prop · GP03134 · 2002-03-13 00:00:00 — uppnådde man enligt utredningen den vinsten att lagtexten blev enklare och att man undvek den risk för missförstånd som var förknippad med En sådan regel kunde nämligen uppfattas på det sättet att en köpare inte kunde göra gällande felpåföljder när han visserligen kände till en viss egenskap men inte insåg dennas betydelse för varans För att köparen skulle anses ha godtagit en viss egenskap hos varan borde det enligt utredningen krävas att han också haft förut- sättningar att inse egenskapens betydelse. var alltså inte främmande för en analogisk tillämpning av en regel av det slag som kom att tas in i 20 § första Det saknas anledning att i detta sammanhang avvika från utredningens slutsatser. Även om konsumentköplagen alltså saknar direkt motsvarighet till köplagens och direktivets bestämmelser, får det också vid konsumentköp anses gälla att köparen normalt inte som fel får åberopa en omständighet som han kände till eller måste antas ha känt till Som utredningen anförde torde detta kunna följa av 16 § första I en sådan situation bör det dessutom ofta kunna hävdas att varan inte avviker från vad köparen med fog kunnat förutsätta (jfr 16 § tredje stycket tredje punkten) och att fel därför inte föreligger. direkt tillämpning av 20 § första stycket köplagen bör det naturligtvis inte heller för konsumentköpens del komma i fråga att avskära köparen från möjligheten att åberopa fel med mindre köparen både känt till den aktuella egenskapen och dess betydelse för varans brukbarhet. Vad direktivet i denna del föreskriver om undantag från säljarens ansvar får således redan anses gälla enligt svensk rätt. rätt inte kan anses strängare för konsumenten än vad som följer av direktivets bestämmelse, fordrar första ledet av artikel 2.3 inte att Felet har sitt ursprung i material som tillhandahållits av konsumenten Andra ledet av direktivets artikel 2.3 föreskriver att bristande avtals- enlighet inte skall anses föreligga om den bristande avtalsenligheten har sitt ursprung i material som tillhandahållits av konsumenten. led av artikeln saknar uttrycklig motsvarighet i konsumentköplagen. emot finns det en bestämmelse av liknande men vidare innebörd i den I 30 § köplagen anges sålunda att påföljder kan göras gällande om varan är felaktig och detta inte beror på köparen eller något förhållande på hans sida. Ett exempel på att felet beror på köparen är just att köparen enligt avtalet skall tillhandahålla material för varans tillverkning och materialet visar sig ha ett dolt fel som inte har kunnat upptäckas av sälja- ren samt att det dolda felet leder till att den färdiga varan inte fungerar på avtalsenligt sätt (se prop. 1988/89:76 s. 120). I 22 § konsumentköplagen som i övrigt nära ansluter sig till lydelsen i 30 § köplagen finns ingen motsvarande förutsättning för köparens rätt att göra gällande påföljder på grund av fel. Tvärtom sägs det i motiven till paragrafen att något sådant undantag från rätten att åberopa fel på varan inte skall gälla vid kon- I stället skall varan anses felaktig alldeles oavsett om felet beror på köparen eller något förhållande på dennes sida. En annan sak är dock, sägs det, att köparen i det fallet kan bli skadeståndsskyldig mot säl- jaren på grund av felet (se prop. 1989/90:89 s. 112). I promemorian görs bedömningen att bestämmelsen i andra ledet av artikel 2.3 är till nackdel för köparen i jämförelse med vad som följer av konsumentköplagen och att genomförandet av direktivet därför inte krä- ver lagändring i detta avseende. Detta kritiseras av Juridiska fakultets- nämnden vid och ett flertal näringslivsorganisationer, som förordar att en bestämmelse motsvarande den i artikel 2.3 tas in i Regeringen ansluter sig emellertid till den bedöm- ning som görs i promemorian. Som har framhållits bör genom- förandet av direktivet inte leda till att nu rådande konsumentskydd Härtill kommer att de svårigheter och olägenheter som påtalas av de kritiska remissinstanserna bl.a. näringsidkarens