prop · GP03133 · 2002-02-27 00:00:00 — En skadelidande måste givetvis alltid känna till vem han eller hon skall rikta ett anspråk mot, men problemet ställs mer på sin spets i ett system där den skadelidande lämnar skadelandet och skall ordna skaderegleringen från sitt hemland genom en representant för bolaget. Som anges nedan i avsnitt 8.9 är det angeläget att information om de nya reglerna sprids i anslutning till att de skall börja tillämpas. Också för den ovan beskrivna situationen är det angeläget att den skadelidande får den information som kan behövas. Det torde i första hand, liksom , få ankomma på försäkringsbranschen att på lämpligt sätt stå för informa- tion av detta slag. Det kan här tilläggas att kommissionen kommer att följa och utvärdera hur direktivet fungerar i praktiken och föreslå de änd- ringar som kan anses nödvändiga också i detta avseende. Regeringens förslag: Det kollektiv av försäkringsbolag som avses i 16 § trafikskadelagen skall vara skadeersättningsorgan här i landet och företrädas av . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag (se Prop. 2001/02:133 promemorian s. 54 f.). Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan invändning. och anser dock att ett försäkringsbolag inte skall ha rätt att återta skaderegleringen för det fall ansvaret har övergått på ett skadeer- sättningsorgan. Även tar upp frågan om ett försäkringsbolags möjlighet att återta skaderegleringen. Skälen för regeringens förslag I varje medlemsland skall det finnas ett skadeersättningsorgan som för vissa fall skall träda in i skaderegleringen. En skadelidande skall ha rätt att vända sig till ett sådant organ bl.a. när försäkringsbolaget eller repre- sentanten inte från det att försäkringsfallet anmäldes har lämnat ett motiverat besked om ersättning (artikel 6). Vem skall vara skadeersättningsorgan i ? I trafikskadelagen finns särskilda bestämmelser om trafikskador i med motorfordon som är registrerade och hemmahörande i utlandet. En- ligt 4 och 16 §§ regleras sådana skador solidariskt av samtliga försäk- ringsbolag som vid skadetillfället hade tillstånd att meddela trafikförsäk- ring eller som hade gjort sådan anmälan som avses i 5 § tredje stycket (EES-försäkringsgivare). Enligt 30 § företräds detta kollektiv av . Ansvaret för utländska fordon har vissa likheter med direktivets be- stämmelser om skadeersättningsorgan. I båda fallen kan det sägas vara ett övertagande av försäkringsansvaret, om än på olika grunder. Det är, som anförs i promemorian, naturligt att samma lösning väljs för direkti- vet och att kollektivet av försäkringsbolag blir skadeersättningsorgan och därvid företräds av . När skall ett skadeersättningsorgan ta över skaderegleringen? En skadelidande skall ha rätt att begära ersättning av ett skadeersätt- ningsorgan i tre olika situationer. Den första är att försäkringsbolaget eller representanten inte från det att försäkringsfallet anmäldes har lämnat ett motiverat ersättningsanbud eller ett motiverat svar på vad som anförts i anspråket när ansvaret bestrids, försäkringsbolagets ansvar inte har fastställts eller ersättningen inte har beräknats fullständigt (artikel 6.1 a och b). Den andra situationen är att försäkringsbolaget inte har utsett någon skaderegleringsrepresentant i det land där den skadelidande är bosatt (ar- tikel 6.1 b). Den tredje situationen är om det inte är möjligt att identifiera fordonet eller om det efter olyckan inte har gått att identifiera försäkringsbolaget, vilket måste uppfattas som att det är fråga om ett oförsäkrat fordon (artikel 7). Ett skadeersättningsorgan skall dock inte reglera skadan om den ska- delidande har vänt sig direkt till försäkringsbolaget och fått ett motiverat svar eller ett motiverat ersättningsanbud från det att detta framfördes. Detsamma gäller om den skadelidande har vidtagit rättsliga åtgärder mot försäkringsbolaget. Av trafikskadelagen bör det framgå att , i sin egenskap av företrädare för skadeersättningsorganet, skall gå in i