prop · GP0388 · 2002-02-13 00:00:00 — till dessa regler samt till de aktuella brottens svårhetsgrad är det mindre troligt att en svensk domstol kommer att besluta om annat än ett frihets- berövande när så begärs av domstolen. Trots detta kan det ändå finnas fall när den svenska domstolen överväger att försätta den eftersökte på fri fot eller att i stället för häktning eller anhållande besluta om en mindre ingripande tvångsåtgärd, främst reseförbud eller anmälningsskyldighet. ett sådant fall måste stadgans särskilda krav på prövningen och på kommunikation med domstolen tillgodoses. Om det är tillräckligt får, enligt 25 kap. 1 § första stycket rättegångs- balken, reseförbud eller anmälningsskyldighet beslutas för den som är skäligen misstänkt för ett brott som kan leda till fängelse när det finns risk för att personen avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring och straff men inte anledning i övrigt att anhålla eller häkta denne. paragrafens andra stycke får sådana åtgärder också meddelas i andra fall om skäl för häktning eller anhållande föreligger men det kan antas att syftet därmed kan tillgodoses genom reseförbud eller anmälnings- I de angivna situationerna finns det alltså utrymme för att tillgodose de stränga krav som stadgan ställer för s.k. tillfällig frigivning i artikel 59. Syftet med frihetsberövandet är ju att möjliggöra ett följande överlämnande av personen till domstolen och brottslighetens allvarliga karaktär vägs också in i bedömningen. Därmed är det inte nödvändigt att föreskriva särskilda bestämmelser om villkoren för reseförbud och anmälningsskyldighet med anledning av stadgans föreskrifter. I de situationer som här omtalas behövs det däremot en särskild bestämmelse som tillgodoser stadgans krav att domstolen skall ges möjlighet att lämna rekommendationer innan ett beslut meddelas om att frige eller meddela reseförbud eller anmälningsskyldighet för den som domstolen har begärt häktad eller provisoriskt anhållen. placering och utformning av bestämmelsen har regeringen tagit intryck av det förslag som Lagrådet har lämnat, vilket också redovisas i Överklagande av tingsrätts beslut om tvångsmedel Regeringens förslag att de bestämmelser som i allmänhet gäller för tvångsmedel i brottmål också skall gälla beträffande tvångsmedel i ett ärende om överlämnande till medför även att den vanliga instansordningen vid överklagande skall tillämpas. Tingsrätts beslut skall därmed överklagas till hovrätten. ordning som gäller i förhållande till de internationella brottmåls- tribunalerna enligt 5 § tribunallagen. Detta avviker från bestämmelserna i . 2001/02:88 16 § utlämningslagen som i stället föreskriver att en tingsrätts beslut om tvångsmedel skall överklagas direkt till . Den särskilda regeln i utlämningslagen hänger samman med att enligt den lagen skall pröva förutsättningarna för utlämning i de fall då den som begärs utlämnad inte har samtyckt till att han eller hon utlämnas. I konsekvens med att normalt inte skall göra en sådan prövning av en framställning om utlämning till en tribunal anvisar tribunallagen i stället att bestämmelser om överklagande av beslut om tvångsmedel skall gälla (prop. har i sitt remissyttrande föreslagit att utlämnings- lagens ordning för överklagande av beslut om tvångsmedel skall gälla också i förhållande till . För detta talar naturligtvis intresset av att tillhandahålla ett förfarande som är så snabbt som möjligt och som inskränker möjligheterna att förhala ett överläm- nande till domstolen genom överklaganden. Högsta domstolens roll i förfarandet vid en begäran om överlämnande till domstolen föreslås dock vara densamma som i förhållande till tribunalerna. Därmed gäller även här de skäl som anfördes i förarbetena till tribunallagen. Det är vidare sedan gammalt en grundläggande princip att förfarandet i utlämnings- ärenden bör utformas med anknytning i största möjliga utsträckning till de allmänna grunderna för rättegången i brottmål (se t.ex. prop. 1957:156 s. 78). Härtill kommer att hovrätten regelmässigt behandlar överklagade beslut om tvångsmedel med förtur varför ett överklagande i allmänhet inte innebär någon beaktansvärd försening i förfarandet. Regeringen anser därför att övervägande skäl talar för att även i förhållande till domstolen tillämpa allmänna regler om överklagande av beslut om tvångsmedel. Regeringens förslag: Den som har överlämnats till för lagföring får ställas till ansvar för annan gärning som har begåtts före överlämnandet än den som överläm- nandet har avsett. Därmed gäller inte den s.k. specialitetsprincipen i detta avseende. Regeringen får medge att den som har överlämnats till Internatio- nella brottmålsdomstolen får överföras därifrån till en annan stat för lagföring under förutsättning att utlämning från lagligen hade kunnat ske. Om ett sådant medgivande inte lämnas skall regeringen i stället begära att den överlämnade personen skall återföras till . Dessa bestämmelser gäller även när ett förenklat förfarande för överlämnande till domstolen tillämpas. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag, men behandlar inte vad som skall gälla vid tillämpning av det förenklade förfarandet för överlämnande. Remissinstanserna har godtagit förslaget. Skälen för regeringens förslag: Specialitetsprincipen, som ofta förekommer i samband med utlämning för brott mellan stater, innebär att den begärande staten inte får lagföra den som har utlämnats för andra brott än det för vilket utlämning beviljats. Den begärande staten får inte heller vidareutlämna den utlämnade till en tredje stat. I allmänhet finns det föreskrifter om att den anmodade staten kan medge undantag från förbudet. I finns bestämmelser om specialitetsprincipen och om undantag från denna i 12 och 24 §§ lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen) samt i 7 och 18 §§ lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och (nordiska utlämningslagen). Ett generellt undantag från specialitetsprincipen har trätt i kraft beträffande den som inte är svensk medborgare och som utlämnas till en medlemsstat i EU (12 a § utläm- ningslagen, se prop. 2000/01:83, bet. 2000/01:JuU26, rskr. 2000/01:281, SFS 2001:612). tillämpar inte specialitetsprincipen i förhållande till tribunalerna. Stadgan innehåller bestämmelser om att specialitetsprincipen skall tillämpas (artikel 101). Föreskriften en misstänkt eller tilltalad som överlämnats till domstolen inte får bli åtalad, bestraffad eller berövad friheten för någon annan gärning som har begåtts före överlämnandet än den gärning som överlämnandet har grundats på. Domstolen har dock möjlighet att begära undantag från detta förbud från den staten som överlämnat personen och anslutna stater skall sträva efter att meddela sådana undantag. Det behövs framförallt i de fall då åklagaren söker tillägg till åtalet (artikel 61). Stadgans specialitetsprincip har även varit föremål för behandling under förhandlingarna om bevis- och förfaranderegler. Det har framför- allt avsett frågan om utlämning från domstolen till en stat i situationer när domstolen har förklarat att processförutsättningar saknas på grund av att saken är föremål för lagföring i en annan stat (artikel 17:1 a) och den staten också begärt att den misstänkte skall överföras dit för att lagföras. Särskilt vissa stater som normalt inte utlämnar egna medborgare på grund av brott har varit måna om att de medborgare som överlämnas till domstolen inte automatiskt kan föras vidare till en annan stat för lagföring. Förslaget till bevis- och förfaranderegler innehåller därför en bestämmelse om att den stat som ursprungligen har överlämnat personen till domstolen har möjlighet att begära att personen återförs dit i fall då domstolen har beslutat att processförutsättningar saknas på grund av nationella lagföringsåtgärder. Därmed förhindras att personen överförs till en annan stat för lagföring. Med hänsyn till de brott som är aktuella och det faktum att krav på dubbel straffbarhet inte tillåts, kan det inte anses vara påkallat att tillämpa specialitetsprincipen i förhållande till Internationella brottmåls- domstolen när det gäller åtal, bestraffning och frihetsberövanden som sker i dess egna förfaranden. Detta bör framgå av lagen om samarbete med . Som Lagrådet har påpekat måste domstolen, för att uppfylla de krav som stadgan ställer (artikel 102:2), i varje enskilt fall begära den överlämnande statens medgivande om undantag från specialitetsprincipen och den svenska bestämmelsen bör därför, i enlighet med Lagrådets förslag, utformas som en dispens- Prop. 2001/02:88 regel med regeringen som beslutsfattare. Enligt regeringens mening finns det anledning att bevara möjligheten att kunna begära att den som har överlämnats från till domstolen för lagföring skall återföras hit om domstolen beslutar att den inte får pröva saken. Det är särskilt aktuellt när det gäller en svensk medborgare som har överlämnats till domstolen. De särskilda regler som gäller för förhållandet mellan domstolen och nationella rättsordningar motiverar att det här väljs en annan lösning väljs än den som gäller för de internationella brottmålstribunalerna. Bestämmelsen bör utformas så att regeringen får medge att den som har överlämnats till domstolen får överföras till en annan stat för lagföring. Ett sådant medgivande bör bara få lämnas om utlämning direkt från till den aktuella staten lagligen hade kunnat äga rum. Detta överensstämmer med villkoren för ett sådant medgivande enligt 24 § utlämningslagen och 18 § nordiska utlämningslagen. Om medgivande inte lämnas