prop · GP03107 · 2002-03-13 00:00:00 — Däremot finner Lagrådet att det skulle onödigt tynga förfarandet om det skulle krävas att gruppmedlemmen intervenerade i rättegången för att kunna anföra jäv. Förfarandet vid intervention är ju inte helt okomplicerat. Enligt 14 kap. 10 § rättegångs- balken skall det göras en ansökan över vilken parterna skall höras, och rätten skall meddela ett särskilt beslut över ansökningen. Det kan alltså ta innan interventionen kan ske, och problem kan uppkomma vid tillämpningen av den korta tidsfrist inom vilken en jävsinvändning måste göras enligt den föreslagna 15 §. Lagrådet finner det därför vara mest ändamålsenligt och bäst förenligt med önskemålet att inte tynga förfarandet med onödiga formaliteter att en jävsinvändning skall få göras även utan intervention. Detta bör i så fall, för undvikande av missförstånd, uttryckligt anges i paragrafen, vars inledning därför skulle kunna formuleras på följande sätt: En gruppmedlem som inte är part får, även om han eller hon inte inträtt i rättegången som intervenient, framställa en invändning om jäv - - -. Lagrådet har i sina allmänna kommentarer uttryckt tvivel om lämpligheten av att tillåta en ändring av talan i större utsträckning än som är möjligt enligt . Något övertygande skäl till att det i detta hänseende bör gälla andra regler för grupprättegångar har inte förebragts. När det gäller den för grupprättegångar speciella frågan om det skall vara möjligt att utvidga gruppen efter det att målet anhängiggjorts finner Lagrådet däremot att processekonomiska skäl kan tala för att detta skall vara möjligt, eftersom det annars kan bli nödvändigt att i separata rättegångar väcka talan avseende krav som i själva verket är identiska eller närbesläktade med dem som handläggs i grupprättegången. Emellertid bör vid bedömningen av om en sådan utvidgning skall tillåtas en viss restriktivitet iakttas för att undvika onödig tidsutdräkt i förfarandet eller för att inte svarandens processföring skall försvåras på ett otillbörligt sätt. Lagrådet vill föreslå att paragrafen omformuleras på följande sätt: Rätten får medge käranden att utvidga en grupptalan till att omfatta andra gruppmedlemmar, om detta kan ske utan att det föranleder en oskälig försening av avgörandet i målet och utan att svarandens intressen i målet träds för när på ett oskäligt sätt. En ansökan om en sådan utvidgning skall ske skriftligen och innehålla sådana uppgifter om de nya gruppmedlemmarna som anges i 9 §. Ett av de allmänna kraven för att en grupptalan skall tas upp till prövning är att den grundas på omständigheter som är gemensamma eller likartade för de olika anspråken (8 § 2, i Lagrådets förslag ovan 8 § 1). I vilken utsträckning man i processen måste ta hänsyn till s.k. individuella förhållanden är uppenbarligen beroende av hur bestämmelsen tillämpas. Som framgått av vad Lagrådet anfört inledningsvis ställer hanteringen av en grupptalan mycket stora krav på domstolens omdöme och förmåga att överblicka processmaterial och regelsystem. Svårigheterna ökar om gruppmedlemmarnas anspråk och de omständigheter de grundas på inte är ensartade. Vad nu sagts talar allmänt för att kravet på att anspråken skall vara gemensamma eller likartade bör ges en strikt tillämpning. Enligt det föreslagna första stycket i den nu behandlade paragrafen skall en undergrupp bildas bara om en ändamålsenlig handläggning kräver det. Ett annat sätt att uttrycka saken är att processförutsättningarna i 8 § leder till att undergruppen måste bildas om gruppen över huvud taget skall kunna bestå. Ett typfall för bildande av en undergrupp är enligt remissen att företrädaren för gruppen har egna intressen som skiljer sig från vissa gruppmedlemmars. Det är enligt Lagrådets mening olämpligt att en företrädare för en undergrupp skall få föra talan vid sidan av käranden i sådana fall. En möjlighet bör därför finnas att företrädaren för under- gruppen får föra talan i stället för käranden. Det kan också finnas anled- ning att som ett