prop · GP03107 · 2002-03-13 00:00:00 — 4. överklaganden samt 5. andra beslut, åtgärder och förhållanden i övrigt. 50 § Underrättelser enligt denna lag till gruppmedlemmar får ske på det sätt rätten finner lämpligt. Rätten får förelägga en part att ombesörja en underrättelse, om detta har betydande fördelar för handläggningen. Parten har i ett sådant fall rätt till ersättning av allmänna medel för kostnader. Det som sägs i andra stycket gäller även när en underrättelse sker Denna lag träder i kraft . 2 Förslag till lag om ändring i Härigenom föreskrivs att det i skall införas två nya paragrafer, 32 kap. 13 och 14 §§, av följande lydelse. detta kapitel får föras som grupp- talan enligt lagen (0000:000) om Talan om förbud mot fortsatt verksamhet eller om skyddsåt- gärder eller andra försiktighets- mått enligt 12 § kan bli föremål Vid en grupptalan enligt första eller andra stycket tillämpas lagen med undantag för 2, 3 och 5 §§ samt 23 § första stycket andra meningen och andra stycket. första eller andra stycket får väckas av en ideell förening som har till ändamål att tillvarata intressen eller av en samman- slutning av yrkesverksamma inom fiske-, jordbruks-, ren- och Det som sägs i första stycket Denna lag träder i kraft . Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: f.d. justitierådet , regeringsrådet Enligt en lagrådsremiss () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 1.lag om grupprättegång, 2.lag om ändring i . Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn . Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: Förslaget till lag om grupprättegång Det remitterade förslaget till en lag om grupprättegång innefattar en principiellt viktig nyhet i det svenska rättegångssystemet. Frågan om en rätt till grupptalan skall införas eller inte är emellertid i huvudsak en rättspolitisk fråga som Lagrådet inte har anledning att ta ställning till. Däremot vill Lagrådet betona vikten av att grupptalan, om den införs som en ny processform i , regleras av klara och tydliga bestäm- melser och att kraven på rättssäkerhet tillgodoses på ett tillfredsställande sätt. Av vad som sagts följer också att den strävan efter flexibilitet som, enligt vad som upplysts, har legat till grund för det nu framlagda lag- förslaget inte får drivas så långt att det i lagen skapas utrymme för en ojämn och oförutsebar rättstillämpning. De bestämmelser som reglerar processen måste vidare vara förenliga med de principer för en rättvis rättegång som följer av artikel 6 i om de mänskliga rättigheterna och av den rättspraxis som utbildats på grundval av denna artikel. Det finns i detta sammanhang anledning att särskilt uppmärk- samma svarandens processuella rättigheter, eftersom det är svaranden som kan tvingas in i en grupprättegång, medan käranden och gruppmed- lemmar frivilligt har valt denna processform i stället för att framställa sina krav i en vanlig civilprocess. Lagrådet finner att den framlagda lagtexten uppvisar brister när det gäller kravet på tydlighet och återkommer till detta i sina kommentarer till enskilda paragrafer. På några punkter finns det också anledning att fråga sig om rättssäkerheten är tillräckligt säkrad i det remitterade lagförslaget. Flera av de föreslagna bestämmelserna är mycket allmänt utformade, och det är först genom att ta del av de relativt utförliga motiven som man kan bilda sig en uppfattning om hur bestämmelserna är avsedda att tillämpas. En sådan lagstiftning genom motivuttalanden ter sig föga till- talande i detta fall, och preciseringar i lagtexten framstår som önskvärda på åtskilliga punkter. Behovet av klara regler i lagen är så mycket mer påtagligt som grupprättegångar kan väntas bli sällan förekommande och de domare som får att handlägga sådana rättegångar kan antas komma att känna osäkerhet om de processuella principer som skall vara vägledande. En fråga av generell räckvidd i den föreslagna lagen är i vilken utsträckning bestämmelser skall tillämpas på en grupp- rättegång. Principen