prop · GP03133 · 2002-02-27 00:00:00 — Bestämmelsen genomför artikel 12 a i det andra skadeförsäkringsdirektivet (rådets andra direktiv /357/EEG av om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utöva friheten att tillhandahålla tjänster samt om ändring av direktiv /239/EEG [EGT L 172, , s. 1, Celex 31988L0357]). Representanten skall vara bosatt här eller vara en svensk juridisk person. Försäkringsbolaget skall utfärda en fullmakt för representanten att gentemot skadelidande företräda bolaget och att själv eller genom annan tala och svara för denne angående försäkrings- fall. Representanten skall även ha behörighet att företräda bolaget vid kontroll av om det finns giltig trafikförsäkring. Försäkringsbolaget skall informera försäkringstagarna om vem som är bolagets representant och om dennes adress. Något krav på att försäkringsbolag utanför EES som meddelar trafik- försäkring här i landet skall ha representanter finns inte, eftersom sådana bolag måste ha ett fast driftställe här. De har således ingen möjlighet att bedriva enbart gränsöverskridande verksamhet. Utländska trafikanter som skadas här i landet Alla försäkringsbolag som har rätt att meddela trafikförsäkring skall vara medlemmar i , som har centrala uppgifter i det internationella trafikförsäkringssamarbetet. bildades , och dess stadgar är fast- ställda av regeringen. Enligt trafikskadelagen (4, 16 och 30 §§), jämte vissa internationella avtal, regleras trafikskador i med utlandsregistrerade motorfor- don av . En del utländska försäkringsbolag representeras av svenska försäkringsbolag, som då sköter skaderegler- ingen på uppdrag av . Trafikförsäkrings- ansvaret för utländska fordon garanteras av . Föreningen reglerar skadan på samma sätt som om det utländska fordo- net varit trafikförsäkrat i föreningen och med tillämpning av bestämmel- serna i trafikskadelagen. Vad som sagts ovan innebär att ersättning utgår på objektiv grund för förares och passagerares personskador i det utländska fordonet. I första hand utges denna ersättning av med möjlig- het till återkrav mot den utländska trafikförsäkringen eller eventuell vål- lande motparts trafikförsäkring. Återkrav mot den utländska trafikförsäk- ringen kan dock inte omfatta förarskada, eftersom de internationella av- Prop. 2001/02:133 talen endast reglerar ersättning till tredje man. Svenska medborgare som skadas utomlands Det finns inga generella lagregler om vilket lands lag som skall tillämpas vid skadestånd utanför kontraktsförhållanden. I enlighet med allmänna internationellt privaträttsliga principer tilläm- pas lagen i det land där den skadegörande handlingen företogs (lex loci delicti-regeln, se rättsfallet NJA 1969 s. 163). loci delicti-regeln ut- gör huvudprincipen inte bara i svensk utan också i många andra länders internationella privaträtt. I trafikskadelagen finns dock vissa särregler. Trafikskadeersättning ut- går enligt den lagen även för skada som tillfogas svensk medborgare eller den som har hemvist i till följd av trafik utomlands med ett mo- tordrivet fordon som är registrerat i eller tillhör svenska staten (8 § första stycket). 5De första EG-direktiven om motorfordonsförsäkring Det första EG-direktivet om motorfordonsförsäkring antogs (rå- dets direktiv /166/EEG av om tillnärmning av med- lemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet [EGT L 103, , s. 1, Celex 372L0166]). Enligt direktivet skall varje medlemsland vidta de åtgärder som är nödvändiga för att alla motorfordon som normalt hör hemma inom landet skall om- fattas av en trafikförsäkring (artikel 3.1). Försäkringen skall täcka också sådana skador som har orsakats i ett annat medlemsland enligt där gäl- lande lag. Dessutom skall försäkringen täcka skador som drabbar med- borgare i ett medlemsland vid direkt färd mellan två medlemsländer, om det inte finns någon ansvarig trafikförsäkringsbyrå i skadelandet. I så fall skall skadan ersättas i enlighet med