alternativ till bildandet av en undergrupp begränsa gruppens storlek och dela upp handläggningen i olika mål. I förslaget till lagtext bör första meningen i andra stycket tas in som en avslutande mening i första stycket. Orden enligt första stycket kan då strykas. Paragrafens första stycke kan med beaktande av vad nu sagts lämpligen lyda: Rätten får förordna någon att vid sidan av käranden eller i stället för käranden föra talan i en viss fråga eller en del av saken som gäller endast vissa gruppmedlemmars rätt, om det främjar en ändamålsenlig handlägg- ning. Ett sådant förordnande får ges en gruppmedlem eller, om det inte är möjligt, någon annan. I paragrafen finns bestämmelser om byte av kärande. Bestämmelserna framstår närmast som ett undantag från rättens skyldighet att avvisa talan i de fall då rätten, efter det att en talan tagits upp till prövning, finner att den i 8 § 4 angivna processförutsättningen om kärandens lämplighet brister. I stället för att avvisa talan skall rätten som huvudregel utse någon annan att föra gruppens talan. Det kan i sammanhanget noteras att det av författningskommentaren (s. 146) framgår att en begäran om byte av kärande skall kunna framställas av en gruppmedlem och att 34 kap. 3 § därvid skall tillämpas analogivis (jfr vad Lagrådet anfört ovan under 2 §). Formuleringen om kärandes olämplighet i första stycket synes snarare anknyta till bestämmelsen om rättegångsombud i 12 kap. 5 § rättegångs- balken än till 8 § i den nu förslagna lagen. I 11 § föreslås att enskild grupptalan och organisationstalan som huvudregel skall föras genom ombud som är advokat. Någon särskild skicklighet när det gäller sättet att föra talan krävs då inte av käranden. Och har ombudet visat oskicklighet behöver det inte innebära att käranden är olämplig. Lagrådet förordar att det i stycket uttryckligen markeras att den som utses att föra talan skall göra detta som kärande. Enligt andra stycket kan i vissa fall någon annan än den som har talerätt förordnas att föra gruppens talan. Det kan antas att ett sådant förordnande normalt kommer att ges till en advokat eller till någon annan som skulle kunna vara ombud. Enligt vad som upplysts vid före- dragningen skulle emellertid även en juridisk person eller myndighet som inte har talerätt kunna förordnas att föra gruppens talan i de aktuella fallen. Den föreslagna lagtexten talar dock emot detta. Oavsett hur det må förhålla sig med den saken bör det även i detta stycke framgå att förordnandet avser uppgiften att föra talan som kärande. Ombuds- tvånget enligt 11 § gäller alltså i princip även dessa fall. En annan sak är att det självfallet föreligger särskilda skäl för att medge att talan förs utan ombud om den som förordnas enligt det här aktuella stycket är en advokat. Lagrådet förordar att paragrafen förslagsvis ges följande lydelse: Om käranden inte längre bedöms vara lämpad att företräda grupp- medlemmarna i målet, skall rätten utse någon annan som har talerätt enligt 46 §§ att som kärande föra gruppens talan. Om någon ny kärande inte kan utses enligt första stycket, skall grupptalan avvisas. Om käranden är klagandens motpart i högre rätt får dock rätten förordna någon annan som bedöms vara lämpad att företräda gruppmedlemmarna i målet att som kärande föra gruppens talan. I denna paragraf anges att utbyte av kärande skall kunna ske även av andra skäl än att käranden bedömts som olämplig men att sådant byte skall vara tillåtet endast om det finns särskilda skäl. I motiven (s. 146 f.) förklaras att ett byte ofta kan föranledas av kärandens önskan att avträda som kärande och att kärandens inställning normalt bör tillmätas stor vikt vid rättens prövning av om ett byte bör tillåtas. Remissen bygger emellertid på tanken att käranden i vissa fall skall vara tvungen att mot sin vilja fortsätta som kärande. Lagrådet vill ifrågasätta om det över huvud taget är rimligt, eller i vart fall om det är realistiskt, att en kärande som önskar avträda skall tvingas kvarstå mot sin vilja. Det