prop · GP03132 · 2002-02-27 00:00:00 — Uppgiften att fastställa dis- kontot är inte reglerad lag utan i förordningen (1996:311) med instruk- tion för (se 2 § fjärde punkten). Regeringens förslag: skall fastställa och offentliggöra nivån på referensräntan och under vilken period den skall gälla. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon riksbank anser dock att bör fast- ställa och offentliggöra referensräntan. Skälen för regeringens förslag: Direktivet innehåller inga bestäm- melser om hur referensräntan skall fastställas och offentliggöras. nämnts gäller att fastställer diskontot. , varvid beslutet offentliggörs i författningssamling (se 2 § fjärde punkten förordningen [1996:311] med instruktion för ). Informationen finns också på Riks- Den ränta som enligt förslaget kommer att gälla som referensränta är en ränta som bestäms av . Det hindrar i och för sig inte att , som löpande får underrättelser om nivån på reporäntan av , skulle kunna fastställa och offentliggöra Som påpekar ligger uppgiften att fastställa en referensränta utanför huvudsakliga arbetsuppgifter. rensräntan baseras dock på en ränta som tillhandahålls av national- bankerna och i andra medlemsstater lär uppgiften komma att läggas på För en utomstående framstår det därför som natur- Prop. 2001/02:132 ligt att fastställer och offentliggör referensräntan. en anser att övervägande skäl talar för att får uppgiften. Den räntenivå som skall gälla enligt direktivet skall fastställas , att gälla för det kommande halvåret. För att ingen tvek- samhet skall uppkomma bör fastställa och offentliggöra refe- rensräntan genom särskilda beslut . De närmare for- merna för hur detta skall ske bör bestämmas av . 6.2Ränta vid sena betalningar 6.2.1Direktivets och räntelagens tillämpningsområde Direktivets reglering om ränta vid sena betalningar (dröjsmålsränta) be- står av bestämmelser om förutsättningarna för dröjsmålsränta, tidpunkten för när dröjsmålsränta börjar löpa och nivån på dröjsmålsräntan. Motsva- rande bestämmelser finns i räntelagen. Till stor del uppfyller dessa be- stämmelser direktivets krav, dvs. bestämmelserna ger borgenären det skydd som direktivet kräver. På några punkter skiljer sig dock regelver- ken åt på ett sådant sätt att ändringar måste göras för att direktivets krav skall uppfyllas. Det gäller dels vilken referensränta som skall användas, dels förutsättningarna för att dröjsmålsränta skall börja löpa och dels be- talningsfristen när förfallodag inte har bestämts i förväg. Det är naturligt att dessa ändringar görs i räntelagen. Direktivet och räntelagen har dock inte samma tillämpningsområde. Direktivet gäller betalningar som avser likvid för varor eller tjänster mellan företag eller mellan företag och myndigheter (handelstransaktioner). Räntelagens till- lämpningsområde är betydligt bredare än direktivets. Lagen är tillämplig på alla penningfordringar på förmögenhetsrättens område och omfattar t.ex. fordringar på grund av konsumentköp och fordringar som inte avser ersättning för varor eller tjänster. Vid genomförandet av direktivets be- stämmelser får alltså ställning tas till om ändringarna bör träffa även and- ra fordringsförhållanden än sådana som har sitt ursprung i handelstrans- aktioner enligt direktivets definition eller om särbestämmelser bör infö- ras. Såvitt gäller frågan om vilken referensränta som skall användas har frågan om tillämpningsområdet diskuterats ovan i avsnitt 6.1.1. Slut- satsen var att den nya referensräntan bör användas för beräkning av dröjsmålsränta även för fordringar som faller utanför direktivets tillämp- ningsområde. Regeringens bedömning: Räntelagen uppfyller direktivets krav i frå- ga om rätt till dröjsmålsränta. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller lämnar den utan någon Skälen för regeringens bedömning Borgenärens rätt till dröjsmålsränta Enligt direktivet skall medlemsstaterna säkerställa att en borgenär är be- rättigad till dröjsmålsränta om han har fullgjort sina avtalsenliga och lag- enliga skyldigheter och inte har mottagit det förfallna beloppet (arti- kel 3.1 c). Det skall dock inte gälla om gäldenären inte är ansvarig för En förutsättning för att borgenären skall ha rätt till dröjsmålsränta en- ligt direktivet är alltså att han har fullgjort sina skyldigheter enligt avtal De skyldigheter som borgenären har i detta sammanhang är i huvudsak, med tanke på direktivets tillämpningsområde, att leverera va- ror och utföra tjänster. När skyldigheterna har fullgjorts och en förfallen fordran inte har betalats , har borgenären rätt till dröjsmålsränta. Räntelagen ger borgenären rätt till dröjsmålsränta om gäldenären inte har betalat förfallet belopp . I detta ligger också att borgenären skall ha uppfyllt sina skyldigheter enligt lag och avtal. Har han inte gjort det, är ju beloppet inte förfallet till betalning. I detta avseende skiljer sig såle- des inte direktivets och räntelagens bestämmelser åt. En tvingande eller dispositiv rätt? Ordalydelsen i den aktuella bestämmelsen i direktivet kan leda tanken till att borgenärens rätt till ränta är ovillkorlig om förutsättningarna är upp- Det skulle då inte vara möjligt att avtala bort rätten till dröjs- Men sakliga skäl talar för att bestämmelsen ändå bör uppfattas på det sättet att borgenären enbart skall ha en dispositiv rätt till ränta. tvingande regel skulle nämligen komma i konflikt med jämkningsregeln i artikel 3.3 (se avsnitt 8.1). Om bestämmelsen var tvingande, skulle en klausul om att ingen dröjsmålsränta skall utgå vid dröjsmål vara ogiltig i Eftersom det saknas bestämmelser i direktivet om vad som skall gäl- la i stället i fråga om ränta vid dröjsmål, skulle sannolikt den lagenliga Ett avtalsvillkor om att dröjsmålsränta inte skall utgå får ofta anses vara grovt oskäligt mot borgenären. Det gör att även jämk- ningsregeln blir tillämplig. Enligt dessa bestämmelser kan domstolen bestämma skäliga betalningsvillkor som avviker från de lagenliga, t.ex. en lägre dröjsmålsränta än den lagenliga. En tvingande bestämmelse om rätt till dröjsmålsränta skulle alltså inte harmoniera med jämkningsre- Av direktivets systematik följer därför att bestämmelsen om dröjs- målsränta bör anses tillförsäkra borgenären en dispositiv rätt till ränta men alltså inte en tvingande sådan rätt. Också på denna punkt överens- stämmer räntelagen med direktivet. Undantag från rätten till dröjsmålsränta Helt undantagslös är inte borgenärens rätt till dröjsmålsränta enligt direk- Rätten till ränta gäller, som nämnts, inte om gäldenären inte är an- svarig för dröjsmålet. Vilka situationer man närmare syftar på, där gälde- nären inte kan hållas ansvarig, framgår inte av bestämmelsen. 2001/02:132 innehåller en liknande bestämmelse om begränsning av borgenärens rätt Eftersom direktivet ger borgenärerna ett s.k. minimi- skydd, får undantaget från borgenärens rätt till ränta inte vara mer omfat- tande än vad direktivet ger utrymme för. I räntelagen ges en möjlighet att utifrån en skälighetsbedömning jämka en ränta (8 §). Det gäller om gäldenären har varit förhindrad att betala på grund av sjukdom, arbetslöshet eller annan liknande omständighet som han inte har kunnat råda över. Jämkningsmöjligheten är främst av- sedd att tillämpas när gäldenären är en privatperson. I motiven sägs att jämkning skall kunna ske bara vid sådana fall då en underlåtenhet att betala beror på sjukdom eller annan genomgripande personlig händelse. Om gäldenären är en företagare, bör jämkning normalt komma i fråga bara beträffande privata skulder. För småföretagare sägs det emellertid att det kan finnas anledning att jämka även ränta på andra skulder (se prop. 1986/87:72 s. 19). Möjligheten att jämka rätten till dröjsmålsränta i förhållanden mellan näringsidkare är alltså liten. Den måste bedömas vara klart mer be- gränsad än direktivets undantag och sålunda mer förmånlig för borge- nären. Jämkningsregeln i räntelagen ligger därför väl inom direktivets ram. 6.2.3Från vilken dag skall dröjsmålsränta betalas? Regeringens förslag: När förfallotiden inte är avtalad, skall dröjs- målsräntan betalas från den dag som infaller efter det att borgenären har avsänt en räkning eller på något annat sätt framställt krav på betalning. Denna frist skall gälla även för ränta på fordringar som av- ser skadestånd. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon Skälen för regeringens förslag När förfallotiden är avtalad För de fall då en förfallodag eller betalningsperiod har fastställts i avtalet skall medlemsstaterna säkerställa att dröjsmålsränta skall betalas från dagen efter förfallodagen eller betalningsperioden (artikel 3.1 a). betalningsperiod avses en tidsperiod under vilken gäldenären skall full- Detta kan ske i form av flera delbetalningar under per- Enligt räntelagen gäller att räntan börjar löpa från förfallodagen. betalning skall ske genom delbetalningar, utgår dröjsmålsränta när del- betalningen har förfallit till betalning (3 §). är alltså mer gynnsamma för borgenären än direktivets krav. ingen anledning att ändra på räntelagens bestämmelser i dessa avseen- När förfallotiden inte är avtalad Direktivet har en särskild reglering som behandlar situationen när för- fallodag eller betalningsperiod inte har fastställts i avtalet (artikel 3.1 b). Enligt huvudregeln skall dröjsmålsränta betalas efter den dag då gäldenären mottog en faktura eller en likvärdig begäran om betal- ning (punkt 1). Om det råder osäkerhet för mottagande av fak- turan, skall ränta utgå efter dagen för mottagande av varorna eller tjänsten (punkt 2). Om gäldenären mottar fakturan eller en likvärdig begäran om betalning innan varorna eller tjänsten mottagits, skall ränta utgå efter mottagandet av varorna eller tjänsten (punkt 3). Om slutligen varorna eller tjänsten skall godkännas eller kontrolleras enligt avtalet eller enligt lag och gäldenären mottar fakturan eller en lik- värdig begäran om betalning tidigare, skall ränta utgå efter den dagen då kontrollen sker (punkt 4). Gäldenären får alltså enligt direktivet på sig att betala ef- ter det att varorna eller tjänsten mottagits eller varorna eller tjänsten godkänts eller kontrollerats enligt avtal eller lag, beroende på vilket som sker senast. Ungefär motsvarande bestämmelse finns i räntelagen. Ränta utgår på förfallen fordran som inte betalas från den dag som infaller en må- nad efter det att borgenären har avsänt räkning eller på något annat sätt framställt krav på betalning av bestämt belopp med angivande att under- låtenhet att betala medför skyldighet att utge ränta (4 § första stycket). Gäldenären är inte skyldig att erlägga ränta för tid innan räkningen eller kravet har kommit honom till handa. Tidpunkten för när dröjsmålsränta börjar löpa enligt huvudregeln i rän- telagen är alltså den dag då borgenären har avsänt fakturan eller på något annat sätt framställt kravet, medan motsvarande tidpunkt i direktivet är den dag då gäldenären har mottagit kravet. Frågan om vilken tidpunkt som bör gälla behandlades i motiven till räntelagen (se prop. 1975:102 s. 86 f.). Som skäl för att låta tidpunkten för avsändandet vara avgörande angavs att det finns praktiska svårigheter för borgenären att visa när mot- tagande har skett och att en regel om mottagningstillfället skulle avvika från den praxis som f.n. allmänt gäller vid utsändande av räkningar och som innebär att betalningsfristen löper från räkningens datum. Det finns inte anledning att nu frångå den bedömningen. Eftersom räntelagens be- stämmelse alltså är mer förmånlig för borgenären än vad direktivet krä- ver, behöver bestämmelsen inte ändras. I direktivet har betalningsfristen innan dröjsmålsränta börjar löpa be- stämts till, som längst, . Motsvarande frist enligt räntelagen är en månad (4 §). I det förslag till räntelag som remitterades till Lagrå- det föreslog regeringen att fristen skulle