trafikförsäkringslagstiftningen i for- donets hemland (artikel 3.2). De ändringar som direktivet medförde finns numera intagna i 35 § (prop. 1992/93:8, bet. 1992/93:LU7, rskr. 1992/93:45). I det andra direktivet (rådets andra direktiv /5/EEG av den 30 decem- ber 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvars- försäkring för motorfordon [EGT L 8, , s. 17, Celex 384L0005]) föreskrivs att den försäkring som avses i det första direktivet skall omfatta såväl personskada som sakskada och täcka vissa närmare angivna ersättningsbelopp (artikel 1.2). Varje land skall inrätta eller Prop. 2001/02:133 auktorisera ett organ med uppgift att svara för ersättning för personskada och sakskada som orsakas av oidentifierade eller oförsäkrade fordon (artikel 1.4). Direktivet krävde inga lagändringar. I propositionen hänvisades det till att trafikskadeersättning utgår både för personskada och sakskada med belopp som täcker vad som föreskrivs i direktivet. och dess verksamhet ansågs det också finnas ett organ med sådana uppgifter som direktivet förutsätter. anslöt sig till denna bedömning (prop. 1992/93:8, bet. 1992/93:LU7, rskr. 1992/93:45). Enligt det tredje direktivet (rådets tredje direktiv /232/EEG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författ- ningar om ansvarsförsäkring för motorfordon [EGT L 129, , s. 33, Celex 390L0232]) skall medlemsstaterna se till att trafikförsäk- ringen för samma premie täcker hela gemenskapens territorium (artikel 2). Denna enda premie skall också tillförsäkra det skydd som krävs i varje medlemsland enligt dess lagstiftning eller det skydd som krävs en- ligt lagen i det medlemsland där fordonet är normalt hemmahörande om detta är högre. Direktivet är genomfört med den utgångspunkten att det tar sikte endast på regler om begränsningar i det obligatoriska försäkrings- skyddet och inte på materiella ersättningsregler (direktivet tolkades först så att det avsåg även materiella bestämmelser om vilken ersättning som skall betalas; se prop. 1992/93:8, bet. 1992/93:LU7, rskr. 1992/93:45, SFS 1992:1121). Sådana begränsande regler finns i 14 § första stycket trafikskadelagen, som anger att trafikskadeersättning för en och samma händelse skall utgå med högst från ett fordons trafik- försäkring. Om en skada uppkommer i med ett fordon som hör hemma i ett annat EES-land, ges enligt 14 § andra stycket den skadelidande möj- lighet att välja att bestämmelserna om beloppsmässiga begränsningar av försäkringsskyddet i fordonets hemland skall tillämpas i stället för be- stämmelserna i första stycket. För att genomföra direktivet infördes också en ny 35 § med innebörd att trafikförsäkring enligt trafikskadelagen i fråga om skador som upp- kommer med en svenskregistrerad bil i ett annat EES-land skall täcka det ersättningsansvar för uppkomna skador som enligt lagen i det landet skall vara täckt av obligatorisk trafikförsäkring. Som kommer att redogöras för närmare under avsnitten 7 och 8 skall det fjärde EG-direktivet om motorfordonsförsäkring i vissa avseenden kunna tillämpas även på skadelidande som är bosatta inom EES och som råkar ut för en trafikskada i tredjeland. Som förutsättning gäller att detta lands nationella försäkringsbyrå är ansluten till det s.k. gröna kort-systemet. Med ett grönt kort avses ett internationellt försäkringsbevis som har ut- färdats av en nationell försäkringsbyrå enligt rekommendationer av under inom För- enta nationernas ekonomiska kommission för . Gröna kort-systemet har varit i kraft och har till syfte att underlätta och förenkla den mellanstatliga motorfordonstrafiken. Inom gröna kort-systemet har länderna slutit avtal med varandra om ömsesidig giltighet av trafikförsäkringen. Namnet grönt kort kommer av att försäk- ringsbolagen på begäran av försäkringstagaren vid utlandsfärd utfärdar ett bevis om trafikförsäkringen som är tryckt på ett grönt papper. Samtliga medlemsländer i EU är anslutna till gröna