prop · GP03136 · 2002-03-13 00:00:00 — I 44 och 45 §§ förordningen (2000:308) om fastighets- register anges vilka uppgifter som skall antecknas i samband med att en sedvanlig lagfart beviljas. Bl.a. skall förvärvarens person- eller organisa- tionsnummer, om sådant finns, och namn antecknas. I fråga om lagfart som beviljas för staten skall det också föras in en uppgift om vilken myndighet som förvaltar egendomen. Det finns en del omständigheter som talar för att prästlönefastigheterna bör redovisas på samma sätt som andra fastigheter, dvs. med en ut- trycklig uppgift om ägare. Ett problem med en sådan ordning är dock att de stiftelseliknande rättssubjekt ofta benämnda prästlönetillgångar som äger prästlönefastigheterna inte har några särskilda beteckningar. Ett alternativ kan synas vara att man i fastighetsregistret använder en beteckning där namnet på fastigheten kombinerades med begreppet prästlönetillgång, t.ex. prästlönetillgången Åby 2:5. Det får emeller- tid anses oklart om varje enskild prästlönefastighet utgör ett särskilt rätts- subjekt eller om det särskilda rättssubjektet i det enskilda fallet består av flera fastigheter (jfr prop. 1997/98:116 s. 95101). En ordning där det för varje prästlönefastighet anges att den ägs av prästlönetillgången [fastig- hetens namn] skulle därför kunna vara vilseledande och kan inte för- ordas. Enligt 9 § lagen (1998:1591) om skall prästlönefastig- heterna förvaltas av . har delegerat förvaltningen till stiften. Stiften har av skattemyndigheterna tilldelats särskilda organisationsnummer för de prästlönetillgångar som de förval- tar. Stiften har dock tilldelats endast ett organisationsnummer var för sina prästlönetillgångar. Dessa organisationsnummer kan sålunda inte heller användas som beteckning på ägaren. Enligt vår uppfattning saknas det i själva verket egentligt behov av att ge ägaren en särskild beteckning. I promemorian föreslogs att redovis- ningen i fastighetsregistret skulle begränsas till en uppgift om att fastig- heten utgör prästlönetillgång och en kompletterande uppgift om att den förvaltas av . Eftersom det framgår av lag vad som gäller om äganderätten till prästlönetillgångar (se 10 § införandelagen), anser vi att dessa uppgifter ger de upplysningar om fastighetens ägar- och för- valtarförhållanden som kan anses nödvändiga. , Egendomsnämndernas samarbetsorgan och har föreslagit att det också skall antecknas vilket stift som har delegerat förvaltningen till. Anteckningar om vem som handhar förvaltningen av fastigheter före- kommer emellertid inte i fastighetsregistrets inskrivningsdel annat än i fråga om statens fastigheter. Sådana anteckningar är inte heller nödvändiga för att det förvaltande stiftet skall kunna vidta förvaltnings- åtgärder som rör fastigheten. Anteckningar av detta slag riskerar också att med tiden bli inaktuella eller missvisande, t.ex. om skulle ändra sina bestämmelser om förvaltningen av prästlönefastig- heterna. Enligt vår mening bör därför uppgifter om vilket stift som förvaltar prästlönefastigheterna inte föras in i fastighetsregistrets inskrivningsdel. I vissa fall utgör den fasta egendom som efter statkyrkareformen tillkommer eller någon av dess organisatoriska delar inte någon självständig fastighet utan endast ett område av en fastighet som i övrigt tillkommer någon annan. Det torde inte minst förekomma att skilda områden av en fastighet tillkommer olika delar inom kyrkan. Exempelvis ligger vissa prästgårdar på fastigheter som i övrigt är att anse som prästlönefastigheter. En särskild fråga är hur dessa områden bör redovisas i fastighetsregistret. Registreringen av fast egendom i fastighetsregistrets inskrivningsdel bygger på registrering av fastigheter. Vissa förvärv av områden av fastigheter anses över huvud taget inte vara giltiga (se t.ex. 13 kap. 5 § och lagen [1970:996] om förvärv i vissa fall av del av fastighet). Ett köp av ett område av en fastighet är för sin giltighet beroende av att fastighetsbildning kommer till