prop · GP03173 · 2002-03-18 00:00:00 — Det är i mångt och mycket där Skr. 2001/02:173 synen på landskapet och dess värden cementeras hos de som framöver skall arbeta med att vidmakthålla och utveckla dessa värden. Folkbildning en pedagogiska uppgift även för naturvården Vad är biologisk mångfald? Och varför bör vi bevara den? Varför är det så avgörande med fungerande ekosystem med god förmåga att möta förändringar? Varför är friluftsliv och naturupplevelser så viktigt för barn och ungdom? Hur kan jag som konsument bidra till att bevara en rik och varierad natur? Frågorna är många och behovet är stort att föra ut kun- skap om naturen och människans förhållande till den. Sammanhangen är ofta komplicerade. Kunskapen är ibland relativt ny, även för forskare, exempelvis när det gäller den biologiska mångfaldens betydelse för ekologiska tjänster och ekosystemens buffertförmåga resiliens. Naturvården har en stor och angelägen uppgift i att föra ut kunskap till breda grupper av medborgare. Ytterst handlar det om insikt och kunskap om hur naturvård bidrar till en långsiktigt hållbar utveckling (se av- snitt 2.7). Förankring av denna kunskap och insikt i de breda folklagren utgör en långsiktig förutsättning och stöd för såväl offentliga som ideella och enskilda naturvårdsinsatser. Det kan sammanfattas som naturvårdens folkbildningsuppgift och berör vid sidan av naturvårdens vanliga aktörer även skola, förskola, studieförbund, folkhögskolor, Folkbild- ningsrådet, olika organisationer m.fl. I den programsatsning riktad mot naturvård som aviseras i avsnitt 3.4 bör även rymmas insatser inom folkbildning, givet att kriterier i övrigt uppfylls. Fördelar med att integrera folkbildning i detta program är att verksamheten dels får en lokal anknytning, dels får en koppling till andra konkreta naturvårdsinsatser som ingår i olika kommunala projekt, dvs. till den lokala naturen och till det lokala agenda 21-arbetet. Naturen som pedagogisk resurs förskola och skola En ekologiskt hållbar utveckling fordrar att människor har kunskap i meningen fakta, färdighet, förtrogenhet och förståelse samt har vilja och förmåga att göra aktiva hållbara val. Denna färdighet måste vara en naturlig del i människors vardag. Eftersom människors attityder och livs- stil grundläggs i tidig ålder startar man redan i förskolan arbete med att öka intresset och kunskaperna om hållbar utveckling. Kunskaperna byggs sedan på genom hela utbildningssystemet. Även skola och barnomsorg har en viktig roll när det gäller att nå nya generationer av samhälls- medborgare med kunskap och insikter om naturen och vårt förhållnings- sätt till denna. Perspektivet i skolundervisningen bör ligga på hållbar ut- veckling. Naturens och naturvårdens betydelse är en stor ingrediens här- vidlag. Förskolan skall enligt läroplanen (Lpo98) lägga stor vikt vid miljö- och naturvårdsfrågor. Förskolan skall medverka till att barnen tillägnar sig ett varsamt förhållningssätt till natur och miljö och förstår sin delaktighet i naturens kretslopp. I läroplanen för det obligatoriska skolväsendet (Lpo94) anges att genom ett miljöperspektiv får eleverna möjligheter både att ta ansvar för den miljö de själva direkt kan påverka och att skaffa sig ett personligt förhållningssätt till övergripande och globala miljöfrågor. Undervisningen skall belysa hur samhällets funktioner och vårt sätt att leva och arbeta kan anpassas för att skapa ett hållbart sam- hälle. Det handlar i hög grad om värdefrågor, om konflikter mellan olika samhälleliga intressen, om avvägningar som människor och samhälle ständigt tvingas göra. Insikten om att miljö, ekonomisk utveckling och människors sociala situation hör ihop dvs. den grundläggande slut- satsen från bör än mer genomsyra både den samhälls- och den naturorienterade undervisningen i skolan. Vetenskap- liga fakta är viktiga men det räcker inte med det. Att ge kunskap, med- vetenhet och förmåga att lösa problem är målsättningen för skolans verksamhet. Kunskapsförmedling om allemansrätten