kostnader i anled- ning av fel som beror på brister i det av konsumenten tillhandahållna materialet torde kunna avvärjas redan genom den avrå- dandeplikt som kommer att åvila näringsidkaren i de flesta fall av någon betydenhet (jfr avsnitt 5.2.5 ovan). Fel på grund av varans bristande överensstämmelse med uppgifter vid dess marknadsföring m.m. Regeringens förslag: Konsumentköplagens särskilda regler om fel för det fall att köparen förlitat sig på oriktiga uppgifter vid marknads- föring skall behållas som självständig bestämmelse. det gäller orsakssambandet mellan de lämnade uppgifterna och det gjorda köpet flyttas dock till säljaren, som skall ha att visa att upp- gifterna inte har inverkat på köpet. (Se 19 §.) Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. (Se prome- s. 63 f.) Remissinstanserna: Flera näringslivsorganisationer (bl.a. , , BIL och Elektriska Hushållsapparat Leverantörer) menar att det bör ankomma på säljaren att visa att uppgif- terna inte rimligen har kunnat inverka på köpet. Inga andra remiss- instanser har några invändningar mot promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag: Av avsnitt 5.3.2 har framgått att direktivet såsom en allmän regel om varans beskaffenhet föreskriver att varan såvitt gäller kvalitet och prestanda skall motsvara vad konsumenten rimligen kan förvänta sig med hänsyn till varans art och med beaktande av offentliga uttalanden av bl.a. säljaren om varans särskilda egenskaper (artikel 2.2 d). Enligt direktivets artikel 2.4 skall säljaren inte vara bunden av offent- liga uttalanden enligt artikel 2.2 d om han visar att han inte kände till och inte heller kunde känna till uttalandet i fråga. Detsamma gäller om han visar att uttalandet för avtalets ingående hade rättats eller om han visar att beslutet att köpa varan inte kan ha påverkats av uttalan- det. I avsnitt 5.3.2 har den bedömningen gjorts att artikel 2.2 d täcks av 16 § tredje stycket tredje punkten konsumentköplagen och att genom- förandet av direktivet i den delen därför inte fordrar någon lagändring. Därvid har det konstaterats att 16 § tredje stycket tredje punkten visser- ligen inte uttryckligen knyter konsumentens förväntningar till offentliga uttalanden som kan ha gjorts av bl.a. säljaren men att sådana uttalanden naturligtvis kan utgöra underlag för en bedömning av vad konsumenten med fog kunnat förutsätta. I 19 § finns i stället särskilda regler om fel när konsumenten har förlitat sig på oriktiga uppgifter vid marknadsföring, regler som alltså komplet- terar felreglerna i 16 §. Enligt 19 § första stycket föreligger fel om varan inte överensstämmer med sådana uppgifter om varans egenskaper eller användning som säljaren har lämnat vid marknadsföringen av varan eller annars före köpet och som kan antas ha inverkat på köpet. Enligt 19 § andra stycket skall varan vidare anses felaktig om den inte överens- stämmer med sådana uppgifter om dess egenskaper eller användning som någon annan än säljaren, i tidigare säljled eller för säljarens räkning, har lämnat vid marknadsföringen av varan före köpet och som kan antas ha inverkat på köpet. skall dock inte anses felaktig om säljaren varken kände till eller borde ha känt till uppgifterna. Enligt 19 § tredje stycket gäller inte första och andra styckena om uppgifterna har rättats på ett tydligt sätt. Det är riktigt att det felansvar som följer av första och andra stycket i viss utsträckning kan härledas ur principen att varan skall överensstämma med vad som följer av avtalet eller att varan i vart fall skall stämma överens med vad köparen med fog kunnat förutsätta. Regeln i 19 § om säljarens felansvar när varan avviker från olika marknadsföringsuppgifter bör dock även fortsättningsvis finnas i en självständig bestämmelse i lagen. I direktivets artikel 2.2 d och artikel 2.4 används uttrycket offentliga uttalanden som beteckning på det sammanhang i vilket uppgifterna om varan skall ha lämnats. Detta uttryck får i och för sig anses vidare än det i konsumentköplagen