stånd efter en ansökan som skall ha skett från köpet (se 4 kap. 7 § jordabalken). Så länge någon fastighetsbildning inte har skett, kan lagfart inte beviljas. Om tiden för ansökan om fastighetsbildning har gått ut eller ansökan om fastighetsbildning inte har beviljats, skall ansökan om lagfart avslås (20 kap. 6 § 4 jordabalken). I annat fall skall ansökan om lagfart förklaras vilande (se 20 kap. 7 § 11). Gemensamt för de nämnda situationerna är att lagfart inte beviljas på förvärv av ett område som inte utgör en egen fastighet. En registrering i fastighetsregistrets inskrivningsdel av de aktuella områdesförvärven skulle om den inte föregås av fastighetsbildning alltså stå i strid med de principer som gäller för registrering i fastighetsregistrets inskrivningsdel. De äganderättsövergångar som har skett genom statkyrkareformen har inte gjorts beroende av fastighetsbildning. Likväl är det givetvis önskvärt att också den kyrkliga egendomen infogas i det system för fastighetsindelning och fastighetsregistrering som gäller för annan fast egendom. Det kan synas tala för att det i lagen uppställs ett allmänt krav på att de förvärvade områdena blir föremål för fastighetsbildning. Övervägande skäl talar dock mot en sådan lösning. Ett sådant skäl är att de områden som det är fråga om inte alltid torde uppfylla fastighets- bildningslagens (1970:988) kriterier på lämpliga fastigheter och att en Prop. 2001/02:136 ansökan om fastighetsbildning därför inte alltid kommer att kunna Till detta kommer att ett lagstadgat krav på att förvärvaren ansöker om fastighetsbildning kommer att vara tandlöst, om det inte förenas med något slag av sanktion. Den sanktion som föreskrivs vid områdesförvärv enligt 4 kap. jordabalken, nämligen att förvärvet inte blir bestående, kan uppenbarligen inte användas här, eftersom kyrkans förvärv redan är civilrättsligt fullgångna. Andra sanktioner, såsom vitesföreläggande, förutsätter fortlöpande bevakning från myndigheterna och medför därmed administrativa kostnader. Lagfart bör emellertid inte kunna beviljas förrän ägarförhållandena och fastighetsindelningen genom det ena eller andra slaget av åtgärder har bringats i överensstämmelse. Förvärvaren bör visserligen kunna ansöka om lagfart och därmed försäkra sig om den företrädesrätt vid sakrättsliga konflikter som är knuten till en sådan ansökan (jfr 17 kap. 1 § jorda- balken). Liksom är fallet när någon har köpt ett markområde men ännu inte fått till stånd någon fastighetsbildning bör emellertid ansökan inte beviljas utan förklaras vilande. En sådan ordning torde för övrigt ge incitament för förvärvaren att ansöka om fastighetsbildning, där detta är meningsfullt, och att i annat fall ta initiativ till nödvändiga marköver- låtelser och markbyten. Tidsfristen för ansökan om lagfart m.m. Med hänsyn till det stora antal fastigheter som det här är fråga om och det behov av utredning som kan föreligga i enskilda fall är det rimligt att och dess organisatoriska delar får en övergångstid på sig för att vidta åtgärder enligt den nya lagen. I stället för den tid som annars gäller för ansökan om lagfart från förvärvet bör därför gälla att lagfart skall sökas från det att de nya bestämmel- serna har trätt i kraft. En särskild fråga är om samma tidsfrist bör gälla när förvärvet avser endast en del av en fastighet. Ovan har föreslagits att lagfart i sådana fall inte skall kunna beviljas förrän ägarförhållandena och fastighetsindel- ningen stämmer överens. Det kan synas mindre lämpligt att ålägga någon att ansöka om lagfart, innan det finns förutsättningar att få ansökan beviljad. Någon motsvarande skyldighet finns inte . När det gäller förvärv som är beroende av villkor, t.ex. villkor om fastighetsbildning, sägs i 20 kap. 2 § andra stycket 1 jordabalken att tiden för sökande av lagfart skall räknas först från det förvärvet fullbordades (dvs. i fastighets- bildningsfallet från det att fastighetsbildning kom till stånd). I de nu aktuella fallen är det emellertid