är viktig. Utbildningssystemets uppdrag bestäms på nationell nivå i olika styr- dokument som t.ex. skollag, läroplaner, programmål och kursplaner. Dessa erbjuder stöd för undervisning om hållbar utveckling och för arbete med denna ambition i skolan. Skolledare, förskollärare och lärare har en nyckelroll när det gäller att lyfta fram ovan nämnda frågor i den pedagogiska verksamheten. Lärarnas kompetens är en nyckelfaktor för att påverka och stimulera elevernas intresse. Den nya lärarutbildningen betonar hållbar utveckling, vilket ger goda förutsättningar för en bredare kunskap inom detta område hos framtidens lärare. Syftet med kursplanen för hem och konsumentkunskap i är att utifrån kunskaper om samspelet mellan hushåll, samhälle och natur kunna möta föränd- ringar, ta ansvar och agera. Utbildningen inom de naturvetenskapliga ämnena skall bidra till samhällets strävan att skapa hållbar utveckling och utveckla omsorg om natur och människor. Undervisning i grund- skolan inom ämnet idrott och hälsa knyter an till de starka kulturella traditioner som finns i när det gäller att vistas i naturen. Genom friluftsverksamhet och vistelse i skog och mark får eleverna upplevelser, kunskaper och erfarenheter som kan stimulera ett fortsatt intresse för friluftsliv, natur och miljöfrågor. Ämnet bidrar på så sätt till att väcka engagemang för betydelsen av att skydda och vårda natur och miljö. Genom samarbete med andra delar av samhället kan undervisningen i skolan berikas och stärkas. Projektet i skolan, som framgångsrikt har integrerat skogsfrågor i skolans arbete, kan ses som ett inspirerande exempel för naturvården. Naturskolorna runt om i landet spelar en viktig roll liksom lägerskolor. Skolornas frilufts- dagar är en resurs som kan användas till att ge friluftsliv och natur- upplevelser. Det finns med stor säkerhet ett stort behov av kompe- tensutveckling för lärare kring dessa frågor. Varje kommun ansvarar för att detta behov tillgodoses, t.ex. genom att samordna uppdragsutbildning på olika högskolor. Inom förskolan handlar det mer om att skapa förutsättningar för att upptäcka naturen, att stimulera nyfikenhet och om känsla. Att daghem och fritidshem har tillgång till närnatur i tillräcklig utsträckning utgör en grundförutsättning för att kunna komma ut med barnen i naturen (se avsnitten 3.4 och 3.5). Kunskap, vilja och intresse hos personalen spelar en viktig roll. Skolor och förskolor med särskild natur- och friluftsprofil, exempelvis I ur och skur-skolor och daghem, fungerar som föregångare och inspiratörer. Naturvägledning har en lång och stark tradition i . ledning innebär enligt den nordiska rapporten i förmedling av känsla för och kunskaper om naturen och syftar till att öka förståelsen för de grundläggande ekologiska och kulturella sam- banden och för människans roll i naturen och att medverka till ömse- sidig förståelse mellan de yrkesmässiga brukarna av naturen och allmän- heten samt mellan olika utövare av friluftsliv. muntligen, via utställningar, självguidade stigar, bildspel, teater m.m. Den kan ske i skolorna, av kommersiella turistföretag, av tillsyningsmän och ideella föreningar m.fl. Professionell naturvägledning i turismens tjänst kan höja kvaliteten på olika turistprodukter, minska turismens negativa effekter på naturen och leda till att turister reser hem med en större miljömedvetenhet efter sitt Naturvägledning i samband med kommersiell verksamhet är det kanske mest effektiva sättet för turistnäringen att förmedla information Även förvaltning av natur innebär ofta naturvägledningsuppgifter. Amerikanska s.k. rangers är en förebild, där en person (eller flera) har helhetsansvar för sitt område. I är ett föredöme med statligt anställda natur- vägledare i varje län. Utbildning för guider och vägledarsysslor ges på de flesta nivåer och inom olika skolformer, folkhögskolor och AMU. Turistorganisationerna ordnar också lokalt och regionalt kurser för sina Tillvarata traditionell och lokal kunskap Traditionell och lokal