använda begreppet marknadsföringen, vilket kunde tyda på att direktivets uttryck borde tas in i lagen. Så bedöms dock inte böra ske. I 19 § första stycket talas det nämligen om uppgifter som lämnats vid marknadsföringen av varan eller annars före köpet. Ett sådant uttryckssätt bedöms väl motsvara vad som avses med direktivets uttryck. Visserligen talas det i paragrafens andra stycke uteslutande om uppgifter lämnade vid marknadsföringen av varan, men om stycket i detta hänseende utformas på samma sätt som första stycket kan det också här undvikas att föra in begreppet offentliga uttalanden i paragrafen. I 19 § andra stycket bör således också talas om uppgifter lämnade vid marknadsföringen av varan eller annars före köpet. Därvid finns det dock skäl att understryka att uppgiften, för att vara av betydelse i sam- manhanget, måste vara tillräckligt konkret och inte innebära bara ett allmänt lovprisande. Mycket allmänt hållna uppgifter av säljfrämjande natur kan inte grunda något felansvar för säljaren. Detsamma gäller andra s.k. kringuppgifter, dvs. uppgifter som visserligen rör en varas egen- skaper men som mer allmänt har till syfte att främja avsättningen (se prop. 1989/90:89 s. 104 f.). Vad artikel 2.4 föreskriver om undantag från säljarens bundenhet vid offentliga uttalanden om varans särskilda egenskaper har sina motsvarig- heter i 19 §. Direktivets regel om att säljaren inte skall vara bunden av uttalandet om han visar att han inte kände till och inte rimligen kunde känna till uttalandet i fråga motsvaras sålunda av 19 § andra stycket. Vidare finns i 19 § tredje stycket en motsvarighet till regeln om att säljaren inte skall vara bunden av ett offentligt uttalande om han visar att uttalandet hade rättats för köpet. I båda de nu nämnda fallen torde följa av konsumentköplagen att säljaren har bevisbördan för respektive påstående, även om detta inte uttryckligen framgår av lagtexten. I klarhetens intresse bör dock lagen ändras så att bevisbördans placering framgår. Såvitt gäller verkan av att en felaktig uppgift rättats finns mellan 19 § tredje stycket och direktivets regel vidare den skillnaden att lagen kräver av säljaren att uppgiften har rättats på ett tydligt sätt. Denna skillnad kan behållas, eftersom den är till kon- sumentens fördel. Direktivet stadgar slutligen att säljaren inte skall vara bunden av ett offentligt uttalande om han visar att beslutet att köpa varan inte kan ha påverkats av uttalandet. En liknande regel finns i sista ledet av 19 § första stycket och i sista ledet av första meningen i 19 § andra stycket. Enligt lagen är det dock köparen som har bevisbördan för att uppgiften kan antas ha inverkat på köpet, medan det som framgått enligt direktivet ankommer på säljaren att visa att uttalandet inte kan ha påverkat köpet. På grund av det sagda måste konsumentköplagen ändras så att bevisbördan även i detta hänseende kommer att åvila säljaren. Något utrymme att tillgodose vad m.fl anför om bevis- kravets utformning finns därvid inte. Även beviskravet skall alltså juste- ras i enlighet med direktivet. Det anförda leder till att lagen i fortsätt- ningen bör ålägga säljaren att visa att uppgifterna inte har inverkat på köpet. Det har framgått att 19 § andra stycket är begränsad till att gälla varans överensstämmelse med uppgifter som lämnats av någon annan än säljaren, i tidigare säljled eller för säljarens räkning. avses i konsumentköplagen den som har levererat varan till detaljisten, Prop. 2001/02:134 hans leverantör osv. bakåt till den som har framställt varan. offentliga uttalanden som avses med direktivets artikel 2.2 d förutsätts dock kunna göras också av tillverkaren i den mening detta begrepp har i direktivet. Enligt artikel 1.2 d skall ju med tillverkare förstås även den som genom att placera sitt namn, sitt varumärke eller annat kännetecken på varan uppger sig vara tillverkare. Som har konstaterats i avsnitt 5.2.2 ovan omfattas en sådan person inte alltid av konsumentköplagens uttryck i tidigare