i det remitterade förslaget är att skall gälla utom i de fall där särregler införts i den föreslagna lagen. Men alla frågor om tillämplighet är inte besvarade genom denna princip. Det finns alltjämt oklarheter, vilka mestadels samman- hänger med att flertalet gruppmedlemmar inte är parter men ändå direkt involverade i processen som en följd av att det är deras yrkanden som är föremål för prövning. En sådan fråga är om gruppmedlemmar, när de skall avge förklaringar inför rätten, skall höras som vittnen under ed eller som parter under sanningsförsäkran eller eventuellt utan sådan försäkran. Bestämmelserna i 36 och 37 kap. gör för den ordinära rättegången en klar distinktion mellan vittne och part och lämnar föga utrymme för skönsmässiga bedömningar när det gäller formerna för en persons hörande inför domstol. Enligt Lagrådets mening finns det anledning att klargöra hur gruppmedlemmar skall behandlas i detta hänseende. I lagen bör införas en regel om detta, och den bör lämpligen gå ut på att gruppmedlemmar skall likställas med parter när det gäller formerna för deras hörande under grupprättegången. En annan fråga är om den som är part i en vanlig rättegång skall vara förhindrad att ingå som en av gruppmedlemmarna i en grupprättegång avseende samma sak. Frågan bör rimligen besvaras jakande, trots att bestämmelsen i 13 kap. 6 § , som behandlar rättegångar mellan samma parter, inte är direkt tillämplig. Lagrådet finner det tillfredsställande att förslaget bygger på principen att en grupprättegång får rättsverkningar enbart för de personer som tillkännagivit sin önskan att ingå i gruppen. Emellertid kompliceras det föreslagna systemet i hög grad av att den som väcker en enskild grupptalan inte behöver precisera vilka personer som ingår i gruppen. Han eller hon kan enligt 9 § andra stycket andra meningen nöja sig med att upplysa domstolen om att uppgifter om gruppmedlemmarnas namn och adresser inte är tillgängliga utan särskild utredning, och det ankommer då enligt 13 och 14 §§ på domstolen att identifiera gruppmed- lemmarna och att införskaffa besked om vilka av dem som vill omfattas av grupptalan. Osäkerheten om hur stor gruppen är, vilka personer som ingår i gruppen och vilka anspråk dessa personer har gör det också svårt för domstolen att bedöma om en grupptalan bör tillåtas och för svaranden att ta ställning till stämningsansökningen. Lagrådet anser att uppgiften att utreda vilka personer som skall omfattas av en grupptalan inte är av sådant slag att den bör åvila domstolen utan att det i stället bör ankomma på den som vill väcka en grupptalan att klargöra för vilkas räkning denna talan skall föras. Om uppgiften läggs på en domstol, är det t.o.m. möjligt att domstolen i vissa fall tvingas ta ställning till frågor av sådant slag att dess opartiskhet i det fortsatta förfarandet kan komma att ifrågasättas av någondera parten. Lagrådet anser att ett bättre system, som dessutom skulle ge stadga åt processen och väl harmoniera med bestämmelserna i 42 kap. 2 § rätte- gångsbalken, är att den som vill väcka en grupptalan skall ange vilka personer som ingår i gruppen och vilka yrkanden var och en av dessa personer vill framställa. Till stämningsansökningen bör också fogas en förklaring från varje gruppmedlem om att han eller hon önskar ingå i gruppen. Denna förklaring skulle alltså ersätta den anmälan som anges i 14 § i förslaget. Om det föreligger någon brist i fråga om de uppgifter som käranden skall lämna, t.ex. på så sätt att namnet på en gruppmedlem saknas eller att en gruppmedlems yrkande inte preciserats, skall med Lagrådets uppläggning käranden, på sätt som sägs i 42 kap. 3 § rätte- gångsbalken, föreläggas att avhjälpa bristen. Förutsättningarna för att en grupptalan skall tas upp till prövning anges i sex olika punkter i 8 § i den föreslagna lagen. Kriterierna är emellertid så allmänt utformade att det kan ifrågasättas om de egentligen är till ledning vid domstolens bedömning och om de lämpar sig