bör därför övervägas att i paragrafen ange att byte skall ske om käranden inte önskar kvarstå som kärande eller om det finns andra särskilda skäl. Om det däremot, som i remissen, anses önskvärt att inte fästa avgörande vikt vid kärandens inställning, kan man i vart fall identifiera en typsituation då käranden bör tillåtas avträda, nämligen då han har överlåtit sin del av tvisteföremålet och därför inte längre har något eget intresse i målet. Detta kunde i paragrafen uttryckas så att någon annan får överta kärandens talan endast om käranden överlåtit sin del av det som tvisten rör eller det finns andra särskilda skäl. Paragraferna syftar till att tillgodose gruppmedlemmarnas intresse av att fortsätta processen i situationer där det är aktuellt att avskriva målet eller avvisa talan, antingen i tingsrätten (22 och 23 §§) eller i överinstans (24 §). Rubriken till paragraferna är i förslaget Avbrytande av grupprättegången. I 22 § regleras återkallelse av talan, avskrivning och avvisning såvitt avser inte bara gruppen som helhet utan också individuella gruppmedlemmar. Rubriken bör därför lämpligen ändras till Avbrytande av grupprättegången eller del av den. Strävan att i 22 § samla olika fall har gjort paragrafen svårläst. Lagrådet föreslår att paragrafen disponeras om så att det i texten görs en åtskillnad mellan åtgärder som avser gruppen respektive en gruppmed- lem. Vidare torde det inte finnas något behov av att som ett särskilt fall som kräver underrättelse ange att käranden uteblivit från ett samman- träde. Godtas Lagrådets förslag att slopa 14 § behövs inte det föreslagna första stycket i den nu behandlade paragrafen. Paragrafen skulle då kunna formuleras på följande sätt: Uppkommer fråga om att avskriva målet i dess helhet eller att avvisa grupptalan skall rätten lämna parterna och gruppmedlemmarna tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart obehövligt. Första stycket tillämpas också om fråga uppkommer om att avskriva målet eller avvisa talan i en del som hänför sig till en viss gruppmedlems anspråk. Rätten får bestämma inom vilken en gruppmedlem skriftligen till domstolen kan anmäla att han eller hon, om grupprättegången såvitt avser hans eller hennes anspråk avbryts, vill träda in som part och föra talan angående sin rätt. Enligt paragrafen skall en av käranden för gruppens räkning ingången förlikning gälla endast om rätten stadfäster förlikningen genom dom. Däremot finns i lagtexten ingen antydan om de kriterier som rätten skall tillämpa vid sin bedömning av om en förlikning skall stadfästas eller ej. För att få en uppfattning om vad som här åsyftats är det nödvändigt att gå till motiven (s. 151 f. i remissen). Detta är enligt Lagrådets mening klart otillfredsställande. Det är här fråga om en avvikelse från bestämmelsen i 17 kap. 6 § , enligt vilken en förlikning i ett dispositivt tvistemål alltid skall kunna stadfästas på begäran, och det bör därför framgå av lagtexten på vilka grunder rätten i en grupprättegång skall kunna vägra att acceptera en frivillig uppgörelse mellan parterna. Lagrådet anser att det inte bör vara domstolens uppgift att pröva om förlikningen till sitt innehåll är förmånlig eller mindre förmånlig för den ena eller andra parten eller för gruppmedlemmarna. Detta skulle förutsätta en bedömning av sakförhållandena i tvisten, en bedömning som knappast låter sig göra av någon som inte deltagit i förhandlingarna och som inte är väl informerad om de överväganden som legat bakom parternas beslut att ingå förlikningen. För en domstol är det dessutom främmande att göra en bedömning i sak av en tvist innan förfarandet slutförts i enlighet med de rättegångsregler som gäller för behandling av tvisten. Däremot kan det, eftersom förlikningen blir bindande för gruppmed- lemmar som inte är parter i målet, finnas anledning för domstolen att pröva om gruppmedlemmarna behandlats på ett likvärdigt sätt eller om det i förlikningen ingår element som är diskriminerande eller eljest uppenbart oskäliga mot