prop · GP03134 · 2002-03-13 00:00:00 — Reg- lerna i förordningen och lagen innebär att den som köper lös sak men låter den stanna kvar hos säljaren måste iaktta vissa formföreskrifter för att egendom skall kunna skyddas mot att utmätas för säljarens skuld och, vid säljarens konkurs, från att räknas in bland konkursboets tillgångar. De nämnda reglerna om s.k. lösöreköp kom i rättspraxis att motsatsvis tolkas så att köp av lösa saker som inte sker enligt formföreskrifterna kan ges sakrättsligt skydd först sedan egendomen kommit i köparens besitt- ning. Även vid rättshandlingar utanför lösöreköpslagens tillämpningsområde har traditionsprincipen stor betydelse. En gåva av lös sak är enligt lagen angående vissa utfästelser om gåva inte giltig mot givarens borgenärer förrän det bortskänkta kommit i gåvotagarens besittning. löpande skuldebrev kräver skuldebrevslagen besittningsöverföring för uppnående av sakrättsligt skydd. Vidare förutsätter en giltig pantsättning av lös sak att det pantsatta kommit i panthavarens besittning (10 kap. 1 § Besittningens betydelse för frågan om när äganderätten övergår har också kommit till uttryck i utsökningsbalken. Enligt balken skall näm- ligen den som har lös egendom i sin besittning antas vara ägare till den, om det inte framgår att egendomen tillhör någon annan (4 kap. 18 §). Presumtionen medför att egendom i någons besittning i allmänhet kan mätas ut för dennes skuld. Reglerna i utsökningsbalken kan på detta sätt sägas vara en spegelbild av vad som gäller vid förvärv av lös egendom. Den omständigheten att en person har fått besittning till en sak har allt- så stor betydelse för hans möjligheter att skydda sina rättigheter vid ut- mätning eller konkurs på motpartens sida. Även i andra avseenden har emellertid besittningen betydande rättsverkningar. Vid förvärv av egen- dom från en person som saknar rätt att förfoga över den blir enligt lagen förvärvaren skyddad mot den rätte ägarens anspråk på att få tillbaka egendomen, om förvärvaren var i god tro och fått egendomen i sin be- Bestämmelser härom finns i lagen om godtrosförvärv av lösöre. Vid kolliderande upplåtelser av rättigheter till viss lös egendom, t.ex. då samma sak säljs till två personer eller då den ene förvärvar äganderätten och den andre får panträtt i egendomen, gäller att den som först får egendomen i sin besittning har bättre rätt till den, under förutsättning att han var i god tro. Närmare om traditionsprincipen vid köp av lösa saker Av det sagda har framgått att traditionsprincipen sedan i vart fall början av har varit den förhärskande vid köp av lösa saker. besittningsövergång för uppnående av borgenärsskydd har således gällt och gäller numera vid alla köp av lösa saker och alldeles oavsett om köparen betalat i förskott eller först vid leveransen. Ursprungligen torde kravet på tradition ha motiverats framför allt av att det motverkar skenöverlåtelser och att det underlättar kreditgivares bedömning av kreditvärdigheten hos en lånesökande. utvecklats till en grundläggande rättsprincip och bär upp åtskillig Även avtal, inte minst inom affärslivet, tar sin utgångspunkt Av traditionsprincipen följer det således att så länge en besittnings- övergång inte har skett kan den köpta varan tas i anspråk av säljarens borgenärer för betalning av säljarens skulder. Det får praktisk betydelse i händelse av utmätning och konkurs. Om säljaren blir föremål för utmät- ning eller försätts i konkurs som den sålda varan alltjämt är i hans besittning, kan varan alltså utmätas för hans skuld eller ingå i hans I ett sådant fall är köparen inte hjälpt av att kunna visa att han och säljaren redan har ingått ett köpeavtal och att betalning har skett för Köparen får i stället nöja sig med att gentemot säljaren göra gällande en fordran på återbetalning av köpeskillingen. När säljaren är en näringsidkare och köparen en konsument är köparens fordran ofta av I särskilt hög grad gäller detta naturligtvis i konkurs, då den konkurrerar med andra