som underlag för ett beslut i frågan om en talan skall tas upp till prövning eller om det föreligger rättegångshinder. Lagrådet anser det önskvärt att så långt möjligt utforma mera precisa kriterier i detta hänseende och återkommer till denna fråga i sina kommentarer till 8 §. Eftersom domstolens beslut i frågan om en grupprättegång skall tillåtas är ett för den nya lagen specifikt beslut, kan det också, till undvikande av oklarhet, vara lämpligt att i lagen införa en särskild bestämmelse som ger båda parter rätt att överklaga detta för dem centrala beslut. När det gäller kravet på en rättvis rättegång och på rättssäkerhet i domstolsförfarandet vill Lagrådet allmänt förorda att försiktighet iakttas vid avvikelser från principer för rättegången i dispo- sitiva tvistemål, eftersom dessa principer har utformats efter omsorgs- fulla överväganden och prövats med avseende på sin funktion att på ett rimligt sätt avväga parternas intressen och främja effektivitet i processen. Detta gäller t.ex. de i 13 kap. 3 § intagna begränsningarna i möjligheterna att ändra väckt talan, den restriktiva inställningen till att under processens gång ändra taleform (jfr NJA 1982 s. 723), förutsättningarna i 17 kap. 5 § för att meddela mellandom och den allmänna principen i att det är parterna som disponerar över processföremålet. Lagrådet ifrågasätter om vissa av de avvikelser som i dessa hänseenden intagits i lagförslaget är välgrundade och vill peka på risken för att svarandens processuella ställning försvagas på ett sätt som under vissa förhållanden skulle kunna leda till konflikt med grundläggande principer för en rättvis rättegång. I 18 kap. regleras skyldigheten för en part att ersätta motpartens rättegångskostnader men inte rättsförhållandet mellan en part och samma parts ombud. Avtalet dem emellan är ett vanligt civilrättsligt avtal som är att bedöma enligt allmänna principer för tolkning och tillämpning av avtal. Inte heller i fråga om grupptalan finns det anledning att i lagen ta in några regler om avtalsförhållandet mellan käranden och dennes ombud. De föreslagna bestämmelserna i 37 och 39 §§ kan emellertid läsas så att de också gäller detta avtalsförhållande och att de inskränker avtalsfriheten på detta område. Däremot kan det finnas ett legitimt behov av att reglera hur kärandens avtal med ombudet skall påverka de övriga gruppmedlemmarnas betalningsskyldighet. I detta hänseende föreslås i 37 § en reglering av innebörd att ett riskavtal, för att kunna åberopas mot gruppmedlem- marna, skall ha godkänts av domstol eller . En följd av att ett avtal på detta sätt har fått ett officiellt godkännande bör rimligen bli att avtalet därefter skall tillämpas vid fastställande av arvode till ombudet utom i särskilda situationer då ombudet har misskött sig och därmed brutit mot sina åligganden enligt det ingångna avtalet. Någon bestämmelse om att ett godkänt avtal skall tillämpas vid fastställande av ombudsarvode ingår emellertid inte i lagen, som i stället i 39 § anger helt andra grunder för hur arvodet skall fastställas. Värdet av att ett avtal slutits och godkänts kommer därmed att framstå som dubiöst och hela systemet blir oklart och förvirrande. En bearbetning av dessa bestäm- melser ter sig som nödvändig. Lagrådet återkommer till dessa frågor i sina kommentarer till de enskilda paragraferna. I andra stycket föreskrivs att bestämmelserna om tvistemål i rättegångs- balken, med undantag för 1 kap. 3 d §, gäller i en grupprättegång om inte annat sägs i denna lag. Av motiveringen framgår att avsikten är att bestämmelser om part i viss utsträckning skall tillämpas även på gruppmedlem som inte är part. I vilka situationer detta skall ske överlämnas enligt motiven till det praktiska rättslivet för besvarande. Som Lagrådet berört under rubriken framstår den tänkta ordningen som mindre välbetänkt när det gäller exempelvis distinktionen mellan vittne och part i 36 och 37 kap. . Även bortsett härifrån kan det sättas i fråga om den föreslagna