kort-systemet, till- sammans med ett knappt 30-tal övriga länder, bl.a. , och . Utgångspunkten är att ett motorfordon från ett land som omfattas av systemet skall kunna tillfälligt användas i trafik i ett annat land som om- fattas av systemet utan att försäkring tecknas där. Om fordonet orsakar en skada i det senare landet, skall ersättning betalas av trafikförsäkrings- byrån i det land där skadan inträffat enligt där gällande regler. Den beta- lande byrån har sedan rätt att återkräva ersättningen från trafikförsäk- ringsbyrån i fordonets hemland eller direkt från det försäkringsbolag i hemlandet som har meddelat trafikförsäkring för fordonet. Gröna kort-systemet har möjliggjorts dels genom att lagstiftningen i de berörda länderna medger att ett motorfordon som är registrerat eller hemmahörande i något anslutet land får föras in och tillfälligt användas i ett annat anslutet land mot uppvisande av det gröna kortet, dels genom att trafikförsäkringsbyråerna i respektive land har träffat överenskommelse om skadereglering. För svenskt vidkommande finns bestämmelser i 12 § trafikförsäkringsförordningen. Inom EU ansågs att systemet med grönt kort var ett hinder mot den fria rörligheten för fordon och personer. Det första direktivet går därför ut på att kravet på grönt kort skall avskaffas när det gäller fordon från ett medlemsland som förs in i ett annat medlemsland. Enligt direktivet kan detta ske genom överenskommelser mellan medlemsländernas trafikför- säkringsbyråer om att varje byrå garanterar skadereglering enligt det lan- dets trafikförsäkringslagstiftning för skador som orsakas i landet av for- don från något annat medlemsland. Eftersom en sådan överenskommelse förutsätter att alla fordon är ansvarsförsäkrade, föreskrivs en sådan för- säkringsplikt i det första direktivet. Efter det första direktivet garanteras trafikförsäkringsansvaret genom ett multilateralt garantiavtal mellan de aktuella ländernas trafikförsäk- ringsbyråer. För fordon från länder utanför detta garantiområde måste grönt kort kunna företes vid färd in i EU eller EES samt . Om ett sådant kort inte kan företes, skall gränsförsäkring tecknas genom försorg. Det fjärde EG-direktivet om Syftet med det fjärde EG-direktivet om motorfordonsförsäkring är att stärka skyddet för den som råkar ut för en trafikskada i ett annat land än det där den skadelidande är bosatt. Direktivet skall göra det enklare att begära och få ersättning från en trafikförsäkring för sådana fall. En central bestämmelse i direktivet är att alla försäkringsbolag som meddelar trafikförsäkring skall utse representanter (skaderegleringsrepre- sentanter) i övriga EES-länder. En skaderegleringsrepresentant skall se- dan ha rätt att på försäkringsbolagets vägnar reglera sådana anspråk som omfattas av direktivet. För att detta system skall fungera skall det finnas rätt till direktkrav. En skadelidande skall med andra ord ha rätt att vända sig till motpartens försäkringsbolag utan att ha framställt ett krav mot den som på skadeståndsrättslig grund kan vara skyldig att be- tala ersättning. Från särskilda informationscentrum, som skall inrättas i varje med- lemsland, skall en skadelidande få den information som behövs för att skaderegleringen skall kunna påbörjas, bl.a. uppgift om vem som har meddelat trafikförsäkring för ett visst fordon och vem som är försäk- ringsbolagets skaderegleringsrepresentant. I direktivet finns också bestämmelser om att varje medlemsland skall inrätta eller auktorisera ett organ (skadeersättningsorgan) som kan träda in och ansvara för skaderegleringen i fall det inte finns någon skadere- gleringsrepresentant utsedd eller ett försäkringsbolag inte svarar på ett framställt krav. I det följande beskrivs direktivets reglering närmare. Beskrivningen följer direktivets uppbyggnad. 