säljled. Så kan t.ex. vara fallet beträffande en person som åt någon annan upplåter rätten att använda ett visst varumärke. Om en så- dan person händelsevis skulle lämna uppgifter om varan, torde det dock i allmänhet röra sig om uppgifter som kan anses lämnade för säljarens räkning i den betydelse som avses i 19 § andra stycket. Därmed avses nämligen inte ett handlande på grund av fullmaktsförhållande, utan det avgörande är i stället hur en konsument objektivt sett har anledning att uppfatta situationen (se prop. 1989/90:89 s.104 f.). Det anförda leder till slutsatsen att bestämmelsen i 19 § andra stycket får anses omfatta upplysningar lämnade av samtliga dem som avses med tillverkare, som detta uttryck kommer till användning i direktivet. Regeringen gör därför bedömningen att någon lagändring inte är nödvän- dig för att uppnå det med direktivet avsedda resultatet. Regeringens förslag: Om säljaren som ett led i fullgörelsen av köpet åtagit sig att installera varan, skall varan anses felaktig när den på grund av brister i installationen avviker från vad som följer av avtalet eller från vad som krävs enligt lagens allmänna regler om varans be- skaffenhet eller i något annat avseende avviker från vad köparen med fog kunnat förutsätta. (Se 16 a §.) Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. (Se pro- memorian s. 66 f.) Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning i sak mot promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 2.5 i direktivet skall sådan bristande avtalsenlighet som beror på att varan är felaktigt installerad anses jämförbar med bristande avtalsenlighet hos varan om installationen utgör en del av köpeavtalet för varan och har utförts av säljaren eller på dennes ansvar. Detsamma skall gälla om den vara, som är avsedd att installeras av konsumenten, installeras av konsumenten och den oriktiga installationen beror på brister i installationsanvisningarna. Verkan av brister i säljarens installationsarbete när installationen utgör en del av köpeavtalet Det första ledet av artikel 2.5 aktualiserar frågan om gränsdragningen mellan å ena sidan avtal om köp av vara och å andra sidan avtal om tjänst. Med blandade eller kombinerade avtal brukar man avse avtal som går ut på att näringsidkaren inte bara skall leverera en vara utan också utföra arbete eller en annan tjänst som inte består i tillverkning av själva varan. kan avtalet bestå av två så självständiga delar den ena avseende köp och den andra avseende en tjänst att det är naturligt att betrakta dem var för sig. låter det sig dock inte göra att hålla isär avtalets olika delar, och avtalet måste då klassificeras antingen som köp eller tjänst. För en sådan klassificering ges det riktlinjer i konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen. Enligt 2 § andra stycket konsumentköplagen gäller den lagen inte avtal som innebär att den som skall leverera en vara även skall utföra arbete eller någon annan tjänst om tjänsten utgör den övervägande delen av hans förpliktelse. I 2 § andra punkten konsumenttjänstlagen finns en korresponderande bestämmelse, enligt vilken den lagen inte gäller in- stallation, montering eller annat arbete som en näringsidkare utför för att fullgöra ett avtal om köp av en lös sak. Av bestämmelserna framgår alltså att konsumenttjänstlagen inte gäller för sådana installations-, monterings- eller liknande arbeten som är att betrakta endast som en biförpliktelse för näringsidkaren enligt ett avtal om köp av en lös sak och motsättningsvis att konsumentköplagen under sådana förhållanden är tillämplig. Som exempel på situationer där det kan vara naturligt att se arbetsåtagandet som en biförpliktelse till köpeavtalet och således betrakta hela transaktionen som ett köp kan nämnas det fallet att arbetet går ut på leverans av tillbehör som särskilt har angetts vid beställningen eller av lätt utbytbara reservdelar samt installation av dessa. På samma sätt bör avtal om leverans och installa- tion av tvätt- och diskmaskiner, spisar, kylskåp, TV-apparater