prop · GP03134 · 2002-03-13 00:00:00 — Om ett sådant behov förelåg, skulle det övervägas om ett förbättrat skydd kunde skapas genom bestämmelser om avsteg från traditions- principen vid konsumentköp. I propositionen tar regeringen upp utredningens förslag i fråga om köparens skydd vid säljarens insolvens. Övriga lagförslag bereds vidare i . En sammanfattning av utredningens betänkande i den del som behand- las i denna proposition finns i bilaga 5. Utredningens lagförslag i här aktuell del finns i bilaga 6. Utredningens betänkande har remissbehand- lats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 7. En samman- ställning av remissvaren över betänkandet är tillgänglig i Justitiedeparte- mentet (Ju95/930). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 8. Lagrådets yttrande finns i bilaga 9. Regeringen har i allt väsentligt följt Lagrådets förslag. Lagrådets synpunkter behandlas i avsnitt 5.4.2, 5.6.3, 5.7.2 och 6 samt i författningskommentaren. I förhållande till lagrådsremissens förslag har dessutom gjorts en änd- ring i 16 a § och ett par rent redaktionella justeringar. Syftet med konsumentköpsdirektivet är en tillnärmning av medlems- staternas lagar och andra författningar i vissa avseenden när det gäller konsumentköp och därmed förknippade garantier (artikel 1.1). Artikel 1.2 innehåller de för direktivets tillämpningsområde avgörande definitio- nerna. Av definitionerna framgår att direktivet är tillämpligt när en fysisk eller juridisk person inom ramen för sin närings- eller yrkesverksamhet säljer lösa saker till en konsument. Med konsument avses enligt direk- tivet en fysisk person som handlar för ändamål som ligger utanför hans yrkes- eller näringsverksamhet. Direktivet är dock inte tillämpligt på varor som säljs exekutivt eller på annat sätt tvångsvis på grund av lag eller på vatten och gas som inte säljs i begränsad volym eller bestämd kvantitet eller på elektricitet. Vidare ges medlemsstaterna möjlighet att undanta begagnade varor som säljs på en sådan offentlig auktion där konsumenterna har möjlighet att personligen närvara vid försäljningen (artikel 1.3). Däremot omfattar direktivet jämväl avtal om tillhanda- hållande av varor som skall framställas eller tillverkas (artikel 1.4). I direktivet finns bestämmelser om säljarens skyldighet att leverera avtalsenliga varor (artikel 2) konsumentens rättigheter (artikel 3) säljarens regressrätt mot annan i tidigare säljled (artikel 4) säljarens ansvarstid och konsumentens reklamationsskyldighet (arti- kel 5) garantier (artikel 6) Direktivet innehåller vidare bestämmelser om att reglerna skall vara tvingande till konsumentens förmån (artikel 7.1), att konsumenten inte får berövas det skydd som direktivet ger genom att lagen i en icke- medlemsstat görs till tillämplig rätt med avseende på avtalet (artikel 7.2), att konsumentens rättigheter enligt direktivet skall kunna utövas utan att det påverkar andra rättigheter som konsumenten har enligt nationell lag (artikel 8.1) och att direktivet är ett s.k. minimidirektiv (artikel 8.2). Det framgår också att medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder för att informera konsumenterna om de nationella regler som antas för att genomföra direktivet (artikel 9) och att förteckningen över direktiv i bilagan till direktivet (98/27/EG) om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen skall kompletteras med konsumentköps- direktivet (artikel 10). Slutligen innehåller direktivet bestämmelser om ikraftträdandetidpunkt och medlemsstaternas rapporteringsskyldighet till kommissionen, m.m. (artiklarna ). Av det sagda kan alltså konstateras att direktivet inte innehåller regler om följande frågor, som däremot regleras i konsumentköplagen: tid och plats för avlämnande av varan, risken för varan, säljarens dröjsmål, konsumentens rätt att hålla inne betalningen, skadestånd vid fel på varan, priset och tidpunkten för betalning, avbeställning, köparens dröjsmål, verkningar av hävning och bortfall av rätt till hävning, konsumentens rätt att vända sig mot näringsidkare i tidigare säljled och frågan om när ett meddelande skall anses ha kommit fram. Säljarens skyldighet att leverera avtalsenliga varor En central del av det som utgör direktivets konsumentskydd är säljarens skyldighet att till konsumenten leverera varor som är avtalsenliga (artikel 2.1). För att förenkla tillämpningen av principen om avtalsenlighet anges i direktivet att varor skall presumeras vara avtalsenliga om de uppfyller vissa närmare angivna kriterier (artikel 2.2). Om det saknas särskilda avtalsvillkor, skall alltså denna presumtionsregel användas för att avgöra om varan i fråga kan anses stämma överens med vad som följer av avtalet. överensstämma med den beskrivning som säljaren har lämnat och ha samma egenskaper som den vara som säljaren har förevisat konsumenten som prov eller modell, vara lämplig för det särskilda ändamål för vilket konsumenten behöver den och som han har informerat säljaren om för avtalets ingående och som säljaren har godtagit, vara lämplig för de ändamål för vilka varor av samma slag vanligen används och vara av den kvalitet och ha de prestanda som varor av samma slag vanligen har och som konsumenten rimligen kan förvänta sig med hänsyn till varans art och med beaktande av de offentliga uttalanden om varans särskilda egenskaper som kan ha gjorts av säljaren, tillverkaren eller företrädare för denne. Om konsumenten för avtalets ingående kände till eller inte rimligen kunde vara okunnig om en sådan omständighet som medför att varan inte stämmer överens med vad som följer av avtalet, skall fel enligt direktivet inte anses föreligga. Detsamma skall gälla om felet har sitt ursprung i material som har tillhandahållits av konsumenten (artikel 2.3). En annan central del av direktivets konsumentskydd utgörs av de rättig- heter som konsumenten skall kunna göra gällande om varan inte stämmer överens med vad som avtalats. Om en vara inte är avtalsenlig, skall konsumenten ha rätt att i första hand få varan reparerad eller utbytt. Detta skall ske utan kostnad och inom rimlig tid och utan väsentlig olägenhet för konsumenten (artikel 3.3). I andra hand har konsumenten rätt att få ett lämpligt prisavdrag eller att häva avtalet. Hävning får dock inte ske om felet är ringa (artiklarna 3.5 och 3.6). Säljarens regressrätt mot annan i tidigare säljled Det är alltid säljaren som skall ha det direkta ansvaret gentemot kon- sumenten för att varan är avtalsenlig. Genom direktivet ges säljaren rätt att i sin tur rikta anspråk mot tillverkaren, en säljare i tidigare säljled eller någon annan mellanhand i avtalskedjan (artikel 4). Rätten att rikta an- språk mot annan i tidigare säljled förutsätter att säljaren inte har avstått från en sådan rätt. Frågan om mot vem eller vilka säljaren kan vända sig regressvis och på vilket sätt detta kan ske skall avgöras enligt natio- nell lag. Säljarens ansvarstid och konsumentens reklamationsskyldighet Säljaren skall vara ansvarig enligt artikel 3 för fel som visar sig från det att varan levererades. Om medlemsstaterna i sina nationella rättsordningar har bestämmelser som innebär en begränsning av den tid inom vilken konsumenten kan göra sina rättigheter gällande, får den fristen inte vara kortare än räknat från leveransen av varan (artikel 5.1). Om annat inte visas, skall ett fel som framträder inom av efter det att varan levererades anses ha förelegat vid leveranstidpunkten, såvida inte ett sådant antagande är oförenligt med varans eller felets art (artikel 5.3). Medlemsstaterna får bestämma att konsumenten, för att vara bevarad vid sin rätt att åberopa att varan är felaktig, inom måste lämna säljaren meddelande om felet. En sådan reklamationsfrist får inte vara kortare än från det att konsumenten upptäckte felet (artikel Prop. En garanti skall vara juridiskt bindande för den som utfärdar den (artikel 6.1). Garantier som erbjuds konsumenter skall vidare alltid innehålla viss information (artikel 6.2). Sålunda skall det tydligt förklaras vad garantin omfattar och vad som fordras för att konsumenten skall kunna göra garantin gällande. Därutöver skall det anges att konsumenten har vissa rättigheter enligt den tillämpliga nationella lagen och att dessa rättigheter inte påverkas av vad som stadgas i garantin. För det fall att en garanti inte skulle uppfylla de krav som uppställs i artiklarna 6.2 och 6.3, skall den i och för sig alltjämt vara giltig. Kon- sumenten skall alltså kunna åberopa sig på den (artikel 6.5). Direktivet trädde i kraft (artikel 13). Det skall genom- föras av medlemsstaterna (artikel 11.1). Kommissionen skall lägga fram en rapport för och rådet om genomförandet av direktivet. I rappor- ten skall bl.a. övervägas om det bör införas ett direkt ansvar för till- verkare. Om det anses lämpligt, skall rapporten åtföljas av förslag för det ändamålet (artikel 12). 5 Genomförande av direktivet Ett EG-direktiv är bindande för medlemsstaterna med avseende på det resultat som skall uppnås men överlåter åt medlemsstaterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet (artikel 249 i EG-för- draget). Det innebär att staterna inte är bundna av sådant som direktivets terminologi och systematik, om väl det avsedda resultatet uppnås med en annan terminologi och systematik. Vid genomförandet av konsument- köpsdirektivet bör utgångspunkten vara att i möjligaste mån ansluta sig till den terminologi och systematik som finns i framför allt konsument- köplagen och konsumenttjänstlagen. Även andra lagregler på området bör tjäna som vägledning, t.ex. marknadsföringslagen. Vid genomförandet av direktivet uppkommer frågor som har övervägts i samband med genomförandet av andra direktiv på närliggande områ- den, främst direktivet (93/13/EEG) om oskäliga villkor i konsumentavtal (avtalsvillkorsdirektivet) och direktivet (97/7/EG) om konsumentskydd vid distansavtal (distansavtalsdirektivet). Utgångspunkten bör vara att nu söka lösa frågorna på samma sätt som i dessa tidigare sammanhang. Konsumentköpsdirektivet är ett s.k. minimidirektiv (jfr artikel 8). Som utgångspunkt vid genomförandet av direktivet gäller därför att medlems- staterna inom de ramar som ges av EG-fördraget får bestämma ett starkare skydd för konsumenterna än det som direktivet ger. Däremot får de nationella reglerna inte ge konsumenterna ett sämre skydd. Detta är av betydelse vid genomförandet, särskilt eftersom den närmare innebörden av vissa bestämmelser i direktivet inte är helt klar. Direktivet bör genom- föras på så sätt att dess konsumentskydd säkert är uppfyllt. bör gälla att det skydd som gällande rätt redan ger konsumenterna inte får urholkas. Att direktivet ger en minimireglering innebär också att det finns goda förutsättningar att genomföra reglerna på ett sätt som står i samklang med svenska allmänna köprättsliga principer och som går väl att förena med den civilrättsliga lagstiftningen i övrigt. En annan utgångspunkt för genomförandet bör vara att hålla fast vid lagens nu rådande balans mellan köpare och säljare och att inte annat än i absoluta undantagsfall göra mer omfattande lagändringar än vad direk- tivet kräver. I detta sammanhang kan vidare anmärkas att det civilrätts- liga konsumentskyddet skiljer sig från det marknadsrättsliga konsument- skyddet. Ett huvudsakligt syfte med konsumentköplagen är sålunda att säkerställa att den balans som finns i köplagen mellan säljarens och köparens rättigheter och skyldigheter upprätthålls också när säljaren är näringsidkare och köparen handlar för enskilt ändamål. Bakgrunden härtill är den omfattande användningen av standardavtal vid sådana köp. Konsumentköplagen men också konsumenttjänstlagen och andra civil- rättsliga lagar på området skiljer sig alltså från den marknadsrättsliga lagstiftningen, som mer direkt syftar till att skydda konsumenterna på marknaden. Reglerna i konsumentköpsdirektivet kan antas bli av stor betydelse för handeln i EU. Unionens inre marknad omfattar ett område utan inre gränser och med fri rörlighet för varor. Att det gäller likartade regler för konsumentköp i medlemsstaterna gör det lättare för konsumenterna att dra största möjliga nytta av den inre marknaden. Förekomsten av sådana likartade regler kan också underlätta för näringsidkare att sälja sina varor i hela EU, vilket kan ge upphov till ökad konkurrens och ökat utbud på marknaden. En utgångspunkt vid genomförandet av direktivet bör vara intresset av att åtminstone de nordiska länderna får så enhetliga regler som möjligt. Detta är särskilt angeläget med tanke på den omfattande och växande gränshandel som förekommer mellan de nordiska länderna. Vidare kan en gemensam nordisk förståelse av direktivet bidra till att detta kan tolkas och genomföras på ett likartat sätt i hela EU. Ett samordnat nordiskt genomförande av konsumentköpsdirektivet kan också göra det lättare att få gehör för nordiska lösningar vid lag- stiftningsarbete på närliggande områden i EU. Det har naturligtvis också ett värde i sig om den nordiska rättslikheten kan upprätthållas och helst förstärkas. Av avsnitt 3 har framgått att genomförandet av direktivet sker i nära nordiskt samarbete. Även under de förhandlingar som föregick direktivet förekom ett aktivt nordiskt samarbete, och de nordiska länderna kunde därvid i hög grad påverka direktivets slutliga utformning. Till följd härav har direktivet kommit att ligga väl i linje med den nordiska köprätten. Regeringens bedömning: Den nuvarande avgränsningen av konsu- mentköplagens tillämpningsområde att lagen gäller köp av lösa saker bör behållas. Att direktivet från sitt tillämpningsområde undantar varor som säljs i exekutiv ordning respektive ledningsburet vatten bör inte föranleda motsvarande undantag från konsumentköp- lagen. Direktivets definition av uttrycket konsumentvaror bör därför inte tas in i lagen. Regeringens förslag: Det nuvarande undantaget från konsumentköp- lagens tvingande område för vissa köp av byggnadsdelar skall inte be- hållas. (Se 3 §.) Promemorians bedömning och förslag överensstämmer med rege- ringens bedömning och förslag. (Se promemorian s. 35 f.) Remissinstanserna: vid univer- sitet anser att direktivets definition av konsumentvaror bör tas in i kon- sumentköplagen och att det av lagen uttryckligen bör framgå att den inte är tillämplig på elektricitet. Övriga remissinstanser godtar promemorians bedömning och förslag eller lämnar dem utan någon invändning. ning av promemorians förslag menar dock att det borde övervägas att slopa också det undantag från konsumenttjänst- lagens tvingande område som hänvisar till villkor för statlig bostads- Skälen för regeringens bedömning och förslag Allmänt om direktivets och lagens tillämpningsområde Konsumentköpsdirektivets allmänna tilllämpningsområde går att utläsa av artikel 1.1, varav det framgår att direktivet syftar till en tillnärmning i vissa avseenden av medlemsstaternas lagar om försäljning av konsu- Begreppet konsumentvaror definieras i artikel 1.2 b såsom varande alla lösa saker, utom dels varor som säljs exekutivt eller annars tvångsvis på grund av lag, dels vatten och gas som inte saluhålls i be- gränsad volym eller bestämd kvantitet och dels elektricitet. Av 1 § första stycket konsumentköplagen framgår att lagen skall tillämpas på köp av lösa saker som en näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet säljer till en konsument huvudsakligen för enskilt ändamål. Enligt 3 § skall avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i lagen är till nackdel för köparen vara utan verkan mot denne. senare gäller emellertid inte vid köp av byggnadsdelar, om köparen tillförsäkras ett sådant garanti-, försäkrings- och avtalsskydd som ställs som villkor för statlig bostadsfinansiering. Inte heller gäller det vid köp av gas som levereras i ledning, om de allmänna avtalsvillkor som tilläm- pas vid sådana leveranser har godkänts av . Såväl direktivet som konsumentköplagen är alltså i fråga om tillämp- ningsområde avgränsade till att gälla köp av lösa saker. Även i fråga om vad som skall undantas från tillämpningsområdet råder i några fall över- ensstämmelse mellan direktivet och rådande svenska förhållanden. Av konsumentköplagen framgår visserligen inte uttryckligen att lagen inte tillämpas på elektricitet, men detta följer redan av att elektrisk kraft inte anses vara en lös sak (jfr prop. 1989/90:89 s. 59) och bör inte särskilt framhållas i lagtexten. Som har sagts framgår det vidare av 3 § att lagens tvingande reglering inte är tillämplig vid köp av ledningsburen gas när avtalsvillkoren för leveransen godkänts av . Under dessa förutsättningar har parterna således frihet att avtala som de önskar, och lagens bestämmelser blir att tillämpa endast för det fall att det inte finns något avtalsvillkor om frågan. Vad direktivet och lagen i övrigt föreskriver om undantag från respek- tive tillämpningsområde synes dock inte överensstämma med varandra. I det följande gör regeringen den bedömningen att direktivets bestäm- melser om undantag för varor som säljs exekutivt eller annars tvångsvis på grund av lag respektive vatten som inte saluhålls i begränsad volym eller bestämd kvantitet inte bör föranleda motsvarande begränsning av konsumentköplagens tilllämpningsområde. Redan av detta skäl saknas därmed anledning att i lagen ta in direktivets definition av uttrycket kon- sumentvaror, vilket förordas av vid . Regeringen gör vidare den bedömningen att det i konsument- köplagen gjorda undantaget för vissa köp av byggnadsdelar inte är för- enligt med direktivet. Varor som säljs exekutivt eller annars tvångsvis på grund av lag I konsumentköplagen finns det inte någon uttrycklig motsvarighet till direktivets undantag för varor som säljs exekutivt eller annars tvångsvis. Såvitt gäller exekutiv försäljning genom kronofogdemyndighets försorg är det till att börja med en omstridd fråga om konsumentköplagen eller för den delen köplagen alls är tillämplig på sådan försäljning. I denna fråga kan följande sägas. I sitt yttrande över förslaget till utsökningsbalk anförde Lagrådet att utgångspunkten borde vara att exekutiv försäljning ledde till ett köpe- avtal och att exekutivköparens rättigheter och skyldigheter bestämdes av allmänna avtals- och köprättsliga regler (se prop. 1980/81:8 s. 1143 f.). I propositionen anfördes dock att exekutiv försäljning hade reglerats som en offentligrättslig förrättning, som kunde överklagas, och att det av detta skäl i praktiken inte torde föreligga något större utrymme för att vid sidan härav använda allmänna köprättsliga regler. Som grund för det senare framhölls att gäldenären inte hade medverkat till försäljningen och att kronofogdemyndigheten inte själv torde kunna svara för civilrättsliga påföljder. Gäldenären kunde i allmänhet bli skadeståndsskyldig endast på utomobligatorisk grund. Trots detta uteslöts det inte att en exekutiv- köpare kunde ha vissa av de befogenheter som tillkommer en vanlig köpare. Emellertid kunde det endast bli fråga om en begränsad till- lämpning. Det överlämnades åt rättstillämpningen att göra den närmare bedömningen av de problem som kunde uppkomma när någon som förvärvat egendom vid exekutiv försäljning undantagsvis gjorde gällande att egendomen var behäftad med fel (a. prop. s. 1223 f. resp. s. 725 f.). Frågan om tillämpligheten av de särskilda reglerna om konsumentköp på den situationen att någon förvärvar egendom genom exekutiv för- säljning berördes dock inte. Frågan uppmärksammades däremot av Kon- sumentköpsutredningen, som uttalade (SOU 1984:25 s. 258) att det torde vara bäst förenligt med vad som anförts i motiven till en ny utsöknings- balk att anta att konsumentköplagen inte skulle kunna tillämpas på köp genom exekutiv försäljning. Detta skulle enligt utredningen gälla alldeles oavsett om det var kronofogdemyndigheten själv som ombesörjde för- säljningen eller om någon annan hade hand om denna för myndighetens räkning. Slutsatsen att en konsument som förvärvade gods vid exekutiv försäljning således hade ett sämre rättsskydd än i andra fall föranledde emellertid inte utredningen att föreslå att frågan omprövades. Härvid anfördes att försäljningsformen under alla omständigheter torde lämna ett mycket ringa utrymme för att göra t.ex. felpåföljder gällande. Det är alltså ovisst om konsumentköplagen alls är tillämplig på exekutiv försäljning, och det har överlämnats åt rättstillämpningen att avgöra om köprättsliga regler över huvud taget bör komma till använd- ning vid sådan försäljning. Det är lämpligt att frågan även lämnas öppen. En annan ordning att uttryckligen utesluta exekutiv försäljning från just konsumentköplagens tillämpningsområde skulle under alla omständigheter leda till en sämre ställning för köparen än vad som följer av nuvarande förhållanden. Något sådant skulle också skapa en omotiverad skillnad mellan konsumentköplagen och köplagen. Vad direktivet stadgar om undantag för exekutiv försäljning bör därför inte föranleda någon ändring i konsumentköplagen. När direktivet talar om försäljning som sker annars tvångsvis på grund av lag torde därmed kunna avses bl.a konkursbos försäljning under hand av konkursgäldenärens egendom eller panthavares försäljning under hand av den pantsatta egendomen för betalning av ägarens (pantsättarens) skulder. Vid sådan försäljning är vanliga köprättsliga felregler tillämp- liga. För det fall förutsättningarna i övrigt är uppfyllda, kan alltså kon- sumentköplagen tillämpas på en transaktion av det slaget. Om det i den lagen infördes ett undantag för sådan tvångsvis utförd försäljning, skulle rådande konsumentskydd således urholkas. Av detta skäl bör inte heller direktivets undantag för försäljning som äger rum annars tvångsvis på grund av lag föranleda någon ändring i konsumentköplagens nuvarande tillämpningsområde. Vatten som inte saluhålls i begränsad volym eller bestämd kvantitet Med uttrycket lös sak, som alltså används för att avgränsa konsument- köplagens tillämpningsområde, avses inte bara varje slag av rörligt fysiskt föremål utan också bl.a. gaser och vätskor. Det har tidigare fram- hållits att konsumentköplagen under vissa förutsättningar undantar led- ningsburen gas från den tvingande delen av sitt tillämpningsområde. Något motsvarande undantag finns inte beträffande ledningsburet vatten. Lagen får alltså anses tillämplig på leveranser av vatten som med direktivets ord inte saluhålls i begränsad volym eller bestämd kvantitet. Att på grund av direktivet undanta sådana leveranser från konsumentköp- lagens tillämpningsområde bör inte komma i fråga, eftersom detta skulle leda till försämringar i nu rådande konsumentskydd. Vissa köp av byggnadsdelar Såsom varande lösa saker faller byggnadsdelar, t.ex. husbyggsatser, i och för sig inom konsumentköplagens tillämpningsområde. vissa köp av byggnadsdelar inte av konsumentköplagens tvingande Förutsättningen för detta är att köparen i stället tillförsäkras ett sådant garanti-, försäkrings- och avtalsskydd som ställs som villkor för statlig bostadsfinansiering (se 3 § andra stycket). I så fall är konsument- köplagens regler i stället dispositiva i fråga om sådana köp och gäller alltså när parterna inte avtalat om något annat. ringen är att det i den statliga bostadsfinansieringen finns vissa kon- sumentskyddande inslag (se t.ex. 8 § förordningen [1992:986] om statlig Undantaget från konsumentköplagens tvingande område för vissa köp av byggnadsdelar motsvaras inte av något liknande undantag i direktivet. Av detta skäl och då det inte kan garanteras att det genom bostads- finansieringen erbjudna konsumentskyddet vid varje givet tillfälle skulle motsvara det skydd som föreskrivs i direktivet kan undantaget inte påpekar har konsumentskyddet i den statliga bostadsfinansieringen föranlett undantag också från konsument- tjänstlagens tvingande område. Enligt 3 § andra stycket konsumenttjänst- lagen gäller den lagens tvingande bestämmelser inte tjänster som avser arbete på bl.a. fast egendom och byggnader, om konsumenten i stället