prop · GP03107 · 2002-03-13 00:00:00 — En grupprättegång bör vidare inte begränsa svarandens möjligheter att göra gällande kvittningsgilla motfordringar. Också en regresstalan kan i något fall framstå som angelägen, särskilt från bevisfrågesynpunkt. Enligt 14 kap. 7 § RB får mål förenas bara om samma rättegångsform är tillämplig för målen. Grupprättegång är en ny handläggningsform. Även om den har stora likheter med en ordinär rättegång finns det påtagliga särdrag. Dessa är både kvalitativt och kvantitativt av sådan art att den rättegångsform som kommer att tillämpas för grupptalan får anses vara en annan än den som gäller för en individuell talan. I praxis har 14 kap. 7 § RB inte ansetts hindra sammanföring av tvistemål om mindre värden med ordinära mål, trots att målen före men inte efter sammanläggningen handläggs i olika rättegångsformer (se NJA 1989 s. 643 I). Vid kumulation mellan en grupptalan och ett ordinärt käromål kommer handläggningen av de förenade käromålen att rymmas inom handlingsramarna för en grupprättegång. Sålunda utgör regleringen för medlemmars medverkan en lämplig metod för hur en gemensam handläggning av ett individuellt käromål och ett grupptalan- mål kan genomföras. De processuella instrumenten för att hantera indivi- duella tvistefrågor ger goda förutsättningar att lösa de speciella problem som kan uppkomma vid en sådan kumulation. På dessa skäl anser regeringen att kumulation mellan en grupptalan och en individuell talan kan ske på samma sätt som när ett s.k. småmål läggs samman med ett ordinärt mål. Regeringens bedömning: För intervention i en grupprättegång bör gälla samma bestämmelser som i tvistemål i allmänhet. Utredningens förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens bedömning, dock att utredningen föreslår att en grupp- medlems som intervenient företagna rättegångshandlingar alltid skall gälla, även om de strider mot gruppföreträdarens. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: och har anfört att gruppmedlemmar inte bör ha möjlighet att intervenera eftersom det kan förutses komma att komplicera och fördröja grupprättegångarna. Också har satt i fråga behovet av en rätt för gruppmedlemmar att intervenera. Skälen för regeringens bedömning: Föreskrifter om förfarandet i en grupprättegång måste utformas med särskilt beaktande av de passiva gruppmedlemmarnas skyddsintresse. Ett viktigt inslag i sammanhanget är gruppmedlemmens möjligheter att själv träda in i rättegången och bevaka sin rätt. Enligt regeringen är det klart att det måste finnas en sådan möjlighet för gruppmedlemmen. Inträdet bör ske genom att grupp- medlemmen får egenskap av självständig intervenient med ställning av part i rättegången (14 kap. 11 § andra stycket RB). Detta bör förstås så att medlemmen genom interventionen får samma processuella befogen- heter som om han eller hon själv väckt talan och således varit part i målet redan från början. Medlemmen kan således framställa nya yrkanden, justera grunden för talan och åberopa ny bevisning i samma omfattning som gruppföreträdaren har möjlighet till det. Medlemmen får också rätt att återkalla det egna käromålet, med beaktande av svarandens rätt till dom enligt 13 kap. 5 § RB. Medlemmen och gruppföreträdaren kommer efter en intervention att uppträda som medparter i den del av grupptalan som omfattar med- lemmens käromål. Eftersom det bara kan ges en dom för båda upp- kommer det s.k. speciell processgemenskap mellan dem. Det betyder enligt 14 kap. 8 § RB att en rättegångshandling som en av dem företar gäller till förmån för den andre, även om den strider mot dennes hand- lingar. Utredningen har, med hänsyn främst till att gruppföreträdarens behörighet är uteslutande processuell, föreslagit avsteg från denna princip på så sätt att gruppmedlemmens rättegångshandlingar alltid skall ges företräde framför gruppföreträdarens. Det finns emellertid inte tillräckligt tungt vägande skäl för att införa en särreglering. Här skall också beaktas de