skaderegleringen för dessa fall. Lagrådet har anmärkt att sådana formuleringar som motiverat ersätt- ningsanbud och motiverat svar, liksom det gemensamma uttryck för dessa som föreslogs i lagrådsremissen (motiverat ersättningsbesked) är oklara och kan ge anledning till skiftande tolkningar. Lagrådet har ansett sig kunna utgå från att syftet har varit att det subsidiära ansvaret för ett skadeersättningsorgan inte skall inträda så länge en reell prövning av anspråk på ersättning pågår eller förbereds hos den utländska försäk- ringsgivaren och har föreslagit att detta bör komma till tydligare uttryck i lagtexten. Regeringen kan instämma i bedömningen att de aktuella ut- trycken inte är helt klara men anser ändå inte att det är lämpligt att, så långt som Lagrådet föreslår, frångå de uttryck som används i direktivet. Detta gäller särskilt som en utländsk försäkringsgivares skyldighet att höra av sig med besked om skaderegleringen som utgör en spegelbild av förutsättningarna för ett skadeersättningsorgan att träda in i ersätt- ningsansvaret kommer att styras av regler i övriga EES-länder. Till detta kommer att direktivet enligt regeringens bedömning knappast kan anses ge utrymme för att tillmäta enbart den omständigheten att en reell prövning av ett anspråk pågår eller förbereds hos ett försäkringsbolag någon självständig betydelse. Det kan också ifrågasättas om det, som Lagrådet förordat, räcker med att enbart underrätta den skadelidande om att anspråket kommer att prövas senare för att leva upp till direktivets krav på att lämna ett motiverat svar för sådana fall där försäkringsbolaget ännu inte tagit ställning till anspråket. Vilken tidsfrist gäller för skaderegleringen? Skadeersättningsorganet skall enligt direktivet ingripa inom två måna- der från den dag då den skadelidande framförde sitt ersättningsanspråk dit. Eventuella åtgärder som har vidtagits skall avbrytas om försäkrings- bolaget eller representanten därefter lämnar ett motiverat svar på begäran om ersättning. Detsamma skall givetvis också gälla om försäkringsbola- get eller representanten lämnar ett motiverat ersättningsanbud. Som anförs i promemorian är det inte helt klart vad som avses med ingripa. Vid en konferens i mellan gröna kort-byrå- erna inom EES samt företrädare från konstaterades att avsikten knappast kan vara att den skadelidandes anspråk på försäk- ringsersättning skall regleras . Den gemensamma bedöm- ning som gjordes där liksom vid de nordiska departementsöverlägg- ningarna var i stället att uttrycket måste förstås så att skaderegleringen skall påbörjas men inte behöva vara slutförd . I annat fall skulle, vilket ju inte vore rimligt, ett skadeersättningsorgan kunna få för skaderegleringen än en skaderegleringsrepresentant. bestämmelse med den innebörd som har beskrivits bör tas in i trafik- skadelagen. Någon yttersta gräns för när skaderegleringen skall vara avslutad finns inte i direktivet. Även om det mot bakgrund av till- synsverksamhet inte kan förutses några praktiska problem med att låta lagstiftningen vara öppen på denna punkt, måste det ändå av principiella skäl anses vara mindre lämpligt om lagen skulle sakna bestämmelser om när skaderegleringen skall vara avslutad. Vid de nordiska departements- överläggningarna har det också rått enighet om vikten av en sådan re- glering. Särskilda bestämmelser bör således tas in i trafikskadelagen om när en skadereglering senast skall vara avslutad. Som föreslagits i promemorian kan detta lämpligen ske genom en hänvisning till motsvarande bestäm- melser i konsumentförsäkringslagen (37 § första stycket och 38 §). Detta innebär att utan uppskov skall vidta de åt- gärder som behövs för att skadan skall kunna regleras. Skadan skall re- gleras skyndsamt och med iakttagande av den ersättningsberättigades behöriga intressen. Försäkringsersättning skall betalas senast efter det att den ersättningsberättigade har anmält försäkringsfallet till fö- reningen och lagt fram den utredning som med hänsyn