vissa gruppmedlemmar. Lagrådet anser att paragrafen förslagsvis kunde få följande utformning: En förlikning som käranden ingått för gruppmedlemmarna eller för en del av dem skall på begäran av part stadfästas av rätten, om den inte är diskriminerande eller på annat sätt uppenbart oskälig mot vissa grupp- Denna paragraf innebär i sak att mellandom i grupprättegångar skall kunna förekomma i större utsträckning än enligt 17 kap. 5 § rättegångs- balken. Den situation som paragrafen tar sikte på är att det i målet finns en fråga som inte gäller alla utan endast vissa gruppmedlemmar, och enligt förslaget skall det under sådana omständigheter vara möjligt för domstolen att först avgöra de för samtliga gruppmedlemmar gemen- samma frågorna och att uppskjuta avgörandet av den kvarstående frågan till en senare tidpunkt. I författningskommentaren nämns som exempel (s. 152 i remissen; jfr också s. 77) att ett domslut skall kunna meddelas som ger de berörda gruppmedlemmarna rätt till skadestånd under förutsättning att de inte senare visas ha varit medvållande till skadorna. Tanken är alltså att det i ett sådant fall först skall kunna avgöras om svaranden har varit vållande och att det, om denna fråga genom en separat dom besvaras jakande, i ett senare skede skall avgöras om gruppmedlemmarna har varit medvållande och om deras skadeståndskrav på grund härav skall jämkas. Det kan ifrågasättas om det är lämpligt att ge utrymme för sådana utvidgade möjligheter att avgöra ett mål etappvis. regler om deldom och mellandom får anses grundade på en rimlig avvägning av när det skall vara tillåtet att dela upp avgörandet av ett mål, och hänsyn till rättssäkerheten talar för återhållsamhet när det gäller utvidgningar av dessa regler. Det nämnda exemplet framstår inte som helt övertygande, eftersom det vanligen finns ett sådant samband mellan vållande och medvållande att en samlad bedömning bör ske. Lagrådet finner sig emellertid kunna acceptera att det i vissa fall kan av processekonomiska skäl vara önskvärt att separat ta ställning till en fråga, som är gemensam för samtliga gruppmedlemmar eller ett stort antal gruppmedlemmar, trots att det beträffande en del av gruppmedlem- marna därefter återstår att pröva en följdfråga. Denna möjlighet bör dock användas med stor försiktighet och efter ett noggrant övervägande av om förfarandet kan på något sätt kränka svarandens rätt till en rättvis rättegång. För att markera den restriktiva tillämpning som bestämmelsen bör få vill Lagrådet föreslå att den formuleras på följande sätt: Om det är lämpligt med hänsyn till utredningen och kan ske utan att svarandens intressen träds för när på ett oskäligt sätt, får rätten meddela en dom som beträffande vissa gruppmedlemmar innefattar ett slutligt avgörande av saken och som beträffande andra gruppmedlemmar inte omfattar alla frågor i målet. Rätten skall förelägga varje gruppmedlem för vilken målet inte slutligt avgjorts att inom begära att återstående frågor prövas. I fråga om gruppmedlemmar som inger en sådan begäran skall rätten besluta om den fortsatta handläggningen. Övriga berörda gruppmedlemmars talan skall ogillas, om inte svaranden har medgett deras yrkanden eller det är uppenbart att deras talan är välgrundad. I paragrafen finns en bestämmelse om rättskraft. Bestämmelsens ordalydelse bör enligt Lagrådets mening ändras något, och paragrafen bör i ett nytt stycke kompletteras med en motsvarande bestämmelse avseende litispendens. Paragrafen kan formuleras som följer: En ny talan angående en fråga som omfattas av en pågående grupprättegång får inte tas upp till prövning. Rättens avgörande i en grupprättegång har rättskraft i förhållande till alla gruppmedlemmar som omfattas av avgörandet. Tillägget bör också återspeglas i rubriken. I paragrafen finns bestämmelser om rätt till ersättning av allmänna medel för arvode och kostnader för den som enligt 20 § andra stycket förordnats att föra en grupps talan som kärande. Som framgår av vad som anförts under 20 § gäller