prop · GP03146 · 2002-03-19 00:00:00 — Det bör alltså inte i lagtexten hänvisas till artiklar i de olika gemenskapsrättsakterna och instrumenten. Den nya lagen medför att behovet av särskilda kompletterande bestämmelser till Bryssel- och Luganokonventionerna upphör. För dessa konventioner finns särskilda lagar som införlivar konventionerna i svensk rätt, lagen om och lagen om Bryssel- konventionen. I lagarna föreskrivs att konventionernas bestämmelser gäller som lag här i landet. Denna inkorporering innebär att konven- tionerna skall tillämpas direkt av svenska domstolar och myndigheter. Den autentiska konventionstexten utgör gällande författningstext. Den inledande bestämmelsen om införlivande av konventionen bör finnas kvar i lagen om och i lagen om Bryssel- konventionen. Lagarnas rubriker bör ändras, så att de enbart hänvisar till konventionerna. Detta gör det tydligt att det är själva konventionerna som behandlas i lagarna, och inte de kompletterande bestämmelserna. invänder mot att rubrikerna kortas och hänvisar till att dessa blir ofullständiga och missvisande om nya Lugano- konventioner eller Brysselkonventioner antas. Mot bakgrund av att uttrycken och Brysselkonventionen definieras i lagtext och då de nu gällande rubrikerna inte korrekt återspeglar lagens nya innehåll, anser regeringen dock att den lösning som har föreslagits i promemorian bör väljas. Kompletterande bestämmelser om domstols Regeringens förslag: Den nya lagen skall innehålla motsvarande regler om domstols behörighet m.m. som gäller för Bryssel- och Luganokonventionerna. Bestämmelserna om förhållandet mellan Bryssel- och Luganokonventionerna kvarstår i lagarna om dessa konventioner. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar Hovrätten för har dock synpunkter på utformningen av bestämmelsen om den särskilda vägransgrunden. Skälen för regeringens förslag: I 2 § i lagarna om Bryssel- och Luganokonventionerna finns en bestämmelse om förhållandet till den andra konventionen. Förhållandet mellan konventionerna regleras av artikel 54 B i , som innebär att i de allra flesta fall skall Brysselkonventionen tillämpas före . Hänvisningarna i dessa lagar till denna artikel skall lämnas oförändrade. Redaktionella ändringar krävs med anledning av de nya rubrikerna på lagarna. För I-förordningen finns det inte behov av någon bestämmelse om förhållandet mellan denna och internationella instrument. Dessa frågor är uttömmande reglerade i förordningen. Kompletterande bestämmelser om domstols behörighet finns i 5 § lagen om och i 3 § lagen om Brysselkonventionen. Dessa bestämmelser bör föras över till den nya lagen. Den närmare motiveringen till den föreslagna bestämmelsen finns i författnings- kommentaren till 2 § (avsnitt 10.1). Beträffande konventionerna finns en bestämmelse genom vilken en särskild vägransgrund görs obligatorisk (3 § lagen om Lugano- konventionen och 4 § lagen om Brysselkonventionen). Bestämmelsen bör föras över till den nya lagen. Den närmare motiveringen till den föreslagna bestämmelsen finns i författningskommentaren till 3 § (avsnitt 10.1). I övrigt krävs det inga kompletterande bestämmelser om domstols behörighet eller om handläggning av behörighetsfrågor. Regleringen i konventionerna och i I-förordningen är uttömmande i den utsträckning den inte hänvisar till nationell lagstiftning. Regeringens förslag: Den nya lagen skall innehålla motsvarande regler om exekvaturförfarandet vid och som gäller för Lugano- och Brysselkonventionerna. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar väcker dock frågan om det kan vara lämpligt att reglera frågan om rättegångskostnadsansvar i exekvatur- Två remissinstanser, Hovrätten över och och Hovrätten för , har vissa lagtekniska synpunkter. Skälen för regeringens förslag: När tillträdde Lugano- konventionen övervägdes i vilken utsträckning det behövdes komplette- rande regler om handläggningen av förfarandet för att få fastställt att en utländsk dom får verkställas, exekvaturförfarandet (se närmare prop. 1991/92:128 s. 141151). Övervägandena resulterade i att det i den lag som införlivade i svensk rätt infördes komplette- rande bestämmelser om N att den inledande prövningen i skall göras av en ensamdomare, N att omprövning av ansökningen skall ske enligt rättegångs- balkens regler om överklagande av tingsrätts beslut om inte konventionen föreskriver något annat, N att en ansökan om ändring som görs av sökanden skall vara skriftlig och ha kommit in till hovrätten från den dag då beslutet meddelades, N att en domare som har handlagt den första prövningen i hovrätten är jävig att ompröva ansökningen, N att ett överklagande till skall ske enligt regler om överklagande av hovrätts beslut om inte konventionen föreskriver något annat och N att prövningstillstånd krävs för att skall pröva avgörandet. De kompletterande bestämmelserna till Brysselkonventionen, som infördes , utformades på samma sätt. Detta innebär att det finns identiska regler om exekvaturförfarandet i lagarna om de två konventionerna. Reglerna hänvisar till bestämmelser om överklagande till hovrätten och . Därtill finns det bestämmelser om rättens sammansättning, om överklagandefrist, om jäv och om prövningstillstånd. Även de kompletterande bestämmelserna om exekvaturförfarandet för II-förordningen, som infördes , utformades på samma sätt. I-förordningen kräver inga andra kompletterande bestämmelser om exekvaturförfarandet än de som gäller för konven- tionerna. Visserligen innehåller förordningen avvikande regler bl.a. beträffande omfattningen av prövningen i det första skedet och vilka handlingar som skall ges in till exekvaturdomstolen. Dessa frågor är huvudsakligen uttömmande reglerade i förordningen och kräver ingen kompletterande lagstiftning (jfr avsnitt 5.3.2). En nyhet i I-förordningen förtjänar dock att uppmärksammas, nämligen det system med ett obligatoriskt intyg om domen, utfärdat i ursprungsstaten, vilket syftar till att påskynda och underlätta förfarandet i verkställighetsstaten. Den domstol som har meddelat en dom skall på begäran utfärda ett sådant intyg (artikel 54). Intyget skall innehålla information om domen, om parterna och om domslutet. Uppgift om att domen är verkställbar skall också lämnas. Ett sådant intyg ligger därefter till grund för prövningen i verkställighetsstaten och utgör bl.a. bevis om att domen är verkställbar enligt ursprungsstatens lag. Vid utfärdande av intyget kan det uppkomma frågeställningar huruvida den aktuella domen faller utanför I-förordningens tillämpningsområde, vilket får anses innebära att domstolen inte skall utfärda det begärda intyget. Frågan är om den som har begärt intyget i en sådan situation bör ges en möjlighet att få saken prövad. Om intyg inte utfärdas kan dock den som begär verkställighet få tillstånd från domstolen i verkställighetsstaten (exekvaturdomstolen) att lämna in likvärdiga handlingar eller befrias från skyldighet att ge in ett intyg. Det får bli en fråga för den domstolen att i så fall avgöra om domen faller utanför I-förordningens tillämpningsområde och om domen därför inte skall verkställas i den staten. Mot denna bakgrund finns det inget behov av att låta frågan om svenska domstolars utfärdande av intyg kunna bli föremål för någon överprövning. En utgångspunkt för den nya lagen är att de nuvarande kompletterande bestämmelserna om exekvaturförfarandet överförs till lagen. Det kan dock i detta sammanhang finnas anledning att överväga om någon annan utformning av de kompletterande bestämmelserna bör införas. Det kan konstateras att behovet av kompletterande bestämmelser i svensk lagstiftning inte är särskilt stort. Gemenskapsrättsakterna och de internationella instrumenten innehåller detaljerade bestämmelser om vad som skall gälla i exekvaturförfarandet. Detta innebär att det är tillräckligt att hänvisa till vissa särskilda