till omständighe- terna skäligen kan begäras. och anser att det, sett till den skadelidandes intressen, skulle vara en fördel om ett försäkringsbolag inte hade möjlighet att återta skaderegleringen efter det att tidsfristen har löpt ut. De föreslår att 28 § tredje stycket, som reglerar när skadereglering skall påbörjas och avbrytas, skall kompletteras med en regel om förbud för ett försäkringsbolag att för de aktuella fallen återta skaderegleringen. Även advokatsam- fund anser att ett försäkringsbolag inte borde ha möjlighet att återta ska- deregleringen, men anser att ett förbud skulle ha kommit till uttryck i direktivet och att direktivet, med den avfattning det nu har, har genom- förts på ett riktigt sätt i promemorian. Också Lagrådet har tagit upp frågan och anfört att det bör övervägas att öppna en möjlighet för ett skadeersättningsorgan att undantagsvis full- följa skaderegleringen trots att den utländske försäkringsgivaren har gett sig till känna. Som regeringen angav i lagrådsremissen skulle det för vissa fall vara önskvärt att ett skadeersättningsorgan skulle kunna fortsätta skadere- gleringen utan hinder av att det ansvariga försäkringsbolaget för sent har lämnat ett motiverat svar på anspråket. Det kan således knappast anses önskvärt att ett skadeersättningsorgan efter en komplicerad skade- reglering som tagit månader eller kanske år i anspråk och som bedöms kunna avslutas måste avbryta denna enbart av den anledningen att försäkringsbolaget har lämnat ett motiverat svar på anspråket. Som vidare angavs i lagrådsremissen kan man å andra sidan tänka sig situatio- ner där tillfälliga omständigheter har föranlett att försäkringsbolaget inte har kunnat lämna något motiverat svar inom den angivna tiden och där bolaget är berett att omgående reglera skadan och där skaderegleringen skulle kunna slutföras snabbare hos försäkringsbolaget än hos skadeer- sättningsorganet. Lämpligheten av en regel som för sådana fall hindrar försäkringsbolaget att fullfölja sina åtaganden mot den skadelidande kan ifrågasättas. och anger talar direktivets ordalydelse mot att det går att införa ett förbud mot återtagande. I artikel 6.1 b anges således att skadeersättningsorganet skall ingripa från den dag då den skadelidande framför sitt ersättningsanspråk till detta men att vidtagna åtgärder skall avbrytas om försäkringsbolaget eller dess skaderegleringsrepresentant senare har lämnat ett motiverat svar på ersättningsanspråket. Också advo- katsamfund är av den uppfattningen att direktivet, som det nu är utfor- mat, inte medger någon sådan förbudsregel. Å andra sidan är direktivet, som Lagrådet anmärker, ett minimidirektiv som tillåter medlemsstaterna att tillämpa bestämmelser som är mera förmånliga för den skadelidande. Även om direktivet skulle medge ett förbud mot återtagande är det knappast möjligt att konstruera detta på det sätt som och föreslår. Eftersom det svenska skadeersättningsorganet, som bestämmelsen i 28 § reglerar, en- dast kan ta över ansvaret från utländska försäkringsbolag skulle nämligen den föreslagna ändringen komma att avse uteslutande utländska försäk- ringsbolag. En sådan bestämmelse skulle knappast få någon effekt mot bakgrund av den territoriella begränsningen av en lags rättsverkan. Ett förbud mot återtagande skulle visserligen kunna föreskrivas för svenska försäkringsbolag. En sådan bestämmelse kan dock knappast motiveras om inte en motsvarande skyldighet införs också i övriga medlemsländer. Ett alternativ skulle kunna vara att införa en regel om att skadeersätt- ningsorganet får fullfölja skaderegleringen även om det utländska försäk- ringsbolaget lämnar ett motiverat besked om ersättning, om detta har skett först efter tvåmånadersfristen. En fullföljd av skaderegleringen skulle dock kunna leda till komplikationer genom att skaderegleringen då skulle kunna komma att bedrivas på två håll . Som Lagrådet anmärker kan en sådan ordning också medföra att det svenska skadeer- sättningsorganet inte kan utöva