ombudstvånget i princip även i dessa fall. Vad som sägs i första stycket synes mer anpassat till en bedömning av skälig ersättning till ombud än till den som uppträtt som kärande i ett mål. Lagrådet förordar att föreskriften utformas i närmare anslutning till bestämmelsen i 18 kap. 8 § . Enligt andra stycket har den nye käranden möjlighet att erhålla förskott på ersättningen under vissa förutsättningar. En liknande bestämmelse om rätt till förskott på förvaltararvode finns i 14 kap. 12 § konkurslagen. Lagrådet förordar att stycket utformas i närmare anknytning till den paragrafens formulering. Med beaktande av vad som anförts skulle paragrafen kunna ges förslagsvis följande lydelse: Den som enligt 20 § andra stycket har förordnats att som kärande föra en grupps talan har rätt till ersättning av allmänna medel som motsvarar kostnaden för rättegångens förberedande och talans utförande jämte arvode till ombud eller biträde, såvitt kostnaden skäligen varit påkallad för att ta till vara gruppmedlemmarnas rätt. Ersättning skall också utgå för kärandens eget arbete och tidsspillan i anledning av rättegången. Såsom åtgärd för rättegångens förberedande anses förhandling för biläggande av tvistefråga som har omedelbar betydelse för den förda talan. Rätten får besluta om förskott på ersättningen med skäligt belopp om det är rimligt med hänsyn till omfattningen av de kostnader eller det arbete som uppdraget har medfört, den tid som rättegången kan beräknas pågå samt övriga förhållanden. I paragrafen finns bestämmelser om ansvaret för rättegångskostnader i de fall då det skett byte av kärande enligt 20 eller 21 §. Bestämmelserna avviker från vad som enligt 18 kap. 10 § gäller vid övertagande av en kärandes talan enligt 13 kap. 7 §. Innebörden av paragrafen är att den som varit kärande vid tingsrätten men som i högre rätt ersatts av annan, av domstol förordnad person skall ha ett fortsatt kostnadsansvar. Skälet är att svaranden, om han efter överklagande har framgång i högre rätt, annars inte skulle ha möjlighet att få ersättning för sina rättegångskostnader. Det är emellertid oklart vilken procedur som skall tillämpas i denna fråga. För att den tidigare käranden skall kunna förpliktas att ersätta svarandens kostnader, måste han ju ha fått tillfälle att i kostnadsfrågan delta i handläggningen av målet i överinstansen. Även bortsett från vad nu sagts är de föreslagna bestämmelserna inte helt lättillgängliga vilket delvis beror på att det inte i lagtexten klart markerats att bestämmelserna tar sikte på fall där det skett ett byte av kärande. Också i övrigt synes lagtexten kunna formuleras på ett tydligare sätt. Enligt andra stycket begränsas en i högre rätt tillkommen ny kärandes ansvar till rättegångskostnader som uppkommit i högre rätt. Bestäm- melsen är avsedd som en avvikelse från vad som annars gäller enligt 18 kap. 10 § . Även med beaktande av detta synes det i tydlighetens intresse böra markeras i paragrafen vad som avses gälla beträffande rättegångskostnaderna i lägre rätt. Lagrådet föreslår att paragrafen ges exempelvis följande formulering: Den som enligt 20 § andra stycket har förordnats att som kärande föra en grupps talan är inte skyldig att betala ersättning för motpartens rättegångskostnader i annat fall än som avses i 18 kap. 6 § rättegångs- balken. I stället skall den som varit kärande i målet såsom part svara för dessa rättegångskostnader. Denne skall också ersätta staten för vad som utgått av allmänna medel enligt 29 §, i den utsträckning inte klaganden eller någon annan är skyldig att betala sådan ersättning. Har någon i samband med överklagande eller därefter övertagit kärandens talan i annat fall än som avses i första stycket svarar denne såsom part endast för rättegångskostnader som har uppkommit i den högre rätten. För rättegångskostnader i lägre rätt svarar i stället den som varit kärande i målet. I 18 kap. finns bestämmelser om parts ansvar för rättegångskostnad i tvistemål. Bestämmelserna omfattar bl.a. arvode till