tillämpningsproblem som, på sätt utredningen beskriver, en sådan reglering skulle kunna ge upphov till vid t.ex. av stämmobeslut (se SOU 1994:151, del B, s. 594). I sammanhanget bör uppmärksammas att gruppmedlemmarna ensamma råder över rätten att förlikas angående sina anspråk, med undantag för en förlikning som käranden träffar för en grupp och som stadfästs av domstol. Det kan inträffa att icke-gruppmedlemmar vill intervenera i en grupprättegång. I sådant fall bör de allmänna bestämmelserna om intervention i tillämpas. Regeringens förslag: regler om bevisning skall gälla även för en gruppmedlem. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Promemorians bedömning överensstämmer i sak med regeringens. promemorian föreslås dock inte någon uttrycklig reglering av frågan. Remissinstanserna: Hovrätten över och och anser att det behövs en särskild reglering om att gruppmedlem- marna skall behandlas som parter i bevishänseende. Skälen för regeringens förslag: Syftet med grupptalan är att enskilda skall få sina anspråk prövade utan att lägga ner tid, arbete eller kostnader på en process. I enlighet med detta är gruppmedlemmar inte parter i en grupprättegång. Önskemålet att gruppmedlemmarna skall kunna förhålla sig passiva i rättegången kan emellertid inte drivas hur långt som helst. Förhör med en gruppmedlem kan åberopas som bevisning av käranden eller svaranden. Frågan är om gruppmedlemmen i ett sådant fall skall betraktas som vittne eller part. Enligt är det inget som hindrar att vittnesförhör hålls med en tredje man som omfattas av rättskraften av domstolens avgörande av den sak som vittnesmålet avser. Detta gäller även om personen i fråga har rätt att intervenera självständigt enligt 14 kap. 11 § andra stycket RB. Sker sådan intervention skall däremot vederbörande höras som part. Det ligger nära till hands att anlägga samma synsätt på gruppmedlemmarnas medverkan i processen i bevissyfte. Också gruppmedlemmar är parter först om de intervenerar. I sammanhanget bör emellertid beaktas att en gruppmedlem har en mer omedelbar anknytning till processföremålet än en tredje man som kan intervenera självständigt. En gruppmedlem kan ensam förfoga materiellt över sitt anspråk. I lagrådsremissen konstate- rades mot den här bakgrunden att gruppmedlemmarna bör kunna behand- las som parter i bevisfrågor, oavsett om de i övrigt intar ställning av parter i målet eller inte. Någon reglering av frågan föreslogs inte. Lagrådet har när det gäller frågan om gruppmedlemmar skall höras som vittnen under ed eller som parter under sanningsförsäkran eller eventuellt utan sådan försäkran anfört följande: Bestämmelserna i 36 och 37 kap. gör för den ordinära rättegången en klar distinktion mellan vittne och part och lämnar föga utrymme för skönsmässiga bedömningar när det gäller formerna för en persons hörande inför domstol. Enligt Lagrådets mening finns det anledning att klargöra hur gruppmedlemmar skall behandlas i detta hänseende. I lagen bör införas en regel om detta, och den bör lämpligen gå ut på att gruppmedlemmar skall likställas med parter när det gäller formerna för deras hörande under grupprätte- gången. Regeringen ansluter sig till Lagrådets förslag. Vi föreslår att en grupp- medlem i lagtexten uttryckligen jämställs med part när det gäller hörande under rättegången och andra frågor som rör bevisningen. Frågan om en gruppmedlem skall höras som vittne eller part är dock Prop. 2001/02:107 inte slutligt avgjord med det. i flera olika situationer. Om medlemmen åberopas i bevishänseende angående en omständighet som har betydelse för prövningen av det egna anspråket skall han eller hon givetvis behandlas som en part. Men det är inte lika klart om gruppmedlemmen skall höras som part eller vittne angående omständig- heter som hänför sig uteslutande till andra medlemmars anspråk. Det bör t.ex. inte uteslutas att en gruppmedlem hörs som vittne i vart fall rörande individuella tvistefrågor som helt saknar betydelse för prövningen