regress mot motsvarande skadeersätt- ningsorgan i annat land. Med hänvisning till vad som sagts ovan är detta inte en fråga som kan lösas genom lagstiftning. En ändrad reglering får, vid behov, över- vägas på gemenskapsnivå. Enligt uppgift är frågan föremål för dis- kussioner inom Comité Européen des , , där det avtal mellan skadeersättningsorganen som direktivet förutsätter är under utar- betande. Vilka regler i övrigt skall tillämpas? I direktivet finns inga bestämmelser om vilket lands lag som skall tilläm- pas vid skaderegleringen. Den grundläggande tanken bakom direktivet synes vara att ett skadeersättningsorgan skall träda in i det utländska för- säkringsbolagets ställe och tillämpa samma bestämmelser som bolaget skulle ha gjort. Syftet med att inrätta skadeersättningsorgan är ju att den skadelidande även vid försummelse hos försäkringsbolaget skall ges rätt till den ersättning som han eller hon har ett rättmätigt anspråk på. Att direktivet skall uppfattas på detta sätt hävdas också av representanterna i den arbetsgrupp (under Comité Européen Des , CEA) som är Prop. 2001/02:133 tillsatt för att utarbeta avtalet mellan skadeersättningsorganen, och grup- pen har inte ansett det nödvändigt att ta in någon särskild bestämmelse i avtalet om detta. I det utkast till avtal som diskuteras inom gruppen finns dock en bestämmelse om att skadeersättningsorganet i försäkringsbolagets hemland skall informera det skadeersättningsorgan som skall ta över skaderegleringen om vilket lands lag som skall tilläm- pas och om innehållet i denna lag. När ett skadeersättningsorgan har mottagit en framställning om ersätt- ning, skall det underrätta försäkringsbolaget eller dess skade- regleringsrepresentant om detta. Också försäkringstagaren liksom skade- ersättningsorganet i det land där försäkringsbolaget är etablerat skall un- derrättas. För att åstadkomma en sådan underrättelseskyldighet måste, som anges i promemorian, särskilda bestämmelser införas. Det är inte nödvändigt att bestämmelserna meddelas i lag. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör i stället bemyndigas att meddela före- skrifterna. När ett skadeersättningsorgan har betalat försäkringsersättning, skall or- ganet enligt direktivet ha en rätt att kräva det utbetalda beloppet åter av skadeersättningsorganet i det medlemsland där försäkringsbolaget är eta- blerat. Rätten till återkrav förutsätts lösas genom avtalet mellan skadeersätt- ningsorganen i de olika medlemsländerna. Någon författningsändring i denna del är således inte aktuell. Avtalet mellan skadeersättningsorganen skall också närmare reglera ska- deersättningsorgans uppgifter och ersättningsförfarandet. Direktivet ger således ingen heltäckande reglering av organens verksamhet utan skall kompletteras av avtalet. Som anges i promemorian kan det därför inte uteslutas att det kan behövas ytterligare föreskrifter om handläggningen av ärenden i mer administrativt avseende. Regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer bör bemyndigas att meddela sådana före- skrifter. Regeringens bedömning: Det krävs ingen lagändring med anledning av direktivets bestämmelser om direktkrav. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning (se promemorian s. 59 f.). Remissinstanserna tillstyrker promemorians bedömning eller lämnar den utan invändning. och anser dock att man skulle uppnå en bättre överensstäm- melse med regleringen i övriga länder inom EES och därmed också upp- fylla syftet med direktivet bättre om en alternativ talerätt infördes mot vållande motparts trafikförsäkring. Även och anser att direktivet aktualiserar behovet av att i den na- lagstiftningen införa en alternativ talerätt mot vållande motparts trafikförsäkring. Skälen för regeringens bedömning: Av artikel 3 i direktivet följer att varje medlemsland skall se till att den som har skadats i ett annat land än det där han eller hon är bosatt har rätt att rikta anspråk direkt mot det försäkringsbolag som tillhandahåller