fråga om civilrättsligt fullbordade förvärv som är giltiga vare sig fastighetsbildning sker eller inte. Det framstår mot den bakgrunden inte som orimligt att ställa krav på att förvärvaren ansöker om lagfart på förvärvet , trots att ansökan tills vidare enbart kan förklaras vilande. Från tredjemanssynpunkt är det självfallet också en fördel om de aktuella områdesförvärven på något sätt avspeglas i fastighetsregistrets inskrivningsdel. Så blir fallet om också områdesförvärv görs lagfartspliktiga, eftersom fastighetsregistrets inskrivningsdel då kommer att redovisa en anteckning om vilandeför- Den föreslagna tidsfristen, från lagens Prop. 2001/02:136 ikraftträdande, bör alltså gälla även i fråga om områdesförvärv. Var bör de nya reglerna tas in? De nu föreslagna bestämmelserna om lagfart är av särpräglad art och kan antas få betydelse enbart . Vi anser därför att de inte bör arbetas in i jordabalken utan tas in i en särskild lag. Bestämmelser om vilka uppgifter som skall föras in i fastighetsre- gistrets inskrivningsdel i samband att lagfart beviljas avser vi att ta in i förordningen (2000:308) om fastighetsregister. Stämpelskatt skall inte tas ut har ifrågasatt om inte frågan om uttagande av stämpelskatt för de egendomsöverföringar som har skett genom statkyrkareformen bör ses över. Regeringen har i propositionen 1998/99:38 gjort bedöm- ningen att den egendomsöverföring som har direkt samband med relationsändringen bör vara befriad från stämpelskatt (s. 215 och 216). Några lagstiftningsåtgärder framstår inte som påkallade. 6 Ikraftträdande och kostnader Den nya lagen bör träda i kraft . Några övergångsbe- stämmelser behövs inte. Reformen kan förväntas leda till vissa kostnadsökningar av engångsnatur för inskrivningsmyndigheterna, eftersom lagfartsärenden enligt den nya särskilda lagen typiskt sett kan betraktas som något mer komplicerade än sedvanliga lagfartsärenden. Nödvändiga medel kommer därför att tillföras domstolsväsendet. Förslag till lag om lagfart i vissa fall för m.m. I fråga om lagfart för förvärv av fast egendom som eller en församling eller en kyrklig samfällighet inom har gjort enligt 9 § första stycket lagen (1998:1592) om införande av lagen (1998:1591) om gäller följande. 1.Bestämmelserna i 20 kap. 1, 2, 6 och 7 §§ jordabalken samt bestämmelsen om ingivande av fångeshandling i 20 kap. 5 § första stycket samma balk skall inte tillämpas. 2.Den till vilken äganderätten har övergått (förvärvaren) skall ansöka om lagfart före utgången av . 3.Ansökan skall avslås, om sökanden inte förmår styrka sin äganderätt till egendomen. Ansökan skall förklaras vilande, om den avser visst område av en fastighet och sökanden inte har lagfart på återstoden av fastigheten. (Jfr 1 § i promemorians förslag.) Paragrafen behandlar frågor om lagfart i de fall då äganderätten till kyrklig jord har övergått till , en viss församling eller en viss kyrklig samfällighet enligt 9 § första stycket införandelagen. Den egendom som berörs utgörs av äldre kyrkor eller domkyrkor, försam- lingskyrkas eller domkyrkas fastigheter, kyrkofondsfastigheter samt prästgårdar och biskopsgårdar. Vilket kyrkligt organ som äganderätten har övergått till anges i fem punkter i den nämnda paragrafen i införande- lagen. I 19 och 20 kap. jordabalken finns bestämmelser om handläggning av lagfartsärenden. Dessa bestämmelser gäller vid handläggning av lagfarts- frågor som avses i denna lag. I fyra punkter i förevarande paragraf anges de särskilda förutsättningar som gäller vid handläggningen av frågor om lagfart för förvärv som har gjorts med stöd av 9 § första stycket införandelagen. Bestämmelserna i dessa punkter avviker från bestämmel- serna om lagfart i 20 kap. jordabalken. Av punkten 1 följer att jordabalkens bestämmelser om att lagfart skall sökas från förvärvet (20 kap. 1 och 2 §§) och att lagfarts- ansökan skall avslås respektive förklaras vilande i vissa fall (20 kap. 6 och 7 §§) inte skall tillämpas. En lagfartsansökan som avser ett förvärv