fordringar. rer brukar ha säkerhet för sina fordringar som ger förmånsrätt i konkur- sen, t.ex. är kreditgivarnas fordringar normalt förenade med företags- inteckning i näringsidkarens egendom. Om köparen inte har erlagt betalning för varan, får han antingen ut den köpta varan mot betalning eller får han behålla pengarna men går miste Säljaren (och i förlängningen hans borgenärer) får för sin del behålla varan eller får annars tillgång till betalning för den. däremot har betalat för varan, får traditionsprincipen alltså negativa kon- sekvenser för honom. Han riskerar därvid att gå miste inte bara om varan utan också om de pengar som han har betalat. Traditionsprincipen överges i fråga om köp enligt konsumentköplagen Av utredningens undersökningar framgår att sådana köpare som är kon- sumenter ofta har bristfällig eller obefintlig kunskap om den risk som sålunda är förenad med att lämna kvar en köpt vara hos säljaren. följd härav förekommer det att konsumenter som har lämnat kvar köpta och betalade varor hos näringsidkaren lider förlust på grund av att denne blir försatt i konkurs eller föremål för utmätning. branscher där sådana förluster regelmässigt görs nämner utredningen för- säljning av vitvaror, pälsar, möbler, fritidsbåtar och bilar, dvs. är förhållandevis värdefulla för den enskilde köparen. Det är inte ovanligt att konsumenter hos näringsidkarna lämnar kvar varor som är helt eller Det är då i allmänhet fråga om säsongsvaror, skrymmande varor eller varor som skall ändras eller specialutrustas eller för vilka det måste ordnas särskild transport. Utredningen konstaterar att konsumenterna därmed utsätter sig för ris- ken att förlora den köpta egendomen och att rena tillfälligheter kan bli avgörande för om förlust uppkommer i det enskilda fallet. modas att de flesta köpare utan närmare tanke på saken utgår från att de under alla förhållanden är berättigade att få sin vara om full betalning har Enligt utredningen är det inte realistiskt att kunskapen om traditionskravet i någon mer betydande utsträckning skulle kunna förbätt- ras genom information. Mot bakgrund härav anser utredningen att det finns ett behov av att förstärka det rättsliga skyddet för konsumenter vid Efter att ha övervägt vissa andra alternativ, bl.a. en modernisering av lösöreköpslagen, förordar utredningen att traditions- kravet avskaffas vid köp enligt konsumentköplagen och att således i dessa fall en köpare skall vara skyddad mot säljarens borgenärer redan i och med avtalet, dvs. utan krav på någon faktisk förändring beträffande innehavet av egendomen. Regeringen delar utredningens uppfattning att rättsläget i detta av- seende inte är helt tillfredsställande. Det är svårt att motivera att konsu- mentens intresse att få ut den vara som han har köpt och betalat skall få vika för övriga borgenärers, i praktiken främst institutionella kreditgiva- res, intresse att få utdelning för sina penningfordringar. Det är lätt att in- vända att näringsidkarens fordringsborgenärer inte gärna enbart av det skälet att varan har lämnats kvar hos näringsidkaren kan anses ha ett till- räckligt befogat anspråk på att få tillgodogöra sig en såld vara som näringsidkaren har erhållit betalning för. Den nuvarande ordningen inne- bär ju att näringsidkarens borgenärer får tillgodogöra sig såväl köpe- skillingen som varan. Det framstår i stället som naturligt att en bättre ställning ges åt konsumenten, vars anspråk är riktat mot en betalad och individualiserad vara. Detta kan visserligen i någon mån sägas gälla alla köp men är mer påtagligt vid konsumentköp. Konsumenten har normalt inte möjlighet att skydda sin fordran genom någon form av säkerhet. Till skillnad från vad som är fallet när två näringsidkare rättshandlar med varandra är konsumentens förlust vid en näringsidkares insolvens inte heller ett slags affärsrisk, som kan godtas av mer marknadsekonomiska skäl. Konsumenten kan inte föra förlusten vidare utan får alltid själv slutligt stå för den. För den