7.2.1För vilka skadefall gäller direktivet? Direktivet gäller bara för skadelidande som är bosatta inom EES. Skadan skall ha inträffat i ett EES-land eller i ett land vars nationella försäk- ringsbyrå är ansluten till det s.k. gröna kort-systemet. Skadan måste vi- dare ha inträffat i ett annat land än det där den skadelidande är bosatt. Det fordon vars försäkring skall tas i anspråk måste vara försäkrat och normalt hemmahörande i ett annat EES-land än det där den skadelidande har sin stadigvarande bostad (artikel 1). I det följande används bosatt i stället för stadigvarande bostad eftersom det närmare ansluter till mot- svarande uttryck i de engelska och franska språkversionerna. Varje medlemsland skall se till att skadelidande vid olyckor, som inträf- far i ett annat EES-land än det där den skadelidande är bosatt, har rätt att rikta anspråk direkt mot det försäkringsbolag som skall betala ersättning för den skada som uppkommit (artikel 3). Den skadelidande skall inte först behöva rikta ett anspråk mot den som kan anses vara skyldig att utge ersättning på skadeståndsrättslig grund. De försäkringsbolag som direktivet omfattar skall utse en skaderegler- ingsrepresentant i varje EES-land utom det där de fick sin officiella auk- Representanten skall kunna handlägga och reglera ersättnings- anspråk som uppstår genom olyckor i sådana fall som direktivet täcker. Representanten skall vara bosatt eller etablerad i det medlemsland där han eller hon är utsedd (artikel 4.1). Det är försäkringsbolaget som väljer skaderegleringsrepresentant. medlemsland får inte meddela föreskrifter om vem eller vilka som skall utses eller hur ett val av sådana representanter skall gå till (artikel 4.2). En skaderegleringsrepresentant kan arbeta för ett eller flera försäk- ringsbolag (artikel 4.3). En skaderegleringsrepresentant skall samla in den information som be- hövs för skaderegleringen. Den omständigheten att en skaderegleringsre- presentant har utsetts hindrar inte att den skadelidande eller dennes för- säkringsbolag väcker talan direkt mot den som har orsakat olyckan eller dennes försäkringsbolag (artikel 4.4). Skaderegleringsrepresentanten skall ha tillräckliga befogenheter att fö- reträda försäkringsbolaget mot skadelidande och att tillmötesgå deras krav till fullo. Representanten skall kunna behandla ärendet på det eller de språk som är officiella i det medlemsland där den skadelidande är bo- satt (artikel 4.5). Tidsfrist för besvarande av ersättningsanspråk Försäkringsbolaget eller dess skaderegleringsrepresentant skall reagera från den dag då anspråket framställdes. då antingen lämna ett motiverat anbud om ersättning eller i de fall ansvar bestrids eller inte klart har fastställts eller skadeersättningen inte har beräknats fullständigt ett motiverat svar på anspråket (artikel 4.6). Ränta skall utgå på det ersättningsbelopp som den skadelidande er- bjuds (artikel 4.6 b). I en av ingresspunkterna (19) anges att en hänvis- ning kan ske till nationella regler om dröjsmålsränta. Filial eller etableringsställe? Förordnandet av skaderegleringsrepresentanter skall enligt artikel 4.8 inte i sig anses innebära att det finns en filial i den mening som avses i 1 b i det tredje skadeförsäkringsdirektivet (rådets direktiv 92/49/EEG av om samordning av lagar och andra för- Prop. 2001/02:133 fattningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiv /239/EEG och 88/357/EEG [tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring], [EGT L 228, , s. 1, Celex 31992L0049]). Inte heller skall en sådan representant betraktas som ett etableringsställe i den mening som avses i artikel 2 c i det andra skadeförsäkringsdirektivet och inte heller som en etablering i den mening som avses i Brysselkonventionen av om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område. Ett särskilt register eller samordning av information För att underlätta för den skadelidande att begära ersättning skall varje medlemsland inrätta eller godkänna ett s.k. informationscentrum. Ett informationscentrum skall föra ett register med uppgifter