av medlemmens eget anspråk. Liknande frågeställningar uppkommer vid subjektiv kumulation av flera mål när en part åberopar förhör med en medpart. Frågan har i sådana fall överlämnats till rättstillämpningen att besvara. Detsamma bör gälla när frågan uppkommer i en grupprättegång. En domstol kan ställas inför den här typen av bedömningar också när det förekommer målsägande eller medtilltalade i brottmål. För de senare fallen finns en viss reglering i 36 kap. 1 § RB. Regeringen återkommer i författningskommentaren till frågan om en gruppmedlems ställning i bevishänseende (jfr även avsnitt 5.4.1). 5.7.1Möjligheten att överklaga domar och beslut Regeringens förslag: och beslut i en grupprättegång skall kunna överklagas i samma utsträckning som avgöranden i en vanlig rättegång. Därutöver skall det finnas särskilda överklagandemöjligheter för domar och beslut som meddelas i en process där det förs en grupptalan. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens, dock att utredningen har föreslagit att en gruppföreträdare inte skall kunna träffa avtal eller göra utfästelse om att inte överklaga en dom. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna har inte haft synpunkter i sak på förslaget i den Skälen för regeringens förslag: Enligt är en dom överklagbar, om inte annat är föreskrivet. Ett undantag gäller tredsko- domar, där rättsmedlet är återvinning. Ett annat undantag är att parterna kan avtala att inte överklaga en dom som meddelas i anledning av en uppkommen tvist eller en framtida tvist som kan härledas till ett visst angivet rättsförhållande, om förlikning om saken är tillåten. I mål rörande mindre värden än ett halvt basbelopp gäller dock inte avtal som ingåtts före tvistens uppkomst. Vid sidan av sådana avtal är det dessutom möjligt för en part att efter domen göra en bindande utfästelse att inte överklaga, om målet är dispositivt. Överenskommelser som gör domstolsprövningen till ett eninstans- förfarande är ett lämpligt sätt att säkerställa en snabb och billig tvistlösning. Kombinerat med möjligheten enligt 56 kap. 13 § RB att hänskjuta en prejudikatfråga till prövning i är avtalet inget hinder mot att rättegången fyller också en rättsbildande Denna typ av avtal och utfästelser har sitt berättigande också i en grupprättegång. Det kan stå mycket att vinna, inte minst i processekonomiskt hänseende, om man kan få tvistefrågor som rör många människor på samma eller likartat sätt avgjorda genom prövning i endast en instans. har uttalat att det skulle strida mot grund- principen om att käranden inte har civilrättslig dispositionsrätt över medlemmarnas anspråk att tillåta käranden att träffa avtal eller göra en utfästelse som hindrar den enskilda medlemmen från att få sitt anspråk prövat i högre instans. Regeringen har förståelse för denna synpunkt, men anser inte att det kan anses ligga utanför kärandens behörighet som processuell representant för gruppmedlemmarna att ingå avtal eller göra utfästelser som begränsar medlemmarnas möjlighet att överklaga. Däremot lär käranden inte kunna före talans väckande träffa ett sådant avtal. Frågan om käranden haft fog för att ingå avtal eller göra en utfästelse får bedömas inom ramen för kärandens skyldighet att ta till vara gruppmedlemmarnas bästa. En gruppmedlem kan självklart också på egen hand förbinda sig gentemot motparten att inte överklaga en dom. Att en dom går att överklaga innebär normalt att fullföljd kan ske . Dock gäller i fråga om mellandom att rätten med hänsyn till omständigheterna skall bestämma om domen får överklagas särskilt eller endast i samband med att tingsrättens slutliga avgörande överklagas. Samma överklaganderegel bör gälla beträffande en s.k. särskild mellan- dom i en grupprättegång (se avsnitt 5.5.3). En sådan dom kommer oftast att omfatta bara vissa delar av gruppen. Avgörandet av de gemensamma tvistefrågorna blir därmed en slutlig dom för en del av gruppen, medan andra medlemmars rätt blir beroende av utgången av den