enskilde måste förlusten också upplevas som oförklarlig och orättvis; resultatet torde inte stå i samklang med det allmänna rättsmedvetandet. Som redan har framhållits lär det hos många vara en allmän uppfattning att man får hämta ut en sak som man har köpt även om säljaren blir insolvent. Enligt regeringen finns det goda skäl för att konsumentens intresse att få ut sin vara skall ges försteg och att traditionskravet alltså skall överges vid konsumentköp. Den huvudfråga som då inställer sig är om detta skulle lämna fältet fritt för olika skentransaktioner, t.ex. bestående i att en näringsidkare upprättar en falsk köpehandling eller i efterhand omdaterar en köpehand- ling. Om en köpare blev skyddad mot säljarens borgenärer redan genom avtalet, skulle ett påstående om att en vara har överlåtits få prövas i sak. Enligt regeringens bedömning finns det dock knappast anledning anta att en lagändring skulle leda till någon beaktansvärd ökning av skenöver- låtelser eller liknande olägenheter. Som utredningen framhåller känner konsumenter normalt inte till vad som gäller i detta hänseende och för- utsätter därför att ett köp är skyddat genom avtalet, i vart fall om betalning har skett. Risken för skenöverlåtelser är därtill mindre i rättsförhållanden mellan konsumenter och näringsidkare än vad den är när privatpersoner rättshandlar med privatpersoner och närings- idkare med näringsidkare. I fråga om fast egendom skyddar för övrigt redan det skriftliga överlåtelseavtalet förvärvaren mot överlåtarens borgenärer. Utredningen hänvisar till att det vid utmätning då inte sällan förekommer att det åberopas en överlåtelsehandling som misstänks inte svara mot någon verklig överlåtelse men att dessa fall inte torde bereda nämnvärt stora svårigheter i tillämpningen. Det förtjänar också att nämnas att en gäldenär gör sig skyldig till brottet oredlighet mot bor- genärer (11 kap. 1 § andra stycket ) om han i samband med utmätning åberopar en oriktig handling eller ett skenavtal och därigenom hindrar att erforderlig egendom tas i anspråk. Regeringen kan inte heller se att det skulle innebära problem om avtalsprincipen gällde för köp enligt konsumentköplagen medan tradi- tionsprincipen fortsatte att gälla för köp enligt den allmänna köplagen. Som regel står det utan vidare klart om konsumentköplagen är tillämplig eller inte, och några egentliga avgränsningsproblem kan inte antas upp- stå. Det har redan antytts att kravet på tradition ursprungligen kan ha moti- verats bl.a. av att detta skulle underlätta en kreditgivares bedömning av en lånesökandes kreditvärdighet. Tanken är då att kravet på besittnings- övergång skulle motverka att det ges sken av att egendom som innehas av lånesökanden ägs av denne, när den i själva verket tillhör någon annan som har förvärvat egendomen. I linje med denna tankegång görs det gällande att ett övergivande av traditionsprincipen på kon- sumentköpsområdet skulle göra kreditgivare mindre benägna att lämna lån till kreditsökande näringsidkare. Emellertid kan det inte antas att en kreditgivare i dessa fall fäster någon avgörande vikt vid den närmare om- fattningen av en lånesökandes innehav av lösa saker. Som utredningen framhåller förekommer det i ganska stor omfattning att egendom innehas av någon annan än ägaren, t.ex. på grund av leasing. Att innehav av lösa saker för kreditgivningen inte kan antas vara avgörande för kreditbedömningen torde gälla även i fall då säkerheten skall utgöras av företagshypotek. En företagshypotekshavare måste ju alltid räkna med att underlaget för säkerheten förändras, t.ex. genom att varulager säljs. En annan möjlig olägenhet som påtalas är att tillämpningen av avtals- principen på köp enligt konsumentköplagen i vissa fall kunde bli beroen- de av att kravet på besittningsövergång har iakttagits på det område där traditionsprincipen även fortsättningsvis skulle gälla. Så skulle kunna bli fallet om en konsument köper en vara av en detaljist, vilken vara detaljis- ten i