skall regeringen i stället hos domstolen begära att personen återförs till . Det bör framhållas att bestämmelsen måste begränsas till att avse de situationer som avser överförande av någon från domstolen för lagföring. I fråga om t.ex. överförande från domstolen till en stat för straffverkställighet gäller andra bestämmelser i stadgan som innebär att domstolen har full beslutanderätt i frågan, se avsnitt 6.8.1. Såsom Lagrådet har föreslagit bör prövningen göras enligt reglerna i 24 § utlämningslagen eller 18 § nordiska utlämningslagen, vilket bl.a. innebär att i vissa fall skall pröva om det finns hinder mot utlämning. Härtill måste övervägas hur de nu beskrivna bestämmelserna om utvidgad lagföring och vidareutlämning bör förhålla sig till tillämpningen av det förenklade förfarande för överlämnande till domstolen som har beskrivits i avsnitt 6.4.4. Enligt det förenklade förfarande för utlämning till en annan medlemsstat i Europeiska Unionen som föreskrivs i utlämningslagen och som, enligt vad som föreslagits ovan, i huvudsak bör tillämpas också i förhållande till domstolen kan den eftersökte, förutom samtycke till utlämning från , också medge rätt för den ansökande staten att utvidga lagföringen och att utlämna honom eller henne till en annan EU-stat (32 § första stycket utlämningslagen). Detta gäller dock inte beträffande svenska medborgare (32 § tredje stycket samma lag). De regler om utvidgad lagföring och vidareutlämning som föreslagits gälla i förhållande till avviker från den ordning som anvisas för det förenklade förfarandet och är avsedda att tillämpas oavsett den eftersökte personens medgivande eller nationalitet. De särskilda regler som har föreslagits för domstolen bör även tillämpas när överlämnandet sker enligt det förenklade förfarandet. Det förenklade förfarandet för överlämnande till domstolen bör därför bara omfatta frågan om överlämnande och den särskilda bestämmelsen om medgivande till utvidgad lagföring och vidare- utlämning alltså inte tillämpas. Detta förhållande, vilket inte behandlades i promemorian, bör framgå i lagen. 6.4.6Transitering av frihetsberövade genom Regeringens förslag: Chefen för får medge att misstänkta, tilltalade eller dömda transporteras genom mellan en annan stat och . Tillstånd skall inte krävas vid flygtransport utan planerad mellanlandning i . Även svenska medborgare skall kunna transiteras. Vidare införs regler som innebär att ett frihetsberövande skall bestå under transiteringen och att polismyndighet vid behov får ta den som transporteras i förvar, bl.a. i det fall då en oplanerad landning sker i landet. För tvångsmedel i ett ärende om transitering gäller samma regler som i ett ärende om överlämnande till domstolen. Motsvarande bestämmelser införs även i förhållande till de internationella brottmålstribunalerna. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft någon erinran mot förslagen. Riksåklagaren har emellertid påpekat att promemorians lagförslag bör förtydligas avseende möjligheten till förvarstagande i samband med tillfällig överföring av en frihetsberövad för person för förhör m.m. i (4 kap. 34 § första stycket lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål). i har tagit upp frågan om s.k. restriktioner i samband med att någon som transiteras tas i förvar och föreslagit att särskilda bestämmelser om detta skall införas. har även föreslagit att bestämmel- serna om transitering utformas så att det tydligt framgår att de är tillämp- liga i samband med utlämning för brott mot domstolens rättskipning. i har begärt klarlägganden i samma frågor. Skälen för regeringens förslag: I det internationella rättsliga sam- arbetet finns det behov av att i olika situationer kunna transportera en frihetsberövad person från en stat till en annan över en tredje stats territorium. Behov av sådan transitering uppstår framförallt vid utläm- ning, överförande av en frihetsberövad för förhör m.m. och överförande för straffverkställighet. I Romstadgan finns särskilda bestämmelser om transitering vid överlämnande av en misstänkt eller tilltalad till dom- stolen för lagföring, dvs. i utlämningsfallet, men som inte avser övriga situationer (artikel 89:3), se vidare nedan. Transitering i förhållande till tribunalerna I förhållande till de internationella brottmålstribunalerna, vars stadgor inte innehåller några föreskrifter om transitering, gäller olika regler för de olika situationerna. Enligt 7 § lagen (1994:569) om samarbete med den inter- nationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt (tribunallagen) skall reglerna om transitering enligt 26 § första stycket lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen) tillämpas även i förhållande till tribunalerna. Det innebär att chefen för departementet kan medge att en person