enligt införandelagen får sålunda inte avslås på grund av att sökanden inte kan uppvisa någon fångeshandling (jfr 20 kap. 6 § 1). Inte heller det förhållandet att fastighetsregistret saknar uppgift om tidigare lagfaren ägare eller att lagfart var beviljad för någon annan än den från vilken egendomen förvärvades får utgöra hinder för att bevilja lagfart (jfr 20 kap. 7 § 2 jordabalken). Av punkten framgår vidare att bestämmelsen i 20 kap. 5 § första stycket om att fångeshandling skall ges in till inskrivningsmyndigheten inte skall tillämpas. Andra handlingar som är nödvändiga för att styrka förvärvet skall däremot ges in (jfr samma bestämmelse i jordabalken). Av denna punkt framgår att den som enligt 9 § första stycket införande- lagen har förvärvat fast egendom är skyldig att söka lagfart på sitt förvärv före utgången av . får därefter med stöd av 20 kap. 3 § jordabalken förelägga den som har förvärvat egendomen att ansöka om lagfart. Föreläggandet får förenas med vite. En förutsättning för att lagfart skall kunna beviljas är att det i inskriv- ningsärendet klarläggs att det är fråga om egendom som avses i 9 § första stycket införandelagen och att äganderätten till egendomen tillkommer den som har sökt lagfart. Frågan om vilken utredning som i det enskilda fallet skall fordras för detta behandlas närmare nedan. Om sökanden inte förmår styrka sin äganderätt, skall ansökan avslås. Punkten 4 behandlar det fallet då förvärvet avser ett område av en fastighet. Lagfart kan då inte beviljas förrän äganderättsförhållandena och fastighetsindelningen stämmer överens. En ansökan om lagfart som görs innan så har blivit fallet skall förklaras vilande. När äganderättsför- hållandena och fastighetsindelningen väl stämmer överens såsom blir fallet om området genom fastighetsbildning bryts ut till en särskild fastighet eller om ägaren förvärvar återstoden av fastigheten skall inskrivningsmyndigheten ta upp ärendet på nytt och bevilja ansökan. En förutsättning för att lagfart skall kunna beviljas med stöd av denna paragraf är, som nämnts, att det i inskrivningsärendet klarläggs genom utredning som sökanden ger in eller som är tillgänglig för inskrivnings- myndigheten, att den fasta egendom för vilken lagfart söks omfattas av 9 § första stycket införandelagen och att äganderätten till den tillkommer den som har ansökt om lagfart. Den huvudsakliga utredningsskyldigheten åvilar därvid sökanden. Om den tillgängliga utredningen med viss styrka talar för att egendomen är av det slag som anges i införandelagen men det ändå finns utrymme för tveksamhet, kan det vara motiverat att inskrivningsmyndigheten inhämtar yttrande från Kammarkollegiet. Kan det antas att någon annans rätt berörs, skall denne beredas tillfälle att yttra sig (se 4 § första stycket). Det finns inte anledning att i ärendet kräva någon utredning om hur egendomen blev kyrklig. Av betydelse blir i stället en redogörelse från sökanden för hur egendomen har nyttjats samt en uppgift om huruvida någon annan gör anspråk på äganderätt. Redogörelsen kan, utom när det gäller fastigheter som utgörs av kyrkor eller domkyrkor, utarbetas med ledning av de förteckningar över den kyrkliga jorden som egendomsnämnden i stiftet har fört enligt den nu upphävda förordningen (1994:250) om förvaltningen av kyrklig jord m.m. Nämndernas skyldighet att hålla dessa förteckningar aktuella har visserligen upphört men det förhållandet att egendomen fanns upptagen i förteckningen bör kunna tjäna som ett viktigt indicium på att egendomen utgjorde kyrklig jord. Detta i förening med en försäkran från sökanden att förteckningens innehåll stämmer överens med vad som i övrigt är känt om äganderätten till egendomen bör normalt utgöra tillräckligt bevis om äganderätten. Det innebär att kraven på utredning i huvudsak bör kunna vara desamma som vid tillämpningen av 60 a § lagen (1970:995) om införande av jordabalken. När det gäller kyrkor och domkyrkor omfattas dessa inte av de förteck- ningar som egendomsnämnderna