kunskap om naturen kan vara mycket värde- full för naturvården och bör tas till vara. åtaganden genom bl.a. konventionen om biologisk mång- fald att skydda, bevara och utveckla traditionell kunskap av värde för att bevara och hållbart nyttja naturen och naturresurserna bör genomföras på ett mer systematiskt sätt än vad som varit fallet Åtaganden kring traditionell kunskap Det finns flera exempel på samhällen som har utvecklats på ett eko- logiskt hållbart sätt. Studier av framför allt lokalsamhällen har visat att normer och regler för ett uthålligt och långsiktigt resursutnyttjande ofta Här regleras ofta resursuttag genom samverkan. leder till att människorna försörjs utan att resurserna överutnyttjas. finns liknande exempel från många olika samhällen på jorden, där be- prövade metoder utvecklats och från vilka vi skulle kunna lära oss innan kunskapen om naturens dynamik försvinner. Den kunskap som här finns lagrad kan vara användbar även för vårt moderna tekniksamhälle som har en brist på tydliga kopplingar mellan de sociala systemen och de ekolo- giska systemen och ekonomin. Social tillit och förtroende är grund- pelarna för att dessa samhällen skall kunna fortleva. Med traditionell och lokal kunskap avses i denna skrivelse sådan kunskap som växt fram och förmedlats från generation till generation inom befolkningsgrupper och/eller lokala samhällen. Traditionell ekologisk kunskap har ett stort värde som kulturarv, men kan också ha stor praktisk nytta för t.ex. naturvård. Andra områden där traditionell kunskap visat sig ha stor betydelse är t.ex. medicinsk forskning och sökandet efter nya läkemedel. Exempel på svensk traditionell kunskap som är värdefull för naturvården är kunskap om slåtter, ängsskötsel, hamling, skötsel av betesmarker, småviltsjakt, hus- behovsfiske och lokalt kustnära fiske. Bland samerna finns också mycket värdefull traditionell kunskap. Lokal och traditionell ekologisk kunskap bör knytas till dess roll i att läsa av förändringar i naturen, dess roll i övervakning av miljötillståndet. Det gäller att ta vara på lokala nyttjares ekologiska och praktiska kunskap för att förvalta naturresurser och ekosystem. Lokal ekologisk kunskap, och de organisationer som besitter den, bör bli en väsentlig del av naturvården. Den måste också länkas till andra nivåer kommuner, länsstyrelser m.fl. så att den kan bidra till att en hållbar förvaltning uppnås. måste den traditionella kunskapen värderas. Tradi- tionell kunskap behöver inte med automatik vara rätt kunskap. Det krävs ett kritiskt värderande av all slags kunskap, så även den tradi- och lokala kunskapen. Dokumentation av traditionell kunskap är en nödvändig del i bevar- andet av traditionell kunskap, och i många fall kanske det enda sättet att bevara traditionell kunskap till framtida generationer. logisk mångfald driver ett projekt i samarbete med många andra institutioner m.fl. för att kartlägga svensk och samisk etnobiologisk kunskap. Detta projekt är mycket värdefullt, och avser att ge ut samlade bokverk om all tillgänglig etnobiologisk kunskap i . Det har även skett stora insatser inom ramen för museiväsendet och hembygdsrörelsen. har gjort internationella åtaganden om att bevara och utveckla traditionell kunskap, främst genom konventionen om biologisk mångfald. Konventionen kräver att alla länder skall respektera, bevara och upprätt- hålla traditionella kunskaper, innovationer och sedvänjor av betydelse för att bevara och hållbart nyttja biologisk mångfald. För att uppnå detta räcker det inte med att dokumentera traditionell kunskap. Man måste också vidta åtgärder för att hålla den vid liv. För att uppnå detta är det viktigt att traditionell kunskap ges samma status som annan kunskap, samt att förutsättningarna för att utveckla traditionell kunskap förbättras. bör man komma ihåg att det inte nödvändigtvis är så att allt nyttjande som bygger på traditionell kunskap är hållbart. Regeringen bedömer att det finns ett behov av att utreda hur tradi- tionell kunskap