o.d. i sin helhet betraktas som köp (se prop. 1989/90:89 s. 64 f.). Konsumentköplagen är alltså ensamt tillämplig på de fall som avses med direktivets artikel 2.5, eftersom dessa skall utmärkas av att, som det uttrycks i artikeln, installationen utgör en del av köpeavtalet för varan. Till en början kan därmed konstateras att de lagändringar som kan visa sig vara påkallade av artikeln kan inskränkas till konsumentköplagen. I konsumentköplagens nuvarande sanktionssystem finns inte någon reglering av vad som skall gälla när fel förekommer i fråga om en tjänstebetonad sidoförpliktelse som inryms i ett avtal som i sin helhet är att rubricera som ett köpeavtal. I motiven till konsumentköplagen hän- visades till förslaget till ny allmän köplag, som också saknade en sådan reglering och under vars behandling i Lagrådet frågan hade uppmärk- sammats (se prop. 1988/89:76 s. 224 f. och 235 f.). Lagrådet hade då konstaterat att rättsläget lämnats öppet i denna fråga men tillagt att köp- lagens sanktionsprinciper i stor utsträckning torde böra betraktas som vägledande för bedömning av sådana avtalsbrott som hade lämnats oreg- lerade. Vid försummelser beträffande sidoförpliktelser av tjänstekaraktär borde det, enligt Lagrådet, därför anses naturligt att dra analogislut uti- från vad som gäller för varan. I propositionen anslöt sig regeringen till Lagrådets uttalande men underströk att den omständigheten att köpregler skulle tillämpas på avtalet inte uteslöt att en analogisering av reglerna om tjänster kunde vara att föredra på någon punkt. Direktivets artikel 2.5 får sägas erbjuda en lösning som är enklare och mer förutsebar än den ordning som framgår av de nu återgivna motiv- Enligt direktivet skall det nämligen vid fel i installationen anses som om själva varan är felaktig, vilket alltså medför att en bristfällig installation kan mötas med samma urval av påföljder som står köparen till buds vid fel i varan. Något analogiserande med köp- eller tjänsteregler behöver därmed inte komma i fråga. Med anledning av det sagda föreslår regeringen att det i konsument- köplagen tas in en ny paragraf, enligt vilken varan skall anses felaktig om den på grund av brister i installationen avviker från vad som följer av av- talet eller från vad som fordras enligt lagens allmänna regler om varans beskaffenhet eller i något annat avseende avviker från vad köparen med fog kunnat förutsätta. Förutsättningen för att bestämmelsen skall kunna tillämpas skall vara att säljaren som ett led i fullgörelsen av köpet åtagit sig att installera varan och sådan installation har utförts av säljaren eller någon annan för hans räkning. Det är att märka att den föreslagna regleringen innebär att fel beträf- fande en tjänstebetonad sidoförpliktelse i och för sig skall kunna utlösa även hävning av köpet av själva varan, något som Lagrådet särskilt ville framhålla som ett ovisst spörsmål (se prop. 1988/89:76 s. 226). dock betraktas som tveksamt om försummelser i fråga om sidoförplik- telser vanligen kan anses vara av den digniteten att köparen bara av detta skäl bör ha rätt att häva hela köpet. Verkan av brister i installationsanvisningarna Innebörden av det andra ledet av artikel 2.5 är att felet även i det fallet skall anses ligga hos själva varan, när varan blivit oriktigt installerad av konsumenten och detta beror på brister i installationsanvisningarna. Förutsättningen härför skall vara att varan är avsedd att installeras av Detta led av artikeln får anses omfattat av konsumentköplagen redan i dess nuvarande lydelse och fordrar därför inte lagändring. första stycket skall varan nämligen vara åtföljd av de anvisningar som behövs för dess montering, användning, förvaring och skötsel. avviker från detta krav, skall den enligt 16 § tredje stycket första punkten Konsumentköplagen föreskriver alltså att en vara skall anses felaktig redan av det skälet att anvisningarna för bl.a. dess monte- ring och användning är bristfälliga. Det fordras inte som i direktivet