har fört. I dessa fall måste därför inskrivningsmyndigheterna för att bevilja lagfart finna det klarlagt utifrån sökandens redogörelse och andra tillgängliga uppgifter att det verkligen finns en kyrka eller domkyrka på den fastighet som ansökan om lagfart Prop. 2001/02:136 rör. Om fastigheten har varit föremål för en lantmäteriförrättning, kan utredningen i lantmäteriärendet normalt vara av stor betydelse för bedömningen av vem som är egendomens ägare. De särskilda rättssubjekt som vid ingången av ägde sådan fast egendom som avses i 9 § tredje stycket och 10 § första stycket lagen (1998:1592) om införande av lagen (1998:1591) om kan beviljas lagfart på egendomen även om det förvärv på vilket äganderätten grundas inte kan anges. Vad som sägs i 1 § gäller även för lagfart på egendom som avses i (Jfr 2 och 3 §§ i promemorians förslag.) I paragrafen finns bestämmelser om lagfart för fastigheter som tillhör (9 § tredje stycket införandelagen) respektive prästlöne- fastigheter (10 § första stycket införandelagen). fastigheter har inte förändrats i samband med statkyrkareformen förutom beträffande de s.k. kronoanslagen. fastigheter har sålunda inte överförts till domkyrkoförsamlingen i utan utgör även i fortsättningen ett särskilt rättssubjekt, medan prästlöne- tillgångarna, däribland prästlönefastigheterna, också i fortsättningen skall utgöra särskilda rättssubjekt. Prästlönefastigheterna skall ägas av dessa Såväl fastigheter som prästlönefastig- heterna skall förvaltas av (9 § tredje stycket införandelagen och 9 § lagen [1998:1591] om ). Enligt första stycket kan det särskilda rättssubjekt som äger en sådan fastighet som avses i paragrafen beviljas lagfart även om det förvärv på vilket äganderätten grundas inte kan anges. Det förhållandet att rätts- subjektet inte kan uppge när, av vem eller på vilket sätt som fastigheten förvärvades utgör alltså i och för sig inte hinder för att bevilja lagfart. Enligt andra stycket gäller bestämmelserna i 1 § för lagfart på sådan egendom som avses i förevarande paragraf. Det medför bl.a. att det rätts- subjekt som äger egendomen är skyldig att ansöka om lagfart före utgången av (jfr 1 § 2). Görs inte det, kan inskrivnings- myndigheten framtvinga en ansökan genom ett vitesföreläggande (jfr 20 kap. 3 § jordabalken). För att lagfart skall kunna beviljas måste det klarläggas att det är fråga om en fastighet som tillhör respektive en prästlönefas- Vad gäller kraven på utredningen kan hänvisas till vad som har sagts i kommentaren till 1 §. Även fastigheter som tillhör Lunds dom- kyrka samt prästlönefastigheter har tagits upp i de förteckningar som egendomsnämnderna har fört. Om sökanden inte förmår styrka sin äganderätt, skall ansökan avslås med tillämpning av 1 § 3. Om förvärvet avser ett område av en fastighet och förvärvaren inte har lagfart på återstoden av fastigheten, skall ansökan förklaras vilande (jfr 1 § 4). Hänvisningen till 1 § medför också att bestämmelserna i 20 kap. 1, 2, 6 och 7 §§ jordabalken samt vissa bestämmelser i 20 kap. 5 § första stycket jordbalken inte skall tillämpas (jfr 1 § 1). Lagfart kan sålunda beviljas Prop. 2001/02:136 trots att fastighetsregistret saknar uppgift om lagfaren ägare eller har en missvisande lagfartsuppgift (såsom att fastigheten är lagfaren på exempelvis Kungl. Maj:t och Kronan, staten eller ett visst pastorat eller en viss församling). Bestämmelserna i 1 och 2 §§ tillämpas inte om lagfart på egendomen har beviljats efter utgången av . (Paragrafen saknar motsvarighet i utredningens förslag.) Det kan inte uteslutas att det efter ingången av har beviljats lagfart på grundval av överlåtelser från de kyrkliga organ som ägde egen- domen vid ingången av . Om exempelvis icke-lagfarna präst- lönefastigheter har överlåtits, kan förvärvaren ha beviljats lagfart med stöd av 60 a § lagen om införande av nya jordabalken. Att i ett sådant fall kräva att det kyrkliga organet skall ansöka om lagfart skulle uppen- barligen inte tjäna något syfte