bäst skall kunna skyddas och utvecklas, samt hur tradi- sedvänjor för naturresursutnyttjande bäst ska kunna uppmuntras. Utgångspunkt för detta utredningsarbete skall vara de åtaganden som iklätt sig inom ramen för konventionen om biologisk mångfald. Regeringen bedömer också att det finns behov av fortsatt stöd till arbetet med att bevara och dokumentera traditionell kunskap. Regeringen avser att ge lämplig myndighet eller institution i uppdrag Skr. 2001/02:173 att utveckla hur traditionell kunskap, som har relevans för bevarande och hållbart nyttjande, skall kunna upprätthållas och värnas, i linje med gjorda åtaganden inom konventionen om biologisk mångfald. Ovan nämnda åtaganden avser även kunskap hos lokala samhällen. Ofta finns lokal kunskap om olika naturområden och om hur naturen har nyttjats och förvaltats. Denna kunskap har inte tagits till vara och ut- nyttjats i tillräcklig grad inom naturvården. I linje med vad som anförts i avsnitt 3.1 om vikten av stärkt dialog med medborgarna och behovet av att bättre utnyttja det lokala engagemanget för hembygdens natur och kultur bör lokal kunskap tas tillvara regelmässigt i varje naturvårds- sammanhang. Det kan röra sig om reservatsärenden, skötselplaner, art- bevarandeprojekt och förvaltning av viltstammar m.m. Det handlar om en ömsesidig respekt för varandras kunskap; expertens respekt för den lokalboendes kunskap och vice versa, yrkesfiskarens kontra forskarens osv. Tillvaratagande av lokal kunskap bör lämpligen ske inom ramen för de lokala dialoger och processer som bör genomsyra natur- och kulturmiljö- vårdsarbetet framöver. Den lokala kunskapen bör ses som en tillgång för natur- och kulturmiljövården. Sådan kunskap kan medföra en stimulans för att utveckla också nya lösningar beträffande skötsel och förvaltning. Ett tillvaratagande av lokal och traditionell kunskap kan också bidra till att vidmakthålla värden som är viktiga för turismen. Fäbodkulturen kan vara ett exempel. I Biologiska kulturarvet, som leds av skogsvårdsstyrelserna i och , sker tillvaratagande och uppbyggnad av lokal kunskap i tre demonstrationsområden i ; fäbodmiljöerna i , skog/gruvmiljöer i län och ek- landskapet i hyser alla ett månghundraårigt biologiskt kulturarv. 3.15Marknadsbaserade styrmedel en potential Miljömärkning och certifiering kan utvecklas ytterligare och på så sätt bidra till att naturvårdens mål uppnås. Sådana styrmedel bör i första hand utvecklas av aktörerna på marknaden dvs. konsumen- ter, producenter, handel samt miljö- och miljömärkningsorganisa- tioner. Statlig verksamhet bör ha till uppgift att skapa goda förutsättningar för miljömärkning etc. genom att utforma gynnsamma ramverk och genom att stödja och stimulera. Miljömärkningssystem och liknande bör tas fram i öppna pro- cesser och vara tydliga beträffande kriterier och krav så att konsu- menterna får möjlighet att göra självständiga val utifrån god kun- skap. Vetenskapssamhället har en särskild roll i att från vetenskap- lig, oberoende utgångspunkt granska hur systemen bidrar till natur- Miljökrav, som kan bidra till att stimulera miljövänlig produktion, bör ställas vid offentlig upphandling så att denna bidrar till natur- vård. Miljömärkningar och certifieringar en potential även för naturvård Som konsumenter påverkar vi medvetet eller omedvetet natur och miljö. Vi handlar varor, inte minst livsmedel, som har producerats under förhållanden som kan påverka natur eller miljö. Det kan röra sig om varor som produceras inom som t.ex. mejeriprodukter, trävaror eller importerade varor som t.ex. bomull, kaffe, bananer, tonfisk, jätte- räkor eller tropiskt trä. Den gemensamma nämnaren är att produktion, förädling, distribution och konsumtion påverkar naturen såväl i som utomlands. Genom vårt val som enskilda konsumenter privata och offentliga inköpare kan och bör vi bli aktörer åtminstone indirekt inom naturvården. Miljömärkningen möjliggör för konsumenterna att välja miljöanpassade produkter och bidrar därigenom till en produktion