ett brott enligt punkt 1 behöver tillgångarna,enligt punkt 3, rent faktiskt inte ha använts för att begå ett brott enligtpunkt 1 a eller 1 b. Punkt 4 föreskriver att försök till att begå ett brottenligt punkt 1 skall vara straffbart och enligt punkt 5 skall olika former avmedverkan till de brott som anges i punkterna 1 och 4 vara straffbara.Huvudbestämmelsen i punkt 1 är alltså utformad såsom en självständigbrottsbeskrivning till vilken man knutit de osjälvständiga brottsformerna försök och medverkan.Som anges i avsnitt 7.1 täcks de handlingar som enligt punkt 1 skall varastraffbara till stor del av ansvar för förberedelse till brott enligt 23 kap. 2§ . Förberedelse till brott är emellertid en osjälvständigbrottsform, vilket innebär att bestraffning alltid förutsätter attförberedelsegärningen kan relateras till ett visst brott och att faran för detbrottets fullbordan inte var ringa. Vidare är förberedelseansvaret utformat såatt det bara är lämnande av pengar eller annat med uppsåt att främja brottrespektive mottagande av pengar eller annat med uppsåt att utföra brott somomfattas av det straffbelagda området. Motsvarande distinktion görs inte ikonventionen. Enligt denna skall även mottagande med uppsåt att främja brottvara straffbart.