ombud eller biträde. Någon reglering av vad som gäller när sådan ersättning utgått av allmänna medel finns inte i kapitlet (jfr däremot bestämmelserna i 31 kap. om rättegångskostnad i brottmål där åklagaren för talan). Bestämmelser om ersättning för vad som utgått av allmänna medel finns i stället i rättshjälpslagen (30 §). Paragrafen bör med hänsyn härtill ges exempelvis följande lydelse: Bestämmelserna i om ansvar för rättegångskost- nader skall tillämpas även i fråga om sådan ersättning av allmänna medel som betalats till en kärande med stöd av 29 §. Ersättning för en sådan kostnad skall betalas till staten. Rätten skall pröva frågan om ersättning utan yrkande. Paragrafen behandlar det fallet att en kärande har haft framgång i en grupprättegång och tillerkänts ersättning för rättegångskostnader men svaranden inte kan betala dessa kostnader. I ett sådant fall skall enligt paragrafen kostnaderna kunna fördelas mellan gruppmedlemmarna. Lagrådet har förståelse för tanken bakom paragrafen men finner en bestämmelse av det föreslagna slaget svår att tillämpa i praktiken. När grupprättegången avslutas, är det ännu inte känt om käranden kommer att vinna målet och inte heller om svaranden i förekommande fall kommer att kunna betala rättegångskostnaderna. Detta gör det omöjligt att i domen ålägga gruppmedlemmarna en ovillkorlig betal- ningsskyldighet. Det skulle däremot vara möjligt att tillåta käranden att framställa ett mot gruppmedlemmarna riktat yrkande om ersättning från dem för det fall att dels svaranden förpliktas utge ersättning för kostnader, dels svaranden saknar möjlighet att betala denna ersättning. Detta skulle emellertid leda till att det inom ramen för processen mot svaranden kom att föras en subsidiär process mellan käranden och de övriga gruppmedlemmarna, och även denna subsidiära talan skulle behöva handläggas i ett kontradiktoriskt förfarande. Rättegången skulle alltså bli förfarandemässigt mera komplicerad, och om resultatet blev att det i domen intogs ett villkorat beslut i överensstämmelse med kärandens villkorade yrkande, skulle det i ett senare verkställighetsförfarande ändå kunna framställas nya invändningar, t.ex. med avseende på frågan om kravet på svarandens betalningsoförmåga var uppfyllt. Enligt Lagrådets mening är det därför svårt att i denna paragraf gå längre än till att fastslå den rättsregel som skall gälla. rättsregel fastslås, får emellertid käranden i vart fall en grund för att reglera frågan i avtal med de övriga gruppmedlemmarna eller för att vid behov vidta rättsliga åtgärder mot dem. Paragrafen kan enligt Lagrådets mening få följande lydelse: Har svaranden ålagts att ersätta kärandens rättegångskostnader eller att till staten betala sådana kostnader som avses i 31 § och kan svaranden inte betala, är de berörda gruppmedlemmarna skyldiga att ersätta dessa kostnader. Detsamma gäller merkostnader vid riskavtal som svaranden enligt 40 § inte förpliktats betala. Varje gruppmedlem svarar efter huvudtalet för sin andel av kostnaderna och är inte skyldig att betala mer än som har kommit honom eller henne till godo genom rättegången. Enligt denna paragraf åläggs en gruppmedlem som inte är part ett särskilt ansvar för rättegångskostnaderna efter mönster av 18 kap. 3 § första stycket och 6 § . Eftersom en gruppmedlem som inte är kärande i princip inte får företa några processhandlingar, kan det endast undantagsvis tänkas finnas en grund för att anse en sådan gruppmedlem ha uppsåtligen eller genom försummelse föranlett en onödig rättegång eller ha gjort sig skyldig till försumlig processföring. När en sådan grund föreligger, torde det närmast röra sig om bedrägliga eller liknande förfaranden varigenom en gruppmedlem förmått käranden att föra en ogrundad talan eller att handla på visst sätt i processen. Gruppmedlem- men kan i sådana fall bli skadeståndsskyldig, och Lagrådet finner det inte påkallat att för dessa mycket speciella fall ta in en särskild bestämmelse i lagen om ansvar för rättegångskostnader.