lagtexten enligt vilken bestämmelser gäller lämnar utrymme för att vid tillämpningen av balkens bestämmelser göra en sådan anpassning som förutsätts i motiven. Vad som avsetts synes närmast vara den form av jämkad eller anpassad tillämpning som tidigare brukade markeras med att vissa bestämmelser skulle äga motsvarande tillämpning. Det skulle enligt Lagrådets mening vara önskvärt för undvikande av oklarheter i rättstillämpningen att man i så stor utsträckning som möjligt sökte redan i lagtexten klargöra i vilka hänseenden gruppmedlemmar vid tillämpning av skall likställas med parter. Därigenom skulle den allmänna hänvisningen till få en snävare omfattning. För att markera att det i denna återstående del inte alltid kan vara fråga om en direkt tillämpning av balkens bestämmelser bör dessutom ordet gäller bytas ut mot tillämpas. Med en ytterligare jämkning av främst redaktionell art förordar Lagrådet att hänvisningen till ges följande utformning: För grupprättegång tillämpas bestämmelserna om tvistemål i , med undantag av 1 kap. 3 d §, om inte annat sägs i denna lag. I första stycket anges dels vilka organisationer som har rätt att väcka organisationstalan och dels i vilka tvister som detta får ske. De organisationer som får väcka talan anges vara ideell sammanslutning av konsumenter eller löntagare eller en sammanslutning av sådana organisationer. Av motiven framgår vidare att ett krav för talerätt skall vara att organisationen har till syfte att ta till vara medlemmarnas intresse som konsumenter eller löntagare genom en verksamhet som inte är rent ekonomisk. Vid föredragningen har upplysts att avsikten varit att begränsa talerätten till ideella föreningar. Organisationsbestämningen bör lämp- ligen kunna uttryckas som ideell förening som i enlighet med sina stadgar tillvaratar konsument- eller löntagarintressen. Någon särskild markering av att talerätten omfattar även sammanslutningar av taleberättigade sammanslutningar krävs inte med Lagrådets förslag. I andra stycket definieras vad som menas med konsumenter och näringsidkare i första stycket. I den föreslagna lydelsen av första stycket används ordet konsumenter upprepade gånger fastän med varierande innebörd. Definitionen tar dock uppenbarligen inte sikte på avgräns- ningen av taleberättigade organisationer utan endast på typen av tvister som kan bli föremål för organisationstalan. Detta kommer att framgå klart om första stycket formuleras i enlighet med Lagrådets förslag ovan. Definitionerna överensstämmer i princip med motsvarande definitioner i lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhål- landen, lagen (1997:218) om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende och lagen (2000:274) om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal. I motsats till vad som är fallet i dessa lagar anknyter dock definitionerna inte till materiella regler utan till förhål- landen i en redan uppkommen tvist. Orden som handlar i defini- tionerna synes mot den bakgrunden lämpligen böra ändras till som handlat. Enligt 1 § får grupptalan väckas bl.a. som offentlig grupptalan. Enligt den nu behandlade paragrafen bestämmer regeringen vilka myndigheter som skall få väcka offentlig grupptalan. Lagen innehåller inga andra bestämmelser som direkt tar sikte på offentlig grupptalan. Enligt 11 kap. 4 § regeringsformen skall föreskrifter om rättegången ges i lag. Regler om vilka som kan vara parter i en rättegång får anses höra till rättegången (jfr Lagrådets yttrande över ett förslag till ändringar i lagen om provtagning på djur, m.m., prop. 2000/01:60 s. 19). För att bättre anpassa paragrafen till regeringsformens krav bör den enligt Lagrådets mening inledas med en föreskrift som binder samman bestämmelsen i 1 § och bestämmelsen om regeringens utpekande av vissa myndigheter. Följande formulering skulle kunna användas: Offentlig grupptalan får väckas av en myndighet som med hänsyn till vad tvisten rör är lämpad att företräda gruppmedlemmarna. Regeringen