av miljömässigt bra alternativ. Exempel på s.k. positiv miljömärkning där produkternas kriterier fastställs av en tredje part är det nordiska miljömärkningssystemet Svanen, EU:s system för miljömärkning EU- blomman, Bra Miljöval-märkning och KRAV:s märkning av ekologiska produkter. Miljömärkning, certifiering, miljöredovisning och miljörevision är alla exempel på olika instrument som har vuxit fram inom ramen för marknad och näringsliv. Dessa instrument har i stor utsträckning varit inriktade på andra aspekter av miljö och miljöproblem än naturvård. har dock även naturvård mer och mer integrerats i sådana system, framför allt när det gäller miljömärkning och certifiering. Flera av dessa system bidrar i olika grad till naturvård här i . De instrument som har haft störst betydelse för naturvård har i första hand utvecklats av producenter, vidareförädlare, leverantörer, konsumenter och inte minst miljöorganisationer. Det kan noteras att det inte bara handlar om miljömärkning utan att ofta inkluderas frågor som rör ursprung och kvalitet eller att kriterier kan inkludera sociala frågor, t.ex. hänsyn till urbefolkningar. Dessa verktyg kan och bör på olika sätt bidra till att olika miljö- kvalitets- och delmål uppnås. Naturvårdspolitiken ställer här förvänt- ningar på marknadens olika aktörer, inklusive förädlingsled och handel. Som exempel kan nämnas certifiering av skogsbruk. omfattas av den produktiva skogsarealen i av den natio- nella standarden inom ramen för certifieringssystemet Council (FSC). Det innebär bl.a. att ca med be- varandevärden skall undantas från skogsproduktion, eftersom detta är ett åtagande från markägaren inom ramen för certifieringen. Även certi- fieringen genom PEFC bidrar till att trygga områden med bevarande- värden. var certifierad inom ramen för det systemet. På så sätt bidrar dessa certifieringar till att del- mål 1 under miljökvalitetsmålet Levande skogar uppnås. Detta är ett bra exempel på sektorsansvar där näringen själv tar ett stort egenansvar, genom ett verktyg som fungerar på marknaden. Andra exempel är konceptet Naturbeteskött som utvecklats av Världs- naturfonden i samarbete med ICA-handlarna. Det innebär miljömärkning av kött från djur som har betat på naturbetesmarker och på sätt har bidragit till att hävda dessa marker, vilket i sin tur bidrar till att uppnå delmål 1 under Ett rikt odlingslandskap. Ytterligare ett exempel är Natur- skyddsföreningens miljömärkningssystem Bra Miljöval rörande energi- produktion som har satt som kriterium att producenten inte ska medverka till att ianspråkta outbyggda vattendrag för produktion av ny elkraft. På så sätt bidrar detta miljömärkningssystem till att uppnå miljökvalitets- målet Levande sjöar och vattendrag. Ytterligare ett exempel är det internationella miljömärkningssystemet för havsfisk, (), som etablerades av livsmedelsföretaget och Världsnaturfonden WWF. MSC har utarbetat regler för uthålligt fiske, certifiera fiskerier och utforma ett märke som får användas på fisk fångad i enlighet med reglerna. MSC blev den första oberoende organisationen för miljömärk- ning av vildfångad fisk. Sex olika fisken runt om i världen har redan god- känts, och många fler är på gång (). Även KRAV driver ett arbete med miljömärkning av fisk och skaldjur. En viktig underliggande faktor, som framhållits redan inledningsvis i regeringens grundsyn, är att offentliga insatser allena knappast kommer att klara uppgiften att uppnå fastlagda miljökvalitets- och delmål. Driv- kraften för marknadsbaserade verktyg ligger framför allt hos olika kategorier av konsumenter, enskilda, företag och offentlig sektor. Detta ställer höga förväntningar på dessa konsumenter att genom aktiva val av produkter och tjänster, baserat på god kunskap, bidra till en bra naturvård. Det måste vara enkelt att vara en aktiv miljökonsument. Om märkningssystemen blir för många eller för komplicerade kan det i sig innebära problem för konsumenterna att förstå vad de olika systemen står för och hur olika