sin tur har köpt av en grossist men ännu inte fått levererad till sig. I förhållandet mellan grossisten och detaljisten skulle då krävas tradition för att detaljisten skulle få sakrättsligt skydd mot grossistens borgenärer. I händelse av grossistens konkurs och i avsaknad av besittningsövergång i detta tidigare led skulle konsumenten därmed komma att stå utan sak- rättsligt skydd, trots att han ingått avtal med detaljisten. Sådana fall kan dock antas bli ovanliga och bör i vart fall inte hindra att konsumentens sakrättsliga skydd förstärks i förhållande till detaljistens borgenärer. Flera remissinstanser är av främst principiella och systematiska skäl kritiska till en övergång till avtalsprincipen. Om kravet på besittnings- övergång avskaffas för konsumentköp, innebär detta ett övergivande av en gällande ordning som vilar på principiell grund. Detta talar naturligtvis med viss styrka emot en lagändring. I likhet med utred- ningen anser emellertid regeringen att detta inte kan ses som ett till- räckligt vägande skäl mot en ändring. De fördelar som för den enskilde köparen är förknippade med en övergång till avtalsprincipen överväger de möjliga nackdelar som har redovisats här. Det förtjänar också att understrykas att kravet på besittningsövergång har tillkommit i då de ekonomiska förhållandena i samhället var helt andra än . Det kan ha framstått som mer naturligt att för borgenärsskydd uppställa krav på att besittningen till den sålda varan skulle ha frångått säljaren och övergått till köparen. Med den rörlighet och omsättning som råder när det gäller konsumentköp har de bakomliggande förhållandena helt ändrats, och det är då inte så ändamålsenligt med ett krav på besittningsövergång. En större olägenhet kan synas vara att kravet på tradition för erhållande av sakrättsligt skydd mot överlåtarens borgenärer kan sägas ingå i ett system som gäller besitt- ningens betydelse i olika hänseenden när fråga är om rätten till lösa saker. Ett slopande av kravet på besittningsövergång för erhållande av borgenärsskydd vid konsumentköp rubbar därför i någon mån detta Enligt regeringen är emellertid inte heller detta ett tillräckligt argument mot ett avskaffande av traditionskravet vid konsumentköp. I enlighet med vad utredningen förordar föreslår regeringen således att köparen vid köp enligt konsumentköplagen skall vara skyddad mot sälja- rens borgenärer i och med avtalet. Regleringen bör lämpligen tas in i konsumentköplagen, trots den lagens principiellt obligationsrättsliga karaktär. Regeringens förslag innebär att köparen i händelse av säljarens obe- stånd skall ha separationsrätt till den vara som avses med avtalet. Sepa- rationsrätt kan i princip endast avse individualiserad egendom. En sådan begränsning bör gälla även här. För det fall köpet inte avser ett redan i avtalet bestämt exemplar av en vara, bör det således krävas att åtgärder därefter har vidtagits så att det framgår att varan är avsedd för köparen. Sådana åtgärder kan bestå i avskiljande eller märkning. När det gäller individualiseringskravets närmare utformning har Lag- rådet anfört att det framstår som tveksamt i vad mån ensidiga åtgärder av säljaren som inte är bindande för denne bör vara tillräckliga för att köparen skall vara sakrättsligt skyddad. Den frågan uppmärksammas av utredningen, som konstaterar att konsumenter sällan deltar i individuali- sering av köpt egendom som sker efter köpeavtalet och att ett upp- ställande av krav på sådan medverkan torde medföra att traditions- principens avskaffande i praktiken skulle bli utan betydelse i de fall då egendomen inte har blivit individualiserad i köpeavtalet. Regeringen delar denna uppfattning. Som utredningen föreslår bör det alltså vara till- räckligt att individualiseringen sker genom säljarens försorg. Regeringens förslag är alltså begränsat till att avse köp enligt konsu- mentköplagen. Utredningen berör också frågan om en generell övergång till avtalsprincipen vid överlåtelse av lösa saker, dvs. även