att ett oriktigt arbete faktiskt utförts. Det är dock att märka att direktivets uttryck installation inte används i 16 § första stycket. Frågan är om detta uttryck bör tas in i lagen. Enligt motiven till konsumentköplagen skall med montering avses endast sådan ihopsättning av själva varan som köparen själv skall svara för när varan har sålts i omonterat skick. När det däremot gäller installa- tion eller inmontering av den köpta varan, t.ex. montering av en reservdel i en bil, skall det inte vara fråga om montering i den mening som avses med 16 § första stycket. I det sammanhanget skall upplysningar om hur Prop. 2001/02:134 en vara skall monteras i stället ses som anvisningar för varans använd- ning (se prop. 1989/90:89 s. 95). Från språklig synpunkt är det inte helt invändningsfritt att som anvis- ningar för varans användning betrakta upplysningar om hur den skall installeras. Redan detta talar för att installation bör tas in i konsu- mentköplagen. Härtill kommer att uttrycket redan förekommer i konsu- menttjänstlagen, där det används vid sidan av och för att beteckna något annat än montering (2 § andra punkten). Slutligen har det föreslagits att det i en ny paragraf skall tas in en bestämmelse om verkan av brister i säljarens installationsarbete. Eftersom uttrycket därmed redan introducerats i lagen, är det naturligt att det får sin plats även i 16 § första stycket. Därav bör alltså framgå att varan skall vara åtföljd även av de anvisningar som behövs för dess installation. 5.4Köparens rättigheter vid fel i varan 5.4.1När felbedömningen skall göras Regeringens bedömning: Konsumentköplagens regler om tidpunkten för felbedömningen bör inte ändras. (Se 20 §.) Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. (Se promemorian s. 71 f.) Remissinstanserna: vid univer- sitet menar att direktivet inte medger att undantagsregeln i 20 § andra stycket konsumentköplagen behålls (följden av att köparen underlåter att i rätt tid ta emot eller hämta varan, som därefter försämras på grund av sin egen beskaffenhet). Övriga remissinstanser delar promemorians be- dömning eller lämnar den utan någon invändning. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 3.1 i direktivet skall säljaren vara ansvarig gentemot konsumenten för all bristande av- talsenlighet som föreligger när varan levereras. Av beaktandesats 14 framgår att hänvisningen i detta sammanhang till tidpunkten för leverans inte skall innebära att medlemsstaterna bör ändra sina regler om riskens övergång. Konsumentköplagens reglering av motsvarande fråga innebär i huvud- sak följande. Enligt 20 § första stycket skall frågan om varan är felaktig bedömas med hänsyn till dess beskaffenhet när den avlämnas. Av lagen framgår uttryckligen att säljaren svarar för fel som funnits vid denna tid- punkt även om felet visar sig först . Den för felbedömningen an- visade tidpunkten sammanfaller med tidpunkten för riskens övergång (se 8 § andra stycket). Med avlämnande avses det faktiska avlämnandet, oavsett om det kan ha varit parternas överenskommelse att avlämnande i själva verket skulle ha skett . I regel gäller alltså att felbedömningen skall göras när varan slutligen avlämnas även om köpa- ren därvid skulle vara i dröjsmål med att hämta eller ta emot den. I vissa fall gäller dock att köparen själv får svara för sådana för- sämringar i varan som inträder sedan han kommit i dröjsmål med att ta Av 20 § andra stycket framgår sålunda att om köparen underlåter att i rätt tid ta emot eller hämta en vara som hålls tillgänglig Prop. 2001/02:134 för hans räkning säljaren inte svarar för försämring som inträder där- efter och som beror enbart på varans egen beskaffenhet. I 20 § tredje stycket regleras slutligen den situationen att en försämring av varan uppkommer efter avlämnandet. Enligt bestämmelsen skall varan då anses felaktig om försämringen är en följd av säljarens avtalsbrott. Enligt direktivet är det alltså för leverans av varan som säljaren är ansvarig för att varan är avtalsenlig.