bestämmelser i svensk lagstiftning. Det bör inte komma i fråga att införa en uttömmande särskild reglering i svensk lagstiftning om handläggning av exekvaturförfarandet. I stället bör hänvisningar göras till existerande bestämmelser i ett sammanhängande regelverk för handläggning vid domstol. En utgångspunkt för regelverket måste givetvis vara att det är förenligt med bestämmelserna i gemenskapsrättsakterna och de internationella instrumenten. De existerande svenska förfarandelagarna, och lagen (1996:242) om domstolsärenden, kan något förenklat sägas ta sikte på förfaranden av olika karaktär, där gäller för tvistiga frågor och ärendelagen för den frivilliga rättsvården. Ingen av dem kan sägas helt och hållet passa in på exekvaturförfarandet. Bland annat gäller att handläggningen i både första och andra skedet skall ske vid samma domstol, . Dessutom är det första skedet av exekvatur- prövningen ett enpartsförfarande. Vid bedömningen av vilket regelverk förfarandet bör knytas till måste hänsyn tas till de förutsättningar som gäller enligt gemenskapsrätts- akterna och de internationella instrumenten. Av Bryssel- och Luganokonventionerna, liksom av I-förordningen, följer att pröv- ningen i det andra skedet skall ske enligt ett kontradiktoriskt förfarande (artikel 37.1 respektive 43.3). Konventionerna, i deras gällande lydelser, innehåller formuleringen de bestämmelser som gäller för kontradiktorisk tvistemålsprocess, vilket kunde tala för att regler måste väljas. Mot bakgrund bl.a. av att andra språkversioner inte utpekar tvistemålsregler och då uttrycket bör tolkas konventionsautonomt och inte bindas vid en nationell klassificering, bör detta dock inte tillmätas någon avgörande betydelse. Övervägande skäl finns för att, liksom , låta bestämmelser om överklagande av beslut tillämpas. Till detta kommer att det i andra författningar finns bestämmelser om handläggningen av frågor om verkställighet av domar (se avsnitt 4.1 4.2). Som nämnts ovan bör exempelvis lagen om II-förordningen kvarstå. Om förändringar av reglerna om exekvaturförfarandet skall göras, bör detta anstå till en mer generell översyn av regleringen på Prop. 2001/02:146 området. Detsamma gäller den av väckta frågan om det finns behov av att reglera rättegångskostnadsansvar i exekvaturförfarandets olika skeden. Mot denna bakgrund finns det ingen anledning att frångå den bedömning av behovet av kompletterande bestämmelser om exekvatur- förfarandet som gjordes när införlivades. Lagrådet har föreslagit att det i bestämmelserna om exekvatur- förfarandet anges vilka domstolar som skall utföra prövningen i de olika skedena. Regeringen ansluter sig till Lagrådets förslag. Den närmare utformningen av de nya gemensamma bestämmelserna behandlas i författningskommentaren till 46 §§ (avsnitt 10.1). Regeringens förslag: Den nya lagen skall innehålla motsvarande regler om förfarandet vid verkställighet som gäller för Bryssel- och Lugano- konventionerna. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar Skälen för regeringens förslag: Av konventionerna och I- förordningen följer att verkställighet får äga rum av utländska domar som omfattas av tillämpningsområdet för respektive instrument. Däremot finns inga bestämmelser om verkställighetsförfarandet som sådant, t.ex. vilken myndighet som skall besluta om verkställighet och vilka åtgärder som kan komma i fråga. Dessa frågor får regleras i nationell rätt. Kompletterande bestämmelser om verkställigheten behövs. En förutsättning för verkställighet är att avgörandet är verkställbart i ursprungsstaten (artikel 31 i konventionerna och artikel 38 i I- förordningen). Intyg om verkställbarhet utfärdas i ursprungsstaten (se även avsnitt 5.3.2). Något krav på att avgörandet skall ha vunnit laga kraft ställs dock inte upp. Om hovrätten i det första skedet bifaller en ansökan har sökanden en begränsad rätt till verkställighetsåtgärder. Av såväl konventionerna