fortsatta prövningen. Även om rätten bestämmer att domen i den del den villkorats inte får överklagas särskilt bör i sådant fall gälla undantag för det fall någon överklagar domen för eller mot hela gruppen. I likhet med domar är slutliga beslut möjliga att överklaga, om inte annat är föreskrivet. Det finns anledning att erinra om att beslut att avvisa eller skriva av enstaka käromål som omfattas av en grupptalan är slutliga beslut. Sådana beslut kan överklagas på samma sätt som om det processats enbart om käromålet i fråga. Undantag bör dock göras för avskrivningsbeslut som grundas på en partiell återkallelse av grupptalan, som skett innan tiden för medlems anmälan om att han eller hon önskar att få sitt anspråk prövat genom grupptalan gått till ända. Anledningen till det är att käranden bör ha möjlighet att i rättegångens inledande skede korrigera talans omfattning så att den på bästa sätt stämmer överens med de särskilda processförutsättningarna för en grupprättegång och de syften och ändamål som bär upp denna rättegångsform. Förbudet mot över- klagande ligger i det avseendet i linje med att svaranden inte har rätt till dom vid en sådan återkallelse av talan som åsyftas här. Under en grupprättegång aktualiseras beslut i olika frågor, både av sådant slag som förekommer i en ordinär process och av för grupp- rättegången speciell art. Som huvudregel gäller enligt för sådana beslut att de får överklagas endast i samband med över- klagande av en dom eller ett slutligt beslut. Det finns dock särskilda bestämmelser om när beslut får överklagas särskilt. Också bland de för grupprättegången specifika frågor som kan leda till beslut under rätte- gång finns sådana som bör kunna överklagas särskilt. Denna fråga Prop. 2001/02:107 behandlas vidare i författningskommentaren. 5.7.2Rätt att överklaga m.m. Regeringens förslag: Käranden och varje gruppmedlem skall ha rätt att överklaga för en grupps räkning. En gruppmedlem skall dessutom kunna överklaga beträffande sitt eget anspråk. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens, utom så till vida att gruppmedlemmarnas klagorätt enligt utredningen skall vara subsidiär till kärandens och att även kärandens klagorätt regleras särskilt i lag. Remissinstanserna har inte haft synpunkter i sak på utredningens förslag i den här delen. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens, dock att det i promemorian inte föreslogs någon lagreglering av frågorna. Remissinstanserna: avstyrker förslaget om att en gruppmedlem skall kunna överklaga för hela gruppen med motiveringen att regleringen kompliceras i onödan. Hovrätten över och instämmer i det stora hela med promemorians bedömningar, men menar att frågorna bör regleras i lag. föredrar förslaget i promemorian framför utredningsförslaget. Skälen för regeringens bedömning: I detta avsnitt behandlas frågan om kärandens respektive gruppmedlemmarnas rätt att överklaga domar och beslut samt vissa frågor om motpartsställning vid ett överklagande. Det kan dock vara på sin plats att inledningsvis påminna om bestäm- melsen i 34 kap. 1 § RB. Enligt den är domstolen skyldig att fortlöpande ta upp frågor om rättegångshinder så snart det finns anledning till det. Bestämmelsen gäller också i hovrätten. Det betyder att hovrätten själv- mant skall se till att processförutsättningarna för en grupprättegång är uppfyllda. En annan sak är att bedömningen av om processförutsätt- ningarna är uppfyllda eller inte kan bli annorlunda i högre rätt jämfört med hur läget var i underrätten. När det först gäller kärandens klagorätt ligger det bäst i linje med grupprättegångens syfte och ändamål att begränsa rätten för käranden att överklaga en dom till att avse talan för gruppen. Käranden skall alltså inte kunna överklaga för en enskild medlems räkning. Det bör dock inte krävas att käranden överklagar till förmån för samtliga gruppmedlemmar. Käranden skulle då bli tvungen att överklaga en dom också i delar där en fullföljd framstår som