vara , vilket var den gängse fristen i affärssammanhang. På Lagrådets inrådan ändrades dock fristen till en månad, eftersom det ansågs bättre överensstämma med de principer som allmänt gäller för angivande av frister i lagtext och be- stämmelsen skulle gälla även utanför affärslivet (se prop. 1975:102 s. 155 och 202 f.). När det gäller fordringsförhållanden på det område där direktivet är tillämpligt, dvs. inom affärslivet, kan månadsfristen inte Att bestämma en annan, kortare, frist än den trettiodagarsperiod Prop. 2001/02:132 som direktivet ställer som maximigräns, t.ex. , är inte motive- Det gäller särskilt som trettiodagarsfristen fortfarande torde vara van- lig inom affärslivet. För att undvika två så snarlika frister som en trettio- dagarsfrist för fordringar inom affärslivet och en månadsfrist för andra fordringar anser regeringen att trettiodagarsfristen bör gälla generellt. Den bör alltså gälla också för fordringar som inte omfattas av direktivet, t.ex. konsumentfordringar och fordringar mellan privatpersoner, och även för fordringar på skadestånd (4 § andra stycket). 6.2.4En automatisk rätt till dröjsmålsränta Regeringens förslag: I fordringsförhållanden mellan näringsidkare skall det inte behöva anges att underlåtenhet att betala medför skyl- dighet att betala ränta. Detsamma skall gälla när en näringsidkare har en fordran på en myndighet eller ett annat offentligt organ som avser betalning för varor eller tjänster. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon Skälen för regeringens förslag: Enligt direktivet börjar ränta löpa ef- ter det att betalningsfristen gått ut utan att det krävs någon åtgärd från borgenären (artikel 3.1 b). Enligt räntelagen krävs däremot, för att ränta skall börja löpa, att det i en betalningsanmodan anges att dröjsmål med betalning medför skyldighet att betala ränta (4 § första stycket). Kravet på borgenären att i en betalningsanmodan ange att ränta börjar löpa vid dröjsmål kan inte behållas när det gäller fordringar som omfattas av direktivet (handelstransaktioner). Bestämmelsen i räntelagen är generell och omfattar även t.ex. konsu- mentfordringar och fordringar mellan enskilda. Till skillnad mot vad som gäller i affärslivet torde det i fordringsförhållanden utanför affärslivet vara relativt vanligt att dröjsmålsränta inte krävs. En regel om automatisk ränta skulle inte vara lämplig i fordringsförhållanden mellan privat- personer eller när det gäller fordringar mot konsumenter. Kravet på upplysning om ränta i en betalningsanmodan bör alltså i princip behållas för de fordringar som inte omfattas av direktivet. Direktivet gäller fordringar på betalning för varor eller tjänster. När det gäller fordringsförhållanden mellan näringsidkare saknas det skäl att be- gränsa bestämmelsen till att omfatta endast sådana fordringar. I förhål- landen mellan näringsidkare torde det i allmänhet vara normalt att dröjsmålsränta utgår, och en avgränsning skulle ge upphov till onödiga gränsdragningsproblem. Såvitt gäller fordringar på det allmänna när det allmänna inte agerar som näringsidkare är situationen annorlunda. Direk- tivets bestämmelser är anpassade för affärslivet. Det allmännas verksam- het spänner över ett stort område, och fordringar på det allmänna kan vara av vitt skilda slag. I vissa fall kan en regel om automatisk ränta vara olämplig. För fordringar på det allmänna bör därför regeln om automa- tisk ränta begränsas till att gälla fordringar som avser betalning för varor eller tjänster, dvs. i enlighet med direktivets krav. I lagrådsremissen föreslogs beträffande fordringar på myndigheter eller Prop. 2001/02:132 offentliga organ ingen begränsning i fråga om vilka borgenärer som skul- le ha en automatisk rätt till ränta. Som Lagrådet har förordat bör dock även beträffande dessa fordringar en begränsning lämpligen göras till näringsidkare. Regeringens bedömning: Den lagstadgade dröjsmålsräntan skall även fortsättningsvis vara referensräntan med ett tillägg av åtta pro- centenheter. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller lämnar den utan någon vid anser dock att ett tillägg av är tillräckligt. Skälen för regeringens bedömning: Enligt direktivet skall räntenivån för dröjsmålsräntan vara summan av den reporänta som beskrivs (refe- rensräntan) och åtminstone , såvida inte annat anges i avtalet (artikel 3.1 d). Dröjsmålsräntan skall alltså bestå av referensräntan och ett tillägg. Enligt motsvarande bestämmelse i räntelagen är tillägget vid beräkning av dröjsmålsränta (6 §). Tillägget är alltså tillräckligt stort för att uppfylla direktivets krav. Som Lagrådet har påpekat innebär ett byte av referensränta från dis- kontot till reporäntan i praktiken att dröjsmålsräntan blir högre än den annars skulle ha varit (f.n. är diskontot och reporäntan ). Det kan därför övervägas om tillägget bör minskas till de som direktivet föreskriver. Diskontot beräknas numera som ge- nomsnittet av vissa marknadsräntor med ett avdrag av två och en halv procent. Avdraget gjordes för att diskontot skulle hamna på samma nivå som . Sedan det nya beräkningssättet infördes har emellertid skillnaden mellan marknadsräntorna och den penningpolitiska styrräntan minskat betydligt. I förhållande till dagens räntenivåer kan alltså avdra- get sägas vara alltför stort och diskontot därmed för lågt i förhållande till vad som gällde tidigare och vid räntelagen tillkomst. Hade diskontot fort- satt att fastställas enligt de principer och förutsättningar som gällde vid räntelagens tillkomst, skulle diskontot sannolikt ha varit i nivå med repo- räntan. I de sammanhang där lagenliga räntor som bygger på referensrän- ta används lär den skillnad i ränteläge som bytet av referensränta kan antas ge upphov till knappast vara av någon avgörande betydelse. Med hänsyn till detta gör regeringen bedömningen att skillnaden i ränteläge inte motiverar att storleken på tillägget ändras. En annan fråga är om ett tillägg på ändå är för högt, sär- skilt i tider när ränteläget i övrigt är lågt. För att komma tillrätta med problemet att tillägget uppfattas som alltför högt eller lågt beroende på vilken nivå referensräntan har skulle även tillägget behöva göras rör- ligt. En sådan kontruktion är dock inte möjlig enligt direktivet, i vart fall inte fullt ut. I dagens läge kan ett tillägg på visserligen tyckas vara tillräckligt som kompensation och påtryckningsmedel, men detta är enligt regeringen inte skäl nog att ändra en använd nivå på Prop. 2001/02:132 tillägget. 6.2.6Möjlighet att för vissa kategorier av avtal föreskriva läng- re tidsfrister för betalning Regeringens bedömning: Det saknas skäl att införa författnings- bestämmelser om längre betalningsfrister för vissa kategorier av ford- ringar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller lämnar den utan någon Skälen för regeringens bedömning: Medlemsstaterna kan för vissa kategorier av avtal fastställa den tidsfrist efter vilken ränta skall betalas till (artikel 3.2). Det gäller under förutsättning att med- lemsstaterna antingen hindrar avtalsparterna från att överskrida denna tidsfrist eller fastställer en obligatorisk högre räntesats som väsentligt överskrider den lagstadgade räntan. Detta är alltså en möjlighet att avvika från den trettiodagarsfrist som annars gäller (jfr artikel 3.1 b). Något behov för svensk del av att lagstifta om längre betalningsfrister beträffande vissa typer av avtal torde inte finnas. Parterna har ju möjlig- het att själva komma överens i avtalet om en senarelagd förfallodag, om det skulle finnas behov av en längre betalningsfrist. Regeringens bedömning: Direktivets krav att borgenären skall ha rätt till skälig ersättning för indrivningskostnader är uppfyllda genom re- dan befintliga bestämmelser. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. De flesta av remissinstanserna delar bedömningen eller lämnar den utan någon invändning. Några av dem menar att direktivet bör föranleda anser att schablonersättningar för indrivningskostnader bör differen- tieras i förhållande till skuldens storlek. och anser att det bör införas ersättnings- möjligheter för processkostnader hos kronofogdemyndigheten. Skälen för regeringens bedömning Enligt direktivet skall borgenären ha rätt till ersättning för vissa indriv- ningskostnader (se närmare nedan). Enligt svensk lag har borgenärerna till skillnad från vad som gäller i många andra medlems- stater en relativt omfattande rätt till ersättning för sådana kostnader. själva verket ligger de nordiska medlemsstaternas reglering i stor ut- sträckning till grund för direktivets bestämmelse i denna del. hörde till de stater som i förhandlingarna om direktivet starkt före- språkade en bestämmelse om rätt till ersättning för indrivningskostnader. Medlemsstaterna skall säkerställa att, utom i de fall då gäldenären inte är ansvarig för dröjsmålet, borgenären skall ha rätt till skälig ersättning för alla relevanta indrivningskostnader som han har ådragit sig till följd av gäldenärens sena betalning (artikel 3.1 e). skall stå i överensstämmelse med principerna om öppenhet och propor- tionalitet när det gäller skulden i fråga. Med iakttagande av dessa princi- per får medlemsstaterna fastställa högsta belopp för indrivningskostnader för skulder av olika storlek. Kostnaderna skall alltså vara relevanta och orsakade av betalnings- Kravet på att kostnaderna skall vara relevanta får ses som en viss inskränkning i borgenärens rätt till ersättning. torde alltså gälla bara för kostnader som är betydelsefulla i samman- I stort sett bör kostnader för inkasso, rättegångar och utsökning om- fattas av bestämmelsen. Kostnader för fakturering faller däremot utanför. Det gäller redan på grund av att detta inte är en kostnad som orsakas av Kostnader för påminnelser kan visserligen sä- gas vara orsakade av ett betalningsdröjsmål men kan knappast anses vara en indrivningskostnad i direktivets mening. Avsikten med en påminnelse är ju att gäldenären själv, utan påtryckning, skall betala fordringen. är då knappast fråga om indrivning (engelska: recovery). kostnader får sålunda anses falla utanför begreppet indrivningskostnader. En borgenär kan ansöka om att en gäldenär försätts i konkurs i syfte att utöva påtryckning för att få betalt för sin fordran. bakom borgenärers rätt att ansöka om gäldenärers försättande i konkurs är emellertid att borgenären skall kunna bevaka sin rätt i förhållande till andra borgenärer när gäldenären är insolvent. Därför kan även borgenä- rer vars fordringar inte har förfallit till betalning ansöka om konkurs. Kostnader som en borgenär har haft för att ansöka om en gäldenärs för- sättande i konkurs bör alltså inte heller anses vara indrivningskostnader Sammanfattningsvis måste nationell rätt innehålla regler som ger bor- genären rätt till ersättning för inkassokostnader, rättegångskostnader Regler om ersättning för inkassokostnader finns i lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. Ersättning utgår för krav rörande skulden, om kravbrev som har utformats på ett sådant sätt som anges i 5 § inkassolagen (1974:182) har lämnats över eller sänts till gäldenären. Ersättning utgår också för upprättande av en fullständig plan för amorte- ring av återstående del av skulden, om planen har tillkommit i samråd med gäldenären samt har satts upp skriftligt och lämnats över eller sänts till gäldenären (3 §). Ersättningsskyldigheten gäller dock endast om kost- naderna har varit skäligen påkallade för att ta tillvara borgenärens rätt (4 § första stycket). Ersättningen är schabloniserad (se 4 § andra stycket stycket och förordningen [1981:1057] om ersättning för inkassokostnader Prop. 2001/02:132 m.m.). Fordringar kan drivas in genom att borgenären ansöker om betalnings- föreläggande (summarisk process). Ersättning för kostnader i den sum- processen utgår om ett utslag meddelas.