utan tvärtom leda till en felaktig redovisning i fastighetsregistret. Det synes också ha förekommit att inskrivningsmyndigheter har beviljat eller dess olika enheter lagfart på de förvärv som har skett genom statkyrkareformen, trots de formella hinder för detta som har förelegat. Det är inte heller i dessa fall rimligt att kräva att ansökan om lagfart görs enligt 1 eller 2 §. förevarande paragraf har därför föreskrivits att bestämmelserna i 1 och 2 §§ inte skall tillämpas, om det har beviljats en lagfart på egendomen efter utgången av . Om ett kyrkligt organ ansöker om lagfart med stöd av 1 eller 2 § och någon har beviljats lagfart på egendomen genom beslut som har meddelats efter utgången av , skall alltså sedvanliga regler om lagfart i 19 och 20 kap. jordabalken tillämpas. Den vars rätt berörs skall ges tillfälle att yttra sig i ett ärende som avses i 1 eller 2 §. Om det behövs skall yttrande inhämtas från Kammarkollegiet. beslut i ett ärende som avses i 1 eller 2 § får överklagas, förutom av den som sägs i 19 kap. 32 § första stycket jorda- balken, av Kammarkollegiet. (Jfr 4 § i promemorians förslag.) I ett ärende som avses i 1 eller 2 § kan det finnas omständighet som gör att det finns anledning att anta att det förvärv som åberopas berör någon annans rätt. Så kan vara fallet om t.ex. fastighetsregistret redan innehåller en lagfartsuppgift som sökanden hävdar är oriktig. konflikt med den som har beviljats lagfart, kan konflikt uppkomma med t.ex. staten eller något annat kyrkligt organ. Enligt första stycket skall inskrivningsmyndigheten då ge den vars rätt berörs tillfälle att yttra sig. Såsom har uttalats i anslutning till 1 § vilar den huvudsakliga utred- ningsskyldigheten i inskrivningsärenden av de nu aktuella slagen på Det kan förekomma fall då sökandens utredning ger betydande stöd för den påstådda äganderätten men där det finns utrymme för Enligt första stycket i förevarande paragraf skall inskrivnings- myndigheten då inhämta ett yttrande från Kammarkollegiet. Bestämmelserna avser att trygga att ingen lider någon rättsförlust då lagfart beviljas enligt 1 eller 2 §. Det är naturligt att Kammarkollegiet, när det yttrar sig i ärendet, särskilt vakar över att statens rätt inte åsido- sätts och att kollegiet också i övrigt verkar för att saken får en fullständig belysning. Om inskrivningsmyndigheten beslutar att inhämta yttrande, får den också besluta om uppskov i ärendet enligt 19 kap. 14 § jordabalken. I fråga om överklagande av inskrivningsmyndighetens beslut finns bestämmelser i 19 kap. 3236 §§ jordabalken. Av 19 kap. 32 § första stycket framgår att ett beslut får överklagas av den som beslutet rör, om det har gått honom eller henne emot. Därutöver gäller såsom framgår av förevarande paragrafs andra stycke att Kammarkollegiet får överklaga ett beslut enligt 1 eller 2 §. Detta har ansetts motiverat med hänsyn till ärendenas speciella karaktär. Förslag till lag om lagfart i vissa fall för , m.m. Härigenom föreskrivs följande. 1 § För förvärv av fast egendom som eller en församling eller en kyrklig samfällighet inom har gjort enligt 9 § första stycket lagen (1998:1592) om införande av lagen (1998:1591) om gäller följande. 1.Vad som sägs i 20 kap. 1 och 2 §§ jordabalken om tiden för ansökan om lagfart skall inte gälla. I stället skall den till vilken äganderätten har övergått (förvärvaren) ansöka om lagfart före utgången av . Söks inte lagfart , får inskrivningsmyndigheten förelägga förvärvaren att ansöka om lagfart. Föreläggandet får förenas med vite. 2.Vad som sägs i 20 kap. 5 § första stycket och 6 § 1 jordabalken om ingivande av fångeshandling och i 20 kap. 7 § 2 om lagfart för fånges- mannen skall inte gälla. 3.Om förvärvet avser en del av en fastighet och förvärvaren inte har lagfart för återstoden av fastigheten, skall ansökan om lagfart på förvär- vet förklaras vilande. 2 § För fast egendom som avses i 10 § första stycket lagen (1998:1592) om införande av lagen (1998:1591) om gäller följande.