som I-förordningen följer att bifall till ansökan i det första skedet skall medföra att säkerhetsåtgärder får vidtas (se även avsnitt 5.3.2 och 5.3.3). De kompletterande bestämmelserna till konventionerna innehåller en regel om innebörden av dessa säkerhetsåtgärder (se 8 § lagen om Brysselkonventionen). Efter hovrättens första prövning skall motparten delges beslutet. Motparten har då möjlighet att invända att det utländska avgörandet inte har vunnit laga kraft och kan begära att målet vid exekvaturdomstolen skall vilandeförklaras. Om målet vilandeförklaras får ytterligare verk- ställighetsåtgärder inte vidtas. I det andra och tredje skedet kan verkställigheten göras beroende av att käranden ställer säkerhet (se även avsnitt 5.3.2 och 5.3.3). De kompletterande bestämmelserna till konventionerna anger att det utländska avgörandet skall verkställas enligt utsökningsbalkens bestäm- melser på samma sätt som en svensk domstols lagakraftägande dom (se 7 § lagen om Brysselkonventionen). Även icke lagakraftvunna avgöranden kan alltså komma att verkställas som lagakraftvunna, under förutsättning att avgörandet är verkställbart i ursprungsstaten. Sådan verkställighet kan ske om motparten inte söker ändring av beslutet från det första skedet eller om domstolen i det andra eller tredje skedet bifaller ansökan. Möjligheten till verkställighet av icke lagakraftvunna utländska av- göranden begränsas även av bestämmelserna om prövningen i det andra och tredje skedet. Om en gäldenär i det andra eller tredje skedet invänder att det utländska avgörandet inte har vunnit laga kraft, är det aktuellt för domstolen att pröva om målet skall vilandeförklaras eller om säkerhet skall krävas (se artikel 38 i konventionerna och artikel 46 i I- förordningen). De spärrar mot verkställighet av icke lagakraftvunna avgörande som konventionerna och I-förordningen tillhanda- håller är betryggande (jfr prop. 1991/92:128 s. 144). Konventionerna och I-förordningen medger även verkställig- het av beslut om säkerhetsåtgärder och andra interimistiska beslut. De kompletterande bestämmelserna till konventionerna anger att vid verk- ställighet av ett utländskt avgörande som rör en säkerhetsåtgärd skall i stället bestämmelserna om verkställighet av beslut om kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd tillämpas. Detta innebär att bestämmelserna i 16 kap. 1016 §§ utsökningsbalken skall tillämpas. De regler som finns om rätt till verkställighet av utländska domar som faller under Bryssel- och Luganokonventionernas tillämpningsområde bör gälla även i förhållande till I-förordningen. Bestämmelserna bör därför föras över till den nya lagen. Den närmare utformningen av de nya gemensamma bestämmelserna behandlas i författningskommentaren till 7 och 8 §§ (avsnitt 10.1). I-förordningen innehåller även en uttrycklig reglering av möjligheten att bevilja interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåt- gärder, innan exekvaturförfarandet har inletts eller innan det har lett fram till ett beslut (artikel 47.1). Denna möjlighet kan även utnyttjas i situationer när det inte ges in någon ansökan om att ett utländskt avgörande skall förklaras vara verkställbart. Sådana åtgärder som avses i artikel 47.1 beviljas enligt lagstiftningen i den medlemsstat där domen görs gällande. Den svenska lagstiftningen som gäller beslut om sådana åtgärder finns i 15 kap. som behandlar kvarstad m.m. Bestämmelserna innebär att säkerhetsåtgärder kan beviljas med stöd av vanliga forumregler, dvs. av tingsrätt (jfr NJA 1983 s. 814). Det är inte nödvändigt att i lagen hänvisa till dessa bestämmelser (se även avsnitt 5.3.3). Det kan i detta sammanhang övervägas om exekvaturdomstolen skall ges en möjlighet att bevilja säkerhetsåtgärder innan ansökan om verkställighet av ett utländskt avgörande har bifallits. En sådan lösning har valts i lagen (1983:368) om erkännande och verkställighet av österrikiska