om registreringsnummer för motorfordon som är normalt hemmahö- rande inom det egna landet, nummer på försäkringsbrev m.m., nummer på grönt kort eller gränsförsäkring när det är fråga om ett fordonsslag som har undantagits från trafikförsäkringsplikt, de försäkringsbolag som tillhandahåller trafikförsäkring för motordrivna fordon, de skaderegleringsrepresentanter som försäkringsbolaget har ut- sett, de fordon som har undantagits från skyldigheten att ha trafikförsäkring (artikel 5.1 a). Om ett informationscentrum inte för ett register utan uppgifterna finns registrerade på annat håll, kan informationscentrumet i stället samordna sammanställningen och spridningen (artikel 5.1 b). Den som har ett anspråk på försäkringsersättning skall ha rätt att, efter olyckan, från informationscentrumet få information om vilket försäkringsbolag som har meddelat trafikförsäkring för ett visst fordon och vem som är bolagets skaderegleringsrepresentant (artikel 5.3). Detta skall gälla även namn och adress på fordonets ägare eller den som van- ligtvis kör fordonet eller den registrerade innehavaren om den som fram- ställt anspråket har ett legitimt intresse av att få denna information (ar- tikel 5.4) Personuppgifter skall behandlas i enlighet med nationella regler som har antagits för att genomföra och rådets direk- tiv 95/46/EG av om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (dataskyddsdirektivet), dvs. i personuppgifts- lagen (1998:204). Underrättelse till övriga informationscentrum Ett försäkringsbolag skall meddela informationscentrumen i medlems- länderna namn och adress på den skaderegleringsrepresentant som bola- get har utsett i varje medlemsland (artikel 5.2). Varje medlemsland skall inrätta eller auktorisera ett skadeersättningsor- gan som i vissa fall skall ta över ansvaret för skaderegleringen (arti- kel 6.1). En skadelidande har rätt att vända sig till ett sådant organ i olika situationer. Den i praktiken viktigaste torde bli att försäkringsbolaget eller dess skaderegleringsrepresentant inte från det att försäkringsfallet anmäldes har lämnat ett motiverat ersättningsanbud eller ett motiverat svar. En skadelidande skall även kunna vända sig till ett skadeersättningsorgan, om försäkringsbolaget inte har utsett någon skaderegleringsrepresentant i det medlemsland där den skadelidande är bosatt. I artikel 7 regleras ytterligare fall då den skadelidande har rätt att vända sig till ett skadeersättningsorgan. Det gäller när det inte är möjligt att identifiera det fordon som har vållat olyckan och när det efter olyckan inte går att identifiera försäkringsbolaget. Inom vilken tid skall skadeersättningsorganet agera? Skadeersättningsorganet skall påbörja skaderegleringen inom två måna- der från den dag då den skadelidande framförde sitt ersättningsanspråk till organet. Vidtagna åtgärder skall avbrytas om försäkringsbolaget eller dess skaderegleringsrepresentant senare lämnar ett motiverat svar på an- språket (artikel 6.1). Skadeersättningsorganet skall lämna en underrättelse om att det har tagit emot ett ersättningsanspråk och att man kommer att påbörja skaderegleringen inom den tid som direktivet anger (från det att anspråket togs emot). Underrättelsen skall lämnas till det aktuella för- säkringsbolaget eller dess representant, skadeersättningsorganet i det medlemsland där försäkringsbolaget är etablerat och den som orsakade olyckan om denne är känd (artikel 6.1). Ett skadeersättningsorgan som har betalat ut ersättning skall ha rätt att återkräva beloppet enligt en särskild ordning som skall fastställas i avtal mellan samtliga skadeersättningsorgan inom EES (artikel 6.2). Avtalet skall reglera, förutom frågan om återkrav, skadeersättningsorganens upp- gifter, skyldigheter och ersättningsförfaranden. Avtalet är under utarbetande inom den europeiska organisationen för nationella för- säkringsbranschorgan, Comité Européen des (). När direktivets regler om