krav och kriterier bidrar till miljö- och naturvård. Det finns därför ett värde i att i viss utsträckning försöka samordna märk- nings- och certifieringssystem. Ett exempel kan vara att ansluta till inter- nationellt vedertagna och granskade system och kriterier. I många fall kanske sådana saknas och då krävs ett utvecklings- och pionjärarbete. Kriterier bör vara tydliga och relevanta och tas fram i öppna processer med brett deltagande från marknadens olika aktörer. Grunden är att konsumenterna har möjlighet att förstå vad systemen står för och därmed genom ett aktivt val kan bidra till natur- och miljövård. Producenterna har också en viktig roll. De bör ta ett ökat ansvar och minska miljöbelastningen och negativa hälsoeffekter av sina produkter. Detta bör omfatta produktens hela livscykel. I ansvaret ingår att skaffa sig kunskap om sina produkters miljöbelastning och hälsorisker och att föra denna kunskap och information vidare till andra aktörer inklusive konsumenterna i produktkedjan. Även distribution och handel har i många fall en viktig roll att spela; hela kedjan från produktion till konsument bör vara engagerad för att det skall kunna fungera. Staten och kommunerna har ett övergripande ansvar att utforma institutionella och gynnsamma ramverk. Dessa ramar bör skapas genom en process som säkrar deltagande från olika aktörer såsom företag, konsumenter och ideella organisationer. En viktig uppgift blir därför att Skr. 2001/02:173 kommunicera med aktörer som kan bidra till upprätthållandet och bevarandet av naturvärden. Den statliga verksamheten bör eftersträva att skapa goda förutsättningar för miljömärkning etc. genom att stödja och stimulera marknadsbaserade verktyg. Detta ställer sålunda förväntningar på alla kategorier konsumenter enskilda, företag, offentlig sektor att genom aktiva val av produkter, baserat på god kunskap, bidra till en bra naturvård. Grundprincipen bör vara att det är marknadens aktörer, framför allt producenter, förädlings- och handelsled, inklusive berörda intressenter som konsument- och miljöorganisationer, som själva tar fram, lanserar och driver olika miljö- märkningssystem. Även förädlingsled, distribution och handel har i många fall en viktig roll att spela; hela kedjan från produktion till konsu- ment bör vara engagerad för att det skall kunna fungera. Grunden för miljömärknings- och certifieringssystem är konsumen- ternas tilltro till och kunskap om dessa och producenternas förtroende och vilja att ansluta sig. Systemen måste sålunda ha en hög grad av trovärdighet och legitimitet. Oberoende ackreditering, kontroll och revi- sion är viktiga komponenter när det gäller trovärdighet. Vetenskaps- samhället kan bidra till legitimitet och trovärdighet och bör därför kritiskt granska att märknings- och certifieringssystemen bidrar till de natur- vårdsmål som systemen hävdar. Vad blir effekterna ute i naturen? Hur långt räcker detta verktyg på vägen mot det långsiktiga miljökvalitets- målet? Generellt är det ofta svårt att bedöma en produkts totala miljö- belastning. Det kan bli frågan om komplicerade avvägningar mellan olika miljöproblem och -påverkan. Myndigheterna och vetenskapssam- hället har ett ansvar i att tillhandahålla och presentera underlag som kan vara relevant för utformning eller revidering av ett system. Fler konsumenter måste bli medvetna om sambandet mellan sin egen konsumtion och hur den positivt och negativt påverkar naturmiljön. Att förklara sambandet mellan valet av en viss produkt och naturvård exempelvis nötköttet på matbordet och möjligheten att bevara artrika naturbetesmarker är ingen lätt uppgift. Sambandet mellan produktions- förhållanden och effekter i naturen är ofta komplexa. Att förklara dessa samband bör ses som en viktig uppgift inte bara för producenter och de som äger miljömärkningssystemen utan är i mångt och mycket en uppgift för folkbildningen. Här har redan den ideella naturvården gjort mycket stora och förtjänstfulla insatser men det återstår mycket att göra.