prop · GP03107 · 2002-03-13 00:00:00 — Paragrafen bör därför utgå. I paragrafens första stycke föreskrivs att käranden och en gruppmedlem vars anspråk avskilts svarar solidariskt för rättegångskostnader som uppkommit före avskiljandet och att gruppmedlemmen svarar ensam för de rättegångskostnader som uppkommit därefter. Även om det kan finnas vissa skäl som talar för en sådan reglering av kostnadsansvaret (jfr 18 kap. 10 § ), är det oklart vilken procedur som skall tillämpas i denna fråga. I domen rörande grupptalan fattas rimligen inte något beslut om kostnaderna för den del som avskilts. Om dom inte redan har meddelats i denna del, är det ju för övrigt okänt om den gruppmedlem vars anspråk avskilts kommer att vinna eller förlora sin del av målet. När dom senare meddelas i denna del, blir det däremot aktuellt att bestämma om nämnde gruppmedlem skall ersätta motpartens kostnader för hela rättegången, alltså även de kostnader som uppkommit före avskiljandet. Käranden i grupprättegången har inte haft anledning att efter avskiljandet delta i rättegången i den avskilda delen, men om han i domen skall kunna åläggas ansvar för kostnaderna i den del som hänför sig till tiden före avskiljandet, måste han på något sätt bli hörd i kostnadsfrågan i den avskilda delen av målet. Det är oklart hur detta skall fungera i praktiken. I 3741 §§ finns särskilda bestämmelser om betydelsen av att käranden ingått ett avtal med ett ombud om att ombudets arvode skall bestämmas med hänsyn till i vilken utsträckning gruppmedlemmarnas anspråk tillgodoses (riskavtal). Som Lagrådet anfört inledningsvis under rubriken har bestämmelserna givits en utformning som gör att de kan läsas som en inskränkning av avtalsfriheten i förhållandet mellan en part och dennes ombud. Lagrådet utgår, även om också motiven talar i annan riktning, från att detta inte varit avsikten. Såsom framgår av 40 § är avsikten inte heller att bestämmelserna skall innebära någon förändring när det gäller kostnadsansvaret för part i en rättegång utan frågan om vad som utgör ersättningsgill kostnad skall även fortsättningsvis avgöras med stöd av 18 kap. 8 § . Vad bestämmelserna syftar till synes i stället, i vart fall primärt, vara den i förslagets andra stycke reglerade frågan om förutsättningarna för att gruppmedlemmar skall kunna åläggas ett sådant kostnadsansvar som avses i 33 § för merkost- nader på grund av ett riskavtal. Detta bör i så fall framgå på ett tydligare sätt av paragrafens formulering. Bestämmelserna i 33 § är endast tillämp- liga om svaranden ålagts att ersätta käranden dennes rättegångskostnader. Rättegångskostnadsfrågan skall alltså ha prövats av domstol. Av 25 § framgår att en förlikning endast gäller om rätten stadfäst den genom en dom. Bestämmelserna i 33 § är då tillämpliga även i förhållande till förlikningar. För att ett riskavtal skall kunna åberopas mot gruppmedlem- marna synes det därför krävas att den som ingått avtalet med ombudet också uppträtt som kärande. Uttrycket den som vill föra grupptalan bör då bytas ut mot käranden i förevarande paragraf. Detta utesluter inte att frågan om godkännande, på sätt som föreslås i 38 §, kan prövas innan det rättsliga förfarandet inletts. Enligt paragrafen begränsas möjligheten för käranden att ingå ett för gruppmedlemmarna bindande riskavtal till ombud som är advokat. Enligt 11 § får emellertid rätten medge att en grupptalan förs genom ombud som inte är advokat om det finns särskilda skäl. Någon motivering till varför bestämmelserna om riskavtal inte skulle kunna tillämpas även i förhållande till ett sådant ombud framförs inte i remissen. En annan sak är att det kan finnas anledning att iaktta restriktivitet vid godkännande av riskavtal med annan än advokat, särskilt om någon prövning enligt 11 § ännu inte skett av om den som avtalet sluts med skall godtas som ombud. I första stycket andra meningen uppställs ett formkrav för riskavtal och i tredje stycket ytterligare förutsättningar för att ett riskavtal skall godkännas. Dessa bestämmelser synes lämpligen kunna tas in som en egen paragraf efter den föreslagna 38 §. Lagrådet föreslår mot den angivna bakgrunden att 37 § utformas på följande sätt: Har käranden ingått ett avtal med ett ombud om att arvodet till ombudet skall bestämmas med hänsyn till i vilken utsträckning grupp- medlemmarnas anspråk tillgodoses (riskavtal) får avtalet endast åberopas mot gruppmedlemmarna om det har godkänts av domstol. Enligt paragrafen skall inte endast domstol utan också Rättshjälps- myndigheten kunna godkänna ett riskavtal. Några bärande skäl för detta förs inte fram i remissen. Enligt vad som där sägs måste det också antas bli sällan förekommande. Lagrådet förordar att den i första stycket upptagna möjligheten att begära att frågan om godkännande skall prövas av får utgå. Även tredje stycket skall i så fall utgå liksom också tredje stycket i förslagets 45 §. I paragrafen finns bestämmelser om hur ett arvode enligt ett riskavtal skall bestämmas. Som Lagrådet konstaterat inledningsvis under avsnittet Allmänt bör utgångspunkten för bestämmande av arvode enligt ett avtal som fått ett officiellt godkännande rimligen vara det ingångna avtalet. I paragrafen anges emellertid helt andra grunder för hur arvodet skall bestämmas. Några bärande skäl för detta lämnas inte i remissen. Lagrådet föreslår att de i paragrafen föreslagna bestämmelserna får utgå. I