obefogad. Gränslinjen bör i stället lämpligen dras vid att klagorätten knyts an till förutsättningen att talan i hovrätten handläggs som en grupprättegång. Avser överklagandet så få medlemmar att talan lika väl kan föras av dem enskilt uppstår en brist i processförut- sättningarna för en grupprättegång. Hur hovrätten skall agera i ett sådant läge behandlas i avsnitt 5.7.3. Också en gruppmedlem bör kunna, till förmån för hela gruppen, överklaga en dom. Man kan inte bortse från risken att käranden gör en felaktig bedömning av utsikten till ändring i högre rätt eller att käranden intar en alltför försiktig hållning med hänsyn till personliga ekonomiska Rättssäkerhetsskäl, men också praktiska hänsyn, motiverar att en gruppmedlem i sådant fall skall kunna överta grupp- företrädarens roll. Rättegångskostnadsregler, hovrättens kontroll av med- lemmens förutsättningar att föra talan för gruppen m.m. motverkar att klagorätten utnyttjas i illojalt eller annars otillbörligt syfte. Klart är vidare att en gruppmedlem bör kunna begränsa ett överklagande till att gälla enbart det egna anspråket. Gruppmedlemmen kan rimligen inte vara beroende av käranden för att få sitt anspråk prövat i en högre instans. Utredningen har föreslagit att en gruppmedlems klagorätt skall vara subsidiär i förhållande till kärandens klagorätt eller, om medlemmen klagar enbart för egen räkning, till annans överklagande för gruppens räkning. Enligt regeringen kan man dock uppnå samma syften utan att göra klagorätten subsidiär. Käranden kvarstår som part fram till dess att målet slutligen är avgjort. Ett överklagande från en gruppmedlem för gruppens räkning skall därför behandlas av den högre instansen som en samtidig begäran om byte av kärande. Och överklagar en gruppmedlem enbart för egen räkning som käranden eller någon annan överklagar till förmån för gruppen, bör medlemmens överklagande behandlas på samma sätt som en ansökan om intervention. I lagråds- remissen föreslogs ingen lagreglering av dessa frågor. Lagrådet har dock förordat att passiva gruppmedlemmars möjlighet att överklaga beslut under rättegången framgår av lagtexten. Regeringen instämmer i den bedömningen. Vi menar att regleringen av gruppmedlemmarnas rätt att överklaga lämpligen bör ges en generell utformning. Den närmare utformningen av regleringen redovisas i författningskommentaren (avsnitt 11.1). Det kan inträffa att flera gruppmedlemmar var för sig överklagar domen för en grupps räkning, utan att käranden överklagar. Avser överklagandena hela avgörandet eller identiska delar av domen eller beslutet bör det inte uppstå några svårigheter för domstolen. Hovrätten kan utse den som är mest lämplig av klagandena att föra talan för gruppen. Inte heller bör det leda till problem om överklagandena avser helt skilda delar av domen. Klagandena kan i sådant fall utses att företräda var sin grupp och målen kan sammanföras i en rättegång. Är det till fördel för gruppens intresse kan hovrätten med tillämpning av reglerna om byte av kärande utse en av klagandena att föra talan för båda grupperna gemensamt. Samma handlingsmöjlighet har domstolen om överklagandena omfattar delvis samma och delvis olika delar av en dom. Överklagandena bör då ses som en enhet, i överensstämmelse med hur talan förts i tingsrätten. Hovrätten bör därför utse en av klagandena att företräda samtliga gruppmedlemmar som omfattas av överklagandena. Den andra klaganden kan utses att föra talan för en mindre grupp, om det finns behov av det. Om ingen av klagandena är villig att föra talan för andra än dem som omfattas av det egna överklagandet, får rätten med utgångs- punkt från de särskilda processförutsättningarna avgöra i vilken utsträck- ning grupptalan kan föras i högre rätt. Vad som ovan sagts om överklagande för enskild eller gruppens räkning gäller i tillämplig mån också återvinningstalan samt över- klagande av slutliga beslut. När det gäller icke-slutliga beslut har utredningen föreslagit en särskild Prop. 2001/02:107 lagreglering som anger i vilken omfattning en gruppmedlem har klagorätt över sådana beslut. I lagrådsremissen föreslogs inte någon reglering av det slaget. Som nämndes ansluter sig regeringen till Lagrådets syn- punkt att det i lagtext bör anges vilka beslut en gruppmedlem kan över- klaga. Vi återkommer till frågan i författningskommentaren. Frågan om vem som är motpart vid olika överklagandesituationer kräver särskilda överväganden. Att svaranden är motpart också i hovrätten, oavsett om domen överklagas för hela gruppens räkning eller enbart av enstaka gruppmedlemmar är klart. Av allmänna process- rättsliga regler följer vidare att medlemmar som har intervenerat i lägre rätt kvarstår som intervenienter, om talan fullföljs i de delar som rör dem. Medlemmarna har dock möjlighet att träda ur rättegången som intervenienter, men inte som medlemmar i gruppen. Mer oklar är motpartsställningen om domen överklagas av svaranden i en del som rör ett begränsat antal medlemmar. Om processförutsätt- ningarna för en grupprättegång är fortsatt uppfyllda skall grupp- medlemmarna företrädas av käranden som part också i hovrätten. Avser däremot överklagandet en så liten grupp att medlemmarnas anspråk lika väl kan göras gällande genom talan av medlemmarna enskilt utgör det hinder mot en grupprättegång. I sådant fall måste medlemmen själv träda in som part i målet. Utredningen har dock föreslagit att det till skydd för medlemmar som inte anser sig ha resurser eller kraft att gå in i processen själva införs en bestämmelse om att den högre rätten kan besluta att en grupprättegång får fortsätta trots att talan lika väl kan föras av medlemmarna enskilt. Samma ändamål nås emellertid redan genom att högre rätt i sin bedömning av om denna processförutsättning är uppfylld har att beakta i vilken utsträckning gruppmedlemmarna, med hänsyn till kostnadsaspekter och övrigt, kan antas vilja processa aktivt. Som framhållits tidigare kan det förhållandet att en person anmält att han eller hon vill få sitt anspråk prövat genom grupptalan inte tas till intäkt för att medlemmen är beredd att processa individuellt, med bl.a. det kostnads- ansvar som då inträder. Att medlemmen inte kan undandra sig att processa i högre rätt bör inte påverka bedömningen. 5.7.3Avbrytande av grupprättegången i överrätt m.m. Regeringens förslag: Finner högre rätt att ett överklagande för en grupp skall avvisas eller återkallas ett sådant överklagande, skall rätten lämna parterna och gruppmedlemmarna tillfälle att yttra sig, om detta inte är uppenbart obehövligt. Rätten får i samband därmed ge gruppmedlem- marna möjlighet att inträda som part och föra talan om sin rätt. Förfaller ett överklagande på grund av kärandens (klagandens) utevaro, kan målet återupptas på begäran av en gruppmedlem, även om klaganden saknat laga förfall. Uppkommer behov av att byta ut en kärande som för talan som klagandens motpart i högre rätt, får rätten utse någon som bedöms vara lämpad att föra gruppens talan. Utredningens och promemorians förslag överensstämmer med Remissinstanserna: och har ifrågasatt Prop. 2001/02:107 om högre rätt skall kunna utse vem som helst att föra gruppens talan som klagandens motpart, om det saknas någon lämplig taleberättigad person. anser vidare att ett överklagande inte bör förfalla på grund av kärandens utevaro. Skälen för regeringens förslag: När käranden eller annan överklagat ett avgörande för gruppens räkning kan det finnas gruppmedlemmar som har avstått från att överklaga för egen del, trots att de vill se överklagandet ändrat. Gruppmedlemmen har nämligen inget att vinna med att själv överklaga. Medlemmens intresse att föra talan i högre rätt tillgodoses genom rätten att intervenera självständigt. Med hänsyn till detta bör finnas en ventil som gör det möjligt för medlemmarna att träda in i processen, om överklagandet för gruppen av någon anledning inte prövas i sak. Det kan vara fråga om att överklagandet skall avvisas eller att överklagandet återkallas.