domar på privaträttens område. Enligt 18 § andra stycket i den lagen får hovrätten förordna om säkerhetsåtgärd om det inte finns något förordnande om säkerhetsåtgärd när ansökan om verkställighet görs. Det saknas dock tillräckliga skäl för att införa en liknande bestäm- melse i den nya lagen. Om hovrätten vid prövningen i det första skedet bifaller ansökan får detta till resultat att säkerhetsåtgärder får Prop. 2001/02:146 vidtas (jfr artikel 47.2 i I-förordningen respektive artikel 39.2 i konventionerna samt 8 § i den nya lagen). Någon motsvarande bestäm- melse finns inte i lagen (1983:368) om erkännande och verkställighet av österrikiska domar på privaträttens område. Ytterligare befogenheter för hovrätten att bevilja säkerhetsåtgärder skulle därför enbart behöva utnyttjas från det att ansökan enligt I-förordningen eller konventionerna ges in till dess ansökan bifalls. Denna tidsrymd kommer att vara kort, bl.a. eftersom motparten inte skall höras i det första skedet. Mot denna bakgrund förefaller det inte finnas behov av någon ytterligare reglering av möjligheten att bevilja säkerhetsåtgärder. Regeringens förslag: Hänvisningarna i olika författningar till lagarna om Bryssel- och Luganokonventionerna ersätts med hänvisningar till den nya lagen och med hänvisningar till de gemenskapsrättsakter och internationella instrument som omfattas av denna lag. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar Skälen för regeringens förslag: Som har redovisats i avsnitt 4.2.3 innehåller vissa lagar hänvisningar till att lagen, eller vissa bestämmelser i denna, inte skall tillämpas om lagen om tillämplig konvention (Bryssel- och/eller ) är tillämplig. Hänvisningarna medför att allmänheten, domstolarna och övriga myndigheter uppmärksammas på att lagarna, helt eller delvis, inte skall tillämpas om en internationell reglering är tillämplig. Visserligen skall Bryssel- och Luganokonventionerna, liksom I-förordningen, tillämpas framför nationell rätt även utan sådana hänvisningar. Detta gäller även för den nya lagens kompletterande bestämmelser som skall tillämpas på gemenskapsrättsakter och internationella instrument. I sin nuvarande lydelse blir dock hänvisningarna missvisande när den nya lagen och I-förordningen träder i kraft. Dessa hänvisningar bör därför ersättas med en generell upplysande hänvisning till de gemenskapsrättsakter och internationella instrument som omfattas av den nya lagen. I den utsträckning tillämpningen av författningen påverkas av de särskilda bestämmelserna i den nya lagen om domstols behörighet m.m., bör hänvisning även göras till den lagen. Genom de förändrade hänvisningarna upplyses allmänheten, dom- stolarna och övriga myndigheter om att den nya lagen och olika gemenskapsrättsakter och internationella instrument kan innebära att författningens bestämmelser skall frångås. Detta underlättar tillämp- ningen av dessa författningar. Någon motsvarande ändring behöver inte göras i lagen (1932:540) om erkännande och verkställighet av dom som har meddelats i , , och och i lagen (1936:79) om erkännande och verkställighet av dom som meddelats i . lagar, och de konventioner som de införlivar, påverkas enbart av , och inte av Brysselkonventionen eller I- Prop. 2001/02:146 förordningen. Med anledning av den ändrade rubriken på lagen om krävs dock redaktionella ändringar. ändring krävs även i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Ingen av de författningar som har redovisats i avsnitt 4.2.2 och 4.2.3 behöver ändras med anledning av den föreslagna lagen. Författningarna fortsätter att gälla på områden där I-förordningen och den föreslagna lagen inte är tillämpliga. Behovet av författningarna kvarstår därför oförändrat. 7 Ändringar i den nordiska verkställighetslagen Regeringens förslag: Lagen (1977:595) om erkännande och verk- ställighet av nordiska domar på privaträttens område kompletteras med en bestämmelse om vilka handlingar som skall bifogas en ansökan om verkställighet av danska och norska skuldebrev. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar Skälen för regeringens förslag: Lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område innehåller bestämmelser om bl.a. verkställighet av domar, förlikningar och avgöranden som har meddelats i de nordiska länderna. I samband med införlivandet av infördes möjligheten att verkställa vissa danska och norska skuldebrev i som kan utgöra grund för verkställighet utan rättegång (5 § 3 och 4). I 9 § anges vilka handlingar som skall bifogas en ansökan om verkställighet i . Där finns dock inga regler om vilka handlingar som skall bifogas en ansökan om verkställighet av ett sådant skuldebrev. Bestämmelsen bör därför kompletteras med uppgifter om vilka handlingar som skall bifogas en ansökan om verkställighet av skuldebrev som avses i 5 § 3 och 4. Vidare bör en ändring göras av hänvisningen i 9 § andra stycket 1 till tillämplig punkt i 5 §. Regeringens förslag: Den nya lagen skall träda i kraft . Det finns inte behov av några övergångsbestämmelser. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar Skälen för regeringens förslag: I-förordningen trädde i kraft och blev direkt tillämplig i berörda medlemsstater från Det är med hänsyn till detta angeläget att den föreslagna lagen träder i kraft möjligt. Den tidigaste dag som kan Prop. 2001/02:146 komma i fråga är . har erinrat om att kompletterande bestäm- melser kommer att saknas för I-förordningens del mellan denna förordnings ikraftträdande och ikraft- trädandet av den nya lagen. Enligt artikel 66 i I-förordningen skall denna tillämpas på rättsliga förfaranden som har inletts efter förordningens ikraftträdande. Bestämmelserna om erkännande och verkställighet i I- förordningen skall vidare tillämpas bl.a. beträffande domar som meddelas efter ikraftträdandet, om förfarandet i ursprungsmedlemsstaten inleddes efter Bryssel- eller ikraftträdande både i ursprungsmedlemsstaten och i den medlemsstat där verkställighet begärs. Mot bakgrund av att det redan finns kompletterande bestämmelser i lagarna om Bryssel- och Luganokonventionerna torde avsaknaden av kompletterande bestämmelser till I-förordningen inte komma att vålla några olösliga problem. Av allmänna processrättsliga principer följer att den nya lagen blir tillämplig , alltså även på ansökningar som har kommit in till före lagens ikraftträdande. Det finns inte behov av några övergångsbestämmelser. Övriga lagändringar bör också träda i kraft . De kräver inga övergångsbestämmelser. Regeringens bedömning: Förslagen medför inga ökade kostnader för staten. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har givit uttryck för någon Skälen för regeringens bedömning: I-förordningens ikraftträdande ökar inte antalet mål som skall hanteras enligt exekvatur- förfarandet. De föreslagna lagändringarna kommer inte att medföra några ökade kostnader för staten. 10.1Förslaget till lag med kompletterande bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av vissa utländska avgöranden Övervägandena bakom valet av en lag med gemensamma komplette- rande bestämmelser och val av lagens rubrik har redovisats i avsnitt 6.1. Lagen innehåller kompletterande bestämmelser om tillämpningsområdet (1 §), om reservforum (2 §), om en särskild vägransgrund (3 §), om exekvaturförfarandet (46 §§) och om verkställighet (7 och 8 §§). Terminologin i lagen har anpassats till svenska förhållanden. avvikelser finns i förhållande till konventionerna och I- För det första används i de kompletterande bestäm- melserna, liksom tidigare gjordes i de särskilda lagarna om Bryssel- och Luganokonventionerna, termen utländskt avgörande för att beteckna det som skall verkställas i . förordningen innehåller en uttömmande definition av termen dom (artikel 25 i Bryssel- och Luganokonventionerna och artikel 32 i I- För det andra används i de kompletterande bestäm-