bestämmer vilka myndigheter som får väcka offentlig grupptalan för olika slag av tvister. Den föreslagna bestämmelsen innebär bl.a. att rätten att företräda gruppen inte skall gå förlorad om den som väckt enskild grupptalan inte längre har något anspråk, om en organisation inte längre uppfyller kraven i 5 § eller om ett förordnande för en myndighet att föra grupptalan upphävs. Lagrådet föreslår att det i paragrafen görs en tydligare koppling till de föregående paragraferna, t.ex. enligt följande: Rätten att företräda gruppen upphör inte om det inträffar en förändring i de förhållanden på vilka rätten att väcka talan enligt 46 §§ har grundats. I paragrafen anges i sex punkter de olika förutsättningar som skall vara uppfyllda för att en grupptalan skall tas upp till prövning. Förut- sättningarna är genomgående mycket allmänt hållna och avslutas med en generalklausul som tar sikte på lämpligheten i övrigt av en grupp- rättegång. Enligt motiven är avsikten att rätten ex officio och fortlöpande skall pröva om de i paragrafen angivna särskilda processförutsätt- ningarna är uppfyllda. Den föreslagna formuleringen av paragrafen är visserligen tämligen utförlig men innebär ändå, såsom också framhålls i remissen, att det överlåts till domstolarna att utifrån allmänna riktlinjer och utgångs- punkter i varje situation bedöma talans tillåtlighet (s. 40). har den föreslagna bestämmelsen gjorts förpliktande för domstolen på så sätt att en grupptalan skall tas upp till prövning om processförutsättningarna är uppfyllda. Denna reglering medför risker för onödiga tvister i de fall då en domstol inte funnit tillräckliga skäl för att tillåta en grupprättegång. Dessa risker kan i viss mån motverkas om bestämmelsen i stället blir fakultativ på så sätt att det anges att en talan får tas upp till prövning om vissa angivna förutsättningar föreligger. (Jfr t.ex. bestämmelsen om fast- ställelsetalan i 13 kap. 2 § och om förening av mål i 14 kap. 6 och 7 a §§ .) Lagrådet finner det under alla förhållanden önskvärt att kriterierna för att tillåta en grupptalan ges en så precis utformning som möjligt. Särskilt viktigt är detta om, såsom föreslagits, beslutet att ta upp eller vägra att ta upp en grupptalan skall ses som en fråga om rättegångshinder. För svaranden, som kan tvingas in i processformen, är det givetvis särskilt angeläget att kriterierna så klart som möjligt framgår av lagen. Lagrådet noterar i detta sammanhang den särskilda vikt för bedömningen av kärandens lämplighet (punkt 4) som enligt motiven skall fästas vid att denne har nödvändiga ekonomiska resurser för att driva målet (s. 133 f.). Det framstår enligt Lagrådets uppfattning som naturligt att denna omständighet uttryckligt anges i lagtexten. Av motiven framgår att avsikten med det remitterade förslaget varit att en påbörjad grupprättegång skall avbrytas och grupptalan avvisas om de i paragrafen angivna förutsättningarna inte längre föreligger. Lagrådet anser emellertid att ett sådant avbrott endast undantagsvis bör ske. Att avbryta en pågående rättegång kan medföra stora olägenheter för en part eller för båda parterna och leder till att kostnader som nedlagts på målet blir onyttiga. Huvudregeln bör därför vara att en grupprättegång som påbörjats skall fullföljas och att avvisning på ett senare stadium endast bör komma i fråga i speciella situationer då en fortsatt prövning av gruppmedlemmarnas krav inom ramen för en grupprättegång framstår som nära nog omöjlig. Med hänsyn till vad nu sagts föreslår Lagrådet att paragrafen får följande utformning: En grupptalan får tas upp till prövning under förutsättning 1. att talan grundas på omständigheter som är gemensamma eller likartade för gruppmedlemmarnas anspråk, 2.att en grupprättegång inte framstår som olämplig på grund av att vissa gruppmedlemmar har anspråk som till innehåll eller grunder skiljer sig väsentligt från andra gruppmedlemmars anspråk, 3.att en grupprättegång vid en bedömning av såväl gruppmedlem- marnas