skadeersättningsorgan skall börja gälla Bestämmelserna om skadeersättningsorgan skall börja gälla först efter det att det nyssnämnda avtalet har ingåtts mellan skadeersättningsorga- nen. Kommissionen skall därefter fastställa den dag från och med vilken bestämmelserna skall börja att gälla. Kommissionen skall före rapportera till Europaparla- mentet och rådet om hur artikeln om skadeersättningsorgan har genom- förts och hur verkningsfull den är. Vid behov skall kommissionen lägga Prop. 2001/02:133 fram förslag till ändringar (artikel 6.3). Medlemsländerna skall fastställa sanktioner för överträdelser av de na- bestämmelser som antas för att genomföra direktivet och därvid vidta alla de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att de tilläm- pas (artikel 12). Det finns inget krav på en viss typ av sanktion. Sanktio- nerna skall dock vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. Medlemsländerna skall underrätta kommissionen om vilka sanktioner som har införts. 7.2.7Ändring i det första och det andra skadeförsäkrings- direktivet I artikel 8 och 9 föreskrivs vissa ändringar i det första skadeförsäkrings- direktivet (rådets första direktiv /239/EEG av om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring [EGT L 228, , s. 3, Celex 31973L0239]) och det andra skadeförsäk- ringsdirektivet. Ändringarna är följdändringar med anledning av be- stämmelserna om skaderegleringsrepresentanter. Ändringen i det första direktivet innebär att varje medlemsland skall föreskriva att försäkringsföretag, som etableras inom dess territorium och som bedriver verksamhet med motorfordonsförsäkring och som ansöker om auktorisation, skall meddela namn och adress på de skadereglerings- representanter som utses i varje medlemsland utom i det där auktorisa- tionen söks. Ändringen i det andra direktivet innebär att, om ett försäkringsföretag inte har utsett någon sådan representant som avses i det direktivet, med- lemsländerna får godkänna att en sådan skaderegleringsrepresentant som avses i det fjärde direktivet i stället utför de aktuella uppgifterna. Direktivet trädde i kraft (artikel 11). föras av medlemsländerna . stämmelser som genomför direktivet skall dock kungöras redan innan, (artikel 10.1). Medlemsländerna skall inrätta eller godkänna ett skadeersättningsor- Om skadeersättningsorganen inte har ingått det tidigare nämnda avtalet före , skall kommissionen föreslå åtgärder för att säkerställa att bestämmelserna om skadeersätt- ningsorgan ändå kan börja gälla före (artikel 10.3). Direktivet är ett s.k. minimidirektiv, dvs. medlemsländerna har rätt att anta bestämmelser som är mer förmånliga för den skadelidande än de bestämmelser som är nödvändiga för att genomföra direktivet (artikel 10.4). Ett EG-direktiv är bindande för medlemsländerna med avseende på det resultat som skall uppnås, men överlåter åt länderna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet (artikel 249 i EG-fördraget). Det innebär att länderna inte är bundna av t.ex. ett direktivs terminologi och systematik så länge det avsedda resultatet uppnås. När det gäller det fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring kan konstateras att många bestämmelser är så utformade att det finns ett för- hållandevis litet utrymme för medlemsländerna att avvika från direktivets ordalydelse och systematik. Det gäller särskilt de detaljerade bestämmel- serna om skaderegleringsrepresentanter och skadeersättningsorgan. Di- rektivet förutsätter också att det ingås ett avtal mellan skadeersättnings- organen om bl.a. regress för utgiven ersättning, vilket ytterligare begrän- sar möjligheten att avvika från direktivet. Vid genomförandet av direk- tivet bör man ändå försöka att nära ansluta till den terminologi och sys- tematik som finns i framför allt trafikskadelagen. Man bör också sträva efter att direktivet genomförs på ett sätt som står väl i samklang med grundläggande ersättningsrättsliga principer.