som utlämnats till en tribunal från en annan stat får transporteras genom under förutsättning att den Prop. 2001/02:88 som utlämnas inte är svensk medborgare och att det inte heller i övrigt finns synnerliga skäl mot åtgärden. Utlämningslagen innehåller en annan ordning för transitering vid utlämning mellan nordiska länder, vilken alltså inte gäller i förhållande till tribunalerna. Vid utlämning till en annan nordisk stat får transitering medges även beträffande en svensk medborgare om personen hade kunna utlämnas från till den staten (26 § andra stycket utlämningslagen). Genom en lagändring som föreslagits i prop. 2000/01:83 utvidgas den senare bestämmelsen som en konsekvens av övriga förslag till att även avse transitering till en medlemsstat i Europeiska unionen (SFS 2001:612 som har trätt i kraft ). Transitering genom av en person som utlämnats från en nordisk stat till en annan kräver inte något tillstånd (19 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och , nordiska utlämningslagen). I förhållande till tribunalerna gäller vidare, enligt 11 § fjärde stycket tribunallagen, bestämmelserna om transitering av dömda i 40 § lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brott- målsdom (internationella verkställighetslagen). Därmed får chefen för medge att en person som har berövats friheten enligt ett avgörande av en tribunal får föras genom för verk- ställighet i en annan stat. Under en sådan genomresa skall frihets- berövandet i allmänhet bestå och de regler som gäller anhållna och häktade i allmänhet tillämpas. Genom den allmänna hänvisning i 9 § tribunallagen till bestämmel- serna i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål blir den senare lagens bestämmelser om transitering av frihetsberövade personer som tillfälligt överförs till en tribunal för förhör eller konfron- tation tillämpliga (4 kap. 33 § och 34 § andra stycket). Bestämmelserna innebär att chefen för kan meddela tillstånd till transport genom och att polismyndighet vid behov får ta den överförde i förvar om ett sådant tillstånd har meddelats. Enligt stadgan skall varje ansluten stat i enlighet med sina process- rättsliga regler medge transitering genom sitt territorium av personer som har överlämnats till domstolen från en annan stat (artikel 89:3 a). Det behöver dock inte ske i det fall då en sådan transitering skulle förhindra eller fördröja överlämnandet till domstolen. Undantaget har kommit till med anledning av de långvariga förfaranden som kan bli följden av att en till domstolen överlämnad person begär, t.ex. vid en mellanlandning, en prövning med stöd av principen om habeas corpus. Det gäller framförallt i . Undantaget är dock inte begränsat till dessa fall utan kan även tillämpas i andra fall när processuella regler kan fördröja eller förhindra att ett överlämnande slutförs. Inget medgivande krävs vid flygtransport utan planerad mellanlandning (artikel 89:3 d). Den som transporteras skall tas i förvar under transiteringen (artikel 89:3 c). Stadgan innehåller vidare bestämmelser om sättet för översändande av en begäran om transitering och dess innehåll (artikel 89:3 b). det bestämmelser om förfarandet vid en s.k. oplanerad landning (artikel 89:3 e). Däremot saknar stadgan föreskrifter om transitering när det gäller frihetsberövade personer som tillfälligt överförs till eller från domstolen för förhör m.m. respektive till eller från domstolen i samband med I förslaget till bevis- och förfarandereglerna finns dock en föreskrift som innebär att anslutna stater bör, om det är möjligt enligt nationell rätt, tillämpa motsvarande principer för transitering beträffande den som har dömts till ett fängelsestraff av domstolen. Transitering i förhållande till domstolen I förhållande till tribunalerna regleras frågan om transitering på olika sätt i olika situationer genom hänvisningar till de regler som gäller i allmän- het vid rättsligt samarbete med annan stat. håller inga särskilda föreskrifter om transitering och de svenska reglerna i tribunallagen har tillkommit för att skapa goda möjligheter för samarbetet med tribunalerna. Romstadgan innehåller däremot relativt detaljerade föreskrifter för transitering som dock bara avser en av de situationer där ett behov av transitering kan uppstå, nämligen vid överlämnande av misstänkta eller dömda till domstolen för lagföring. De bestämmelser som gäller för motsvarande situation enligt tribunallagen, dvs. reglerna om transitering i 26 § första stycket utlämningslagen, innebär att ett svenskt medgivande alltid fordras och att den prövning som chefen för skall göra i huvudsak är skönsmässig utom såvitt avser svenska med- borgare för vilka medgivande aldrig får lämnas. Den ordning som anvisas för tribunalerna i utlämningssituationen uppfyller inte