som svarandens intressen kan anses medföra klara fördelar i jämförelse med en prövning av anspråken i annan ordning, samt 4.att käranden har tillräckliga ekonomiska resurser för att föra en grupptalan och även i övrigt är lämpad att företräda gruppmedlemmarna i målet. Om en grupptalan har tagits upp till prövning och någon av de i första stycket angivna förutsättningarna inte längre föreligger, skall talan avvisas, om det är uppenbart att en fortsatt prövning inte är ändamålsenlig och avvisning av talan inte är oskälig mot parterna eller någon av dem. Som anförts i de inledande kommentarerna, finner Lagrådet det också böra klart framgå av lagtexten att parterna har rätt att överklaga domstols beslut att pröva en grupptalan eller att vägra sådan prövning. Detsamma bör även gälla beslut att avvisa en talan enligt det av Lagrådet föreslagna nya andra stycket. I sina allmänna kommentarer till lagförslaget har Lagrådet förordat att käranden redan i sin stämningsansökan skall ange vilka gruppmedlem- marna är och vilka yrkanden de har i målet. Som en följd härav föreslår Lagrådet att 9 § formuleras på följande sätt: En ansökan om stämning skall, utöver vad som sägs i 42 kap. 2 § , innehålla uppgifter om 1.gruppmedlemmarnas namn och adresser, 2.förklaringar av gruppmedlemmarna att de önskar ingå i gruppen, 4.de omständigheter som är gemensamma eller likartade för grupp- medlemmarnas anspråk, 5.förhållanden av betydelse för prövningen av endast vissa gruppmed- lemmars anspråk, samt 6.andra omständigheter som har betydelse för frågan om anspråken bör behandlas som grupptalan. I paragrafen behandlas förutsättningarna för omvandling av en vanlig rättegång till en grupprättegång. Avsikten är att prövningen skall ske utifrån de i 8 § angivna processförutsättningarna, vilket dock inte framgår av paragrafen. I författningskommentaren (s. 137) anges vidare att det måste finnas ett påtagligt behov för att en övergång skall tillåtas och att svaranden inte skall behöva utsättas för ytterligare tidsfördröj- ningar och ekonomiska besvär, om inte en ändring av handläggningsform framstår som högst angelägen. Detta talar närmast för att förutsätt- ningarna för omvandling är avsedda att vara mer restriktiva än de allmän- na förutsättningarna för grupprättegång. Goda skäl kan anföras för en sådan ordning. Detta bör då också framgå av paragrafen. pelvis ske genom att det mellan andra och tredje meningen i första stycket förs in en ny mening av förslagsvis följande lydelse: En ansökan får bifallas endast om svaranden medger detta eller om det är uppenbart att fördelarna med en grupprättegång överväger de olägenheter som en sådan kan antas medföra för svaranden. För överklagande av sådana beslut bör samma regler gälla som Lagrådet föreslagit för beslut enligt 8 §. Vad som sägs i författningskom- mentaren (s. 138) om möjligheterna att få ett beslut om omvandling överprövat saknar då relevans. 13 och 14 §§ Om regeringen godtar Lagrådets förslag att gruppmedlemmarna skall anges i stämningsansökningen och att förklaringar att de önskar ingå i gruppen skall inges i samband med denna ansökan, behöver domstolen inte underrätta dem om rättegången. Inte heller behöver gruppmedlem- marna göra någon ytterligare anmälan till domstolen. Härav följer att de här aktuella paragraferna kan utgå ur lagtexten. I paragrafen anges att en gruppmedlem som inte är part skall ha möjlighet att göra jävsinvändning mot en domare. Bestämmelsen innefattar en avvikelse från huvudregeln att en sådan gruppmedlem inte får företa några processhandlingar. I motiven (s. 141 i remissen) anges att gruppmedlemmen, för att kunna göra jävsinvändning, måste intervenera i rättegången, men detta kan inte anses framgå av den föreslagna lagtexten. Lagrådet delar uppfattningen att det kan uppkomma situationer då en jävsgrund föreligger som enbart gäller i förhållande till en viss grupp- medlem och att denne därför kan ha ett berättigat intresse av att få framställa en jävsinvändning.