ansvarsförsäkring för den ansvariga personen. Som framgår av avsnitt 4 kan enligt trafikskadelagen anspråk på trafik- skadeersättning riktas direkt mot det ansvariga försäkringsbolaget. Tra- fikskadelagen bygger inte på att det finns ett personligt ansvar för någon, utan trafikförsäkringen tar i stället direkt över ansvaret för en inträffad skada. Trafikförsäkringen är således frikopplad från skadeståndsrättens ansvarsregler och är inte att se som en sorts ansvarsförsäkring. Direktivets regel om direktkrav syftar enbart till att säkerställa att an- språk på ersättning kan riktas direkt mot det försäkringsbolag som är an- svarigt för att utge ersättning för skadan, eftersom detta är en nödvändig förutsättning för att systemet med skaderegleringsrepresentanter skall fungera effektivt. Den skadelidande skall inte först behöva vända sig till den person som kan vara ansvarig på skadeståndsrättslig grund. Som har konstaterats vid de nordiska departementsöverläggningarna är avsikten däremot inte att harmonisera de närmare förutsättningarna för direkt- kravet. Inte heller de tre första direktiven syftar till någon civilrättslig harmonisering, utan dessa frågor har lämnats åt nationell rätt (jfr EG- domstolens dom i mål C-348/98). Det fjärde di- rektivet medför således ingen ändring härvidlag utan skall endast göra det enklare för en skadelidande att framställa krav. I den trettonde in- gresspunkten framhålls också att direktivet inte påverkar nationella mate- riella bestämmelser. Som några av remissinstanserna anmärker skiljer sig regleringen i tra- fikskadelagen från vad som allmänt gäller bland övriga EES-länder där ersättning ur trafikförsäkringen som regel förutsätter att det finns en vål- lande motpart. Ett sådant system gällde i då det er- sattes av trafikskadelagens regler, som får anses vara mer fördelaktiga för den skadelidande (se avsnitt 4.2). Det kunde i och för sig vara önskvärt att reglerna om ersättning för trafikskador var utformade på ett likartat sätt bland alla medlemsländer. Som nämnts och som och själva anmärker är dock detta ingen förutsättning för att genomföra direktivet. De problem som skillnader i medlemsländernas lagstiftning eventuellt kan föra med sig vid en skadereglering med internationell anknytning finns dessutom och är alltså inte något som orsakas av bestämmelserna i di- rektivet. Det finns mot den bakgrunden enligt regeringens bedömning inte anledning att vid genomförandet av direktivet göra ändringar i det Prop. 2001/02:133 system för ersättning som gäller . Med hänvisning till det anförda och då trafikskadelagen alltså gör det möjligt att rikta anspråk direkt mot det ansvariga försäkringsbolaget görs här, liksom i promemorian, bedömningen att artikel 3 inte bör för- anleda någon lagändring. Det är dock angeläget att här liksom på övriga områden följa den praktiska tillämpningen av de bestämmelser som genomför direktivet. Om det därvid skulle visa sig att det finns ett behov av förändringar får frågan övervägas på nytt. Regeringens förslag: skall ansvara för att en skadelidande kan få uppgifter om vem som har meddelat trafik- försäkring för ett fordon som är normalt hemmahörande här i landet, vem som är försäkringsbolagets skaderegleringsrepresentant i det land där den skadelidande är bosatt samt vem som är fordonets ägare. Mot- svarande uppgifter skall lämnas beträffande fordon som är normalt hemmahörande i något annat EES-land, i den mån föreningen har till- gång till sådana uppgifter. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag (se promemorian s. 60 f.). Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan invändning. Datainspektionen har anmärkt att uppgifter om fordo- nets ägare enligt direktivet skall lämnas till den skadelidande endast om denne har ett legitimt intresse av att få denna information. Inspektionen har mot bakgrund härav ifrågasatt om inte en motsvarande begränsning bör tas in i trafikskadelagen. Skälen för regeringens förslag Vem skall vara informationscentrum? För att systemet med skaderegleringsrepresentanter skall fungera är det nödvändigt att en skadelidande, såväl från skadelandet som från det land där han eller hon är bosatt, kan få uppgift om vem som har meddelat tra- fikförsäkring för ett visst fordon och vem som är försäkringsbolagets skaderegleringsrepresentant i ett visst land. I detta syfte föreskrivs i di- rektivet en skyldighet för varje medlemsland att inrätta eller godkänna ett informationscentrum som skall vara ansvarigt för att de skadelidande ges tillgång till sådana uppgifter. De uppgifter som skall finnas tillgängliga avser, med undantag för uppgifter om registreringsnummer, sådan infor- mation som på ett eller annat sätt rör trafikförsäkring (artikel 5). Det är därför naturligt att är informationscentrum här i landet, vilket bör framgå av trafikskadelagen. tillgång till de aktuella uppgifterna Direktivet bygger på den grundläggande tanken att en skadelidande, med uppgift om ett fordons registreringsnummer, skall vända sig till ett in- formationscentrum och där kunna få de ytterligare uppgifter som han eller hon behöver för att veta vilket försäkringsbolag som ett anspråk skall riktas mot. Direktivet kräver alltså att , via uppgiften om registreringsnummer, kan ges tillgång till och vidarebe- fordra de uppgifter som direktivet omfattar. Vilka fordon som skall vara registrerade för att få brukas och därmed också tilldelas ett registreringsnummer regleras i 12 § lagen (2001:558) Uppgifterna antecknas i vägtrafikregistret. register antecknas också uppgifter om försäkringsbolag och ägare till motordrivna fordon (6 §). för vägtrafikregistret med hjälp av automatiserad behand- ling och är personuppgiftsansvarig för registret. Enligt lagen om vägtrafikregister medges direktåtkomst till person- uppgifter i registret endast för vissa särskilt angivna ändamål (8 §). sådant ändamål är försäkringsgivning eller annan allmän eller enskild verksamhet där uppgifter om bl.a. fordonsägare utgör underlag för pröv- ningar eller beslut (5 § andra punkten). dag direktåtkomst till uppgifterna med möjlighet att använda sökbe- greppen personnummer, organisationsnummer, registreringsnummer och Utgångspunkten är att skall ha direktåtkomst även i fortsättningen. Med hänvisning till det sagda torde det inte krävas några författnings- ändringar för att genomföra direktivets bestämmelser om informations- centrum såvitt gäller möjlighet att få till- gång till uppgifter om bl.a. vem som äger ett visst fordon och vem som är Enligt artikel 5.2 skall varje försäkringsbolag som meddelar trafikförsäk- ring underrätta informationscentrumen i samtliga EES-länder om namn och adress på de skaderegleringsrepresentanter som har utsetts. regel innebär alltså att kommer att få sådana uppgifter från försäkringsbolag i övriga EES-länder. Som nämnts i av- snitt 8.3 bör en skyldighet för svenska försäkringsbolag att lämna under- rättelse om de representanter som har utsetts genomföras med föreskrift av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Uppgifter om nummer på försäkringsbrev Enligt den numera upphävda bilregisterkungörelsen (12 §) skall till en ansökan om registrering i bilregistret fogas ett bevis om trafikförsäkring för fordonet om det inte av bilregistret framgår att det finns en gällande trafikförsäkring för detta. Någon ändring i detta avseende är inte avsedd med den nya lagen om vägtrafikregister, utan tanken är att motsvarande föreskrifter skall meddelas av efter bemyndigande av rege- ringen i förordningen (2001:650) om vägtrafikregister. När ett avtal om trafikförsäkring för ett fordon som är registrerat har Prop. 2001/02:133 upphört att gälla, skall försäkringsbolaget eller, i fall som avses i 5 § tredje stycket trafikskadelagen (gränsöverskridande verksamhet), repre- sentanten för bolaget anmäla detta hos (16 § andra stycket trafikförsäkringsförordningen). Av vägtrafikregistret framgår alltså om ett fordon är trafikförsäkrat och vem som är försäkringsgivare.