stadgans krav i fråga om transitering. svarande den som finns i 19 § nordiska utlämningslagen, dvs. givande till transitering inte krävs, skulle i och för sig uppfylla stadgans Det kan emellertid förekomma situationer när det är angeläget att frågan om transitering kan prövas och därvid att avgörandet huruvida transitering bör tillåtas skall fattas av en svensk myndighet. Av det anförda framgår att den lösning för transitering i utlämnings- situationen som valts i förhållande till tribunalerna inte kan tillämpas för domstolen och därmed att särskilda föreskrifter krävs. För att skapa en så enhetlig och lättillämpad ordning som möjligt bör dessa föreskrifter utformas så att de omfattar samtliga situationer när en transitering av fri- hetsberövade till eller från domstolen kan vara påkallad. bör utformas så att chefen för får medge transite- ring av misstänkta, tilltalade eller dömda som överlämnas eller överförs till eller från domstolen. Medgivande skall dock inte krävas vid flyg- transport över utan planerad mellanlandning här. även gälla vid transitering i samband med utlämning för brott mot domstolens rättskipning (se även avsnitt 6.9). såsom några remissinstanser påpekar, utformas så att detta tydligt Vidare bör bestämmelser införas som i enlighet med stadgans före- skrifter reglerar förfarandet när en oplanerad landning sker. till att även svenska medborgare kan komma att överlämnas från till domstolen bör även sådana kunna transiteras genom landet, vilket motsvarar den princip som kommer till uttryck i 26 § andra stycket Slutligen krävs det bestämmelser som innebär att frihetsberövandet skall bestå under transiteringen och att polismyndighet skall ta den som transporteras i förvar om tillstånd till transiteringen har lämnats eller om en oplanerad landning sker i . I det senare fallet bör personen få tas i förvar under högst i avvaktan på en ansökan om transitering. För tvångsmedel i ett ärende om transitering bör samma bestämmelser som i ett ärende om överlämnande till domstolen tillämpas, se avsnitt 6.4.2. Därmed kommer i huvudsak rättegångs- balkens bestämmelser att gälla. De uppgifter som domstolen enligt stadgan skall lämna vid en begäran om transitering i samband med överlämnande till domstolen torde vara tillräckliga för den prövning som därmed skall ske (se artikel 89:3 b). Reglerna bör vidare omfatta frihetsberövade som transporteras till eller från domstolen för konfrontation eller förhör och således ersätta motsva- rande bestämmelser i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (4 kap. 33 § och 34 § andra stycket). Enligt promemorians förslag skulle de särskilda bestämmelserna även ersätta föreskriften i 4 kap. 34 § första stycket samma lag. Såsom Riksåklagaren har påpekat avser emellertid inte den senare föreskriften förvarstagande i samband med transitering utan i stället att den som förs över till för förhör eller konfronta- tion skall tas i förvar. Riksåklagaren har förordat att den regeln också skall gälla i förhållande till domstolen. Även om det är tveksamt om domstolen får tillfälligt föra över en frihetsberövad person till en stat för förhör m.m., se avsnitt 6.6 (artikel 93:10), kan detta inte uteslutas. Bestämmelserna om förvarstagande i 4 kap. 34 § första stycket bör därför gälla vid sidan av reglerna om förvar i samband med transitering. Motsvarande regler bör även införas beträffande transitering i förhållande till tribunalerna. S.k. restriktioner vid förvarstagande av en person som transiteras Två åklagarmyndigheter har i sina remissvar tagit upp frågan om möjlig- heten att besluta om inskränkningar i kontakterna med omvärlden, s.k. restriktioner, för den som tas i förvar under transitering genom . Sådana restriktioner kan meddelas enligt lagen (1976:371) om behand- lingen av häktade och anhållna m.fl. och i har föreslagit att det också skall kunna ske vid förvarstagande under Frågan behandlas inte i promemorian. Förslaget har lämnats mot bakgrund av slutsatsen att restriktioner kan meddelas för den som berövats friheten i på begäran av domsto- len eller en tribunal eftersom de regler om tvångsmedel som i allmänhet gäller i brottmål gäller i dessa fall (se avsnitt 6.4.2 samt 5 och 6 §§ Dessa regler torde däremot inte medge att restriktioner meddelas när den som transiteras tas i förvar i trots att det kan finnas behov av sådana åtgärder av utredningstekniska skäl. instansernas förslag är inte begränsat till att avse förvarstagande vid transitering till eller från utan om- fattar även motsvarande fall enligt 12 a § tribunallagen och 4 kap. 34 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. beträffande en frihetsberövad som enligt sistnämnda lagrum överförs till Prop. 2001/02:88 för förhör eller konfrontation och som därvid tas i förvar.