för kommer- siella köp, och drar slutsatsen att detta skulle medföra endast ett fåtal följdändringar och begränsade verkningar även i övrigt. Regeringen gör dock bedömningen att det inte finns tillräckligt stöd för att nu överväga detta. Som har framhållit är en generell övergång till avtalsprincipen en mycket större fråga. Traditionsprincipen är grund- läggande i svensk rätt, och kravet på besittningsövergång har betydelse på åtskilliga rättsområden. För att det skall finnas anledning att överväga en annan generell ordning måste därför krävas att det föreligger tungt vägande skäl och att påtagliga samhällsekonomiska fördelar skulle stå att vinna därigenom. Såvitt regeringen nu kan bedöma är det inte motiverat att överväga en sådan reform. Behövs det särskilda regler om återvinning? Bestämmelserna om återvinning i konkurs ger konkursboet möjlighet att under vissa förutsättningar få till stånd en återgång av dispositioner som gäldenären har vidtagit före konkursen, t.ex överlåtelse av en vara till uppenbart underpris. Beträffande rättshandlingar som består i överlåtelse av egendom föreligger behov av återvinning endast när förvärvaren blivit sakrättsligt skyddad mot överlåtarens borgenärer. Om sakrättsligt skydd inte föreligger, kan en vara utan vidare tas i anspråk av överlåtarens kon- kursborgenärer. I fråga om konsumentköp lika väl som kommersiella köp har den hittillsvarande ordningen alltså inneburit att återvinning blivit aktuell först när köparen fått varan i sin besittning. kravet nu avskaffas för köp enligt konsumentköplagen, får köparen där- emot sakrättsligt skydd redan i och med avtalet. Utredningen föreslår att det i konkurslagen införs en särskild bestäm- melse som går ut på att köpet i återvinningshänseende aldrig skall anses fullbordat och giltigt mot borgenärerna förrän varan har traderats, trots att köpet enligt konsumentköplagen alltså är sakrättsligt fullbordat redan Skälet för denna särlösning skulle enligt utredningen vara att det ibland kan innebära en fara för borgenärerna att de tidsfrister som gäller för återvinning anknyts till överlåtelseavtalet och inte den händelse som borgenärerna har bättre möjlighet att upptäcka, dvs. I detta hänseende hänvisar utredningen till att det finns en liknande regel för överlåtelse av fast egendom och enligt vilken för återvinningsändamål en avhändelse inte anses ha ägt rum förrän lagfart Regeringen anser emellertid att det inte finns tillräckligt behov av en regel av det slag som föreslås av utredningen. som konsumentköp utgör torde säljarens borgenärer inte ha större förut- sättningar att uppmärksamma att en besittningsövergång har skett än att ett avtal om köp har ingåtts. En besittningsövergång efter ett köp enligt konsumentköplagen kan i publicitetshänseende knappast jämföras med en lagfartsansökan efter förvärv av en fastighet. av en särskild regel om utgångspunkten för beräkning av återvinnings- frister vid överlåtelser som omfattas av konsumentköplagen torde därför Inte heller i övrigt är det motiverat att nu införa särskilda regler om återvinning. Återvinning bör i stället kunna ske i enlighet med vad som allmänt gäller. Frågan om lös egendom i en näringsidkares besittning tillhör någon annan, i detta fall på grund av överlåtelse från näringsidkaren, uppkom- mer främst vid utmätning hos näringsidkaren eller i dennes konkurs. Vid utmätning gäller enligt 4 kap. 18 § utsökningsbalken att gälde- nären anses vara ägare till lös egendom som han har i sin besittning, om det inte framgår att den tillhör någon annan. För brytande av presum- tionen om gäldenärens äganderätt krävs det alltså att det blivit klarlagt att någon annan är ägare. Efter övergång till avtalsprincipen kan krono- fogdemyndigheten inte längre hänvisa till att besittningsövergång inte har skett, när en tredje man som är konsument åberopar förvärv från en gäldenär som är näringsidkare. Som redan antytts måste myndigheten i stället pröva om det har förekommit ett verkligt förvärv. ligger därvid på tredje mannen, låt vara att myndigheten måste i viss mån I praxis har det ställts stränga krav på en tredje man som påstår sig vara ägare till lös egendom som är i en utmätningsgäldenärs Det lär inte finnas anledning att ställa mindre stränga krav i de situationer som avses här. I konkurs finns det inte några särskilda presumtionsregler. nämnda bestämmelsen i utsökningsbalken är emellertid uttryck för en all- män princip, nämligen att besittningen till lös egendom utgör ett starkt stöd för att innehavaren är ägare till egendomen. därför ha samma utgångspunkt som en kronofogdemyndighet har med Prop. 2001/02:134 stöd av 4 kap. 18 § utsökningsbalken. Regeringens förslag: Lagändringarna skall träda i kraft . Konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen i deras nya lydelser skall vara tillämpliga enbart på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet skall äldre bestämmelser gälla. Promemorians och utredningens förslag: Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. (Se promemorian s. I utred- ningen föreslås inte någon särskild övergångsbestämmelse. (Se utred- ningen s. Remissinstanstanserna har inte någon invändning. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 11.1 i direktivet skall medlemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nöd- vändiga för att följa direktivet . De svenska lag- ändringarna bör kunna träda i kraft . I enlighet med allmänna principer bör de nya bestämmelserna i konsu- mentköplagen, konsumenttjänstlagen och marknadsföringslagen bli till- lämpliga endast på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet och på marknadsföring efter denna tidpunkt. I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet bör äldre bestämmelser gälla. En särskild övergångs- bestämmelse behövs om det. I fråga om övergången från traditions- principen till avtalsprincipen innebär alltså detta att lagändringen inte tillämpas beträffande varor som sålts före ikraftträdandet och då kvar- lämnats hos säljaren. Regeringens bedömning: De föreslagna lagändringarna leder inte till några ökade kostnader för det allmänna. Förslagen torde inte heller medföra några nämnvärda kostnader för enskilda. Promemorians bedömning inskränker sig till kostnadskonsekvenser för det allmänna och överensstämmer i denna del med regeringens be- dömning. (Se promemorian s. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning: De föreslagna lagändringarna leder inte till några ökade kostnader för konsumentvägledare, eller domstolar. De informationsinsatser från det allmännas sida som kommer att bli nödvändiga främst berörs Kon- sumentverket ryms inom ramen för befintliga anslag. saknas det alltså anledning att anta att ändringarna kommer att medföra Prop. 2001/02:134 några ökade kostnader för det allmänna. Lagändringarna leder till behov av informationsinsatser även för före- tagare och kan i någon mån också medföra att säljaren får öka sin informationsinsats i förhållande till köparen. För små företag kan detta förväntas dra förhållandevis mer resurser än för stora företag. Som har framgått av avsnitt 5.6.1 kan en reklamationsfrist i vissa fall innebära att köparen får på sig att reklamera än vad som varit fallet. I övrigt lär inte lagändringarna påverka villkoren för företagandet i någon större utsträckning. Tvärtom torde de i flera fall medföra bättre villkor särskilt för små företag, eftersom dessa i större ut- sträckning än vad som är fallet kan förväntas få tillfälle att sälja sina varor inom hela EU. Genomförandet av konsumentköps- direktivet föreslås visserligen i en del fall ske på sådant sätt att den svenska lagen kommer att erbjuda köparen ett starkare skydd än vad som följer av direktivet. Dessa enskildheter lär dock inte medföra några nämnvärda konkurrensnackdelar för vare sig små eller stora företag, bl.a. av det skälet att konsumenten även vid avtal med utländska näringsidkare oftast torde kunna stödja sig på konsumentköplagens bestämmelser.