paragrafen kan i stället tas in de bestämmelser i 37 § som anger under vilka förutsättningar som ett riskavtal får godkännas. Paragrafen skulle då kunna ges förslagsvis följande lydelse: Ett riskavtal får godkännas endast om avtalet är skäligt med hänsyn till sakens beskaffenhet. Avtalet skall vara upprättat i skriftlig form. Av avtalet skall framgå på vilket sätt arvodet är avsett att avvika från ett normalarvode om gruppmedlemmarnas anspråk bifalls eller ogillas helt. Avtalet får inte godkännas om arvodet grundas enbart på tvisteföremålets värde. Paragrafen innehåller särskilda bestämmelser om forum för tvister om arvode enligt 39 §. Lagrådet har föreslagit att bestämmelserna i den paragrafen skall utgå. Dessutom lämnas i remissen inte någon närmare motivering till varför särskilda forumregler skulle tillämpas för sådana tvister. Den situation som lyfts fram i författningskommentaren är tvist mellan käranden och ombudet om vad som utgör skäligt arvode. Det naturliga synes vara att vanliga forumregler skall gälla för sådana tvister. Lagrådet föreslår att paragrafen får utgå. Paragrafen anknyter till den situation som beskrivits i 26 §. Bestäm- melsen är emellertid oklar till sitt innehåll. Som Lagrådet har förstått det föreslagna systemet för överklagande i de fall som avses i 26 §, skall rätten, när det meddelas dom i en delfråga, bestämma om denna dom skall få överklagas särskilt eller först i samband med den senare dom varigenom resten av målet avgörs. Får domen i delfrågan överklagas särskilt, får avgörandet av denna delfråga rimligen inte överklagas i samband med den senare domen. Även om domstol bestämt att domen i en delfråga inte får överklagas särskilt, bör enligt förslaget överklagande få ske i samband med att avgörandet av samma fråga överklagas av andra gruppmedlemmar vilkas yrkanden i målet slutligt avgjorts. Lagrådet föreslår att paragrafen utformas på följande sätt: När en dom som inte omfattar alla frågor i målet har meddelats enligt 26 §, skall rätten bestämma om domen får överklagas särskilt. Över- klagande får dock alltid ske om genom domen samma fråga har avgjorts i förhållande till andra gruppmedlemmar och domen har överklagats i denna del. Om domen överklagas särskilt enligt första stycket, får rätten bestäm- ma att målet i övrigt skall vila till dess domen i denna del har vunnit laga kraft. Om, som Lagrådet föreslagit, 14 § utgår, bör även denna paragraf utgå. Om 14 § däremot skulle kvarstå, framstår överklagandeförbudet i 43 § som problematiskt, eftersom tingsrättens beslut om avskrivning med anledning av återkallelse av kärandens talan mycket väl kan komma att innehålla ett beslut om ersättning till svaranden för dennes rättegångs- kostnader. Ett sådant beslut måste rimligen kunna överklagas på samma sätt som andra liknande kostnadsbeslut. Lagrådet finner det inte framgå av texten vem som har rätt att överklaga de beslut som avses i paragrafen och föreslår följande lydelse: En tingsrätts beslut att utse en ny kärande får överklagas av den tidigare käranden och av gruppmedlem som har föreslagit annan kärande. En tingsrätts beslut att avslå en begäran om byte av kärande får överklagas av gruppmedlem som har föreslagit ett sådant byte. I fråga om överklagandet tillämpas bestämmelserna i 49 kap. 4 § och 11 § första stycket . I paragrafen anges den tid inom vilken en gruppmedlem som inte är part i rättegången skall göra en missnöjesanmälan. Emellertid är en sådan gruppmedlem i princip inte berättigad att företa några processhandlingar, och Lagrådet finner det oklart i vilka fall gruppmedlemmen anses kunna överklaga ett beslut efter att först ha gjort en missnöjesanmälan. Klagorätt föreligger visserligen om regeringen godtar Lagrådets förslag i fråga om 15 § (ogillande av jävsinvändning) och 44 § (beslut om ny kärande), men det bör framgå av lagtexten i vilka andra fall en grupp- medlem som inte är part kan överklaga beslut under rättegången. Innehållet i denna paragraf är höljt i dunkel. Lagrådet föreslår att para- grafen utgår. I paragrafen anges ett antal ytterligare fall utöver dem som regleras i 13, 19, 22 och 24 §§ då berörda gruppmedlemmar skall underrättas om olika åtgärder m.m. I andra stycket bör uppräkningen kompletteras med det fallet att käranden byts ut. Andra stycket kan, med vissa ytterligare justeringar, formuleras enligt följande: Om det behövs med hänsyn till den betydelse uppgiften kan antas ha för medlemmens rätt skall rätten vidare underrätta en berörd gruppmedlem om 1.att käranden har ersatts med en ny kärande, 2.att käranden har anlitat ett nytt ombud, 3.att käranden har eftergett talan, 4. att fråga uppkommit om att godkänna ett riskavtal, 5. att en dom eller ett beslut överklagats, samt 6. andra beslut, åtgärder och förhållanden i övrigt. Enligt första stycket får underrättelser till gruppmedlemmarna ske på det sätt rätten finner lämpligt. Formuleringen ger intryck av att rätten är helt fri i sin bedömning. Så är emellertid inte fallet. Rätten har, som också konstateras i lagrådsremissen, att tillämpa 33 kap. 2 § första stycket . Av bestämmelserna där följer att delgivning skall användas om det är särskilt föreskrivet eller om det med hänsyn till syftet med bestämmelsen om underrättelse framgår att delgivning bör ske och i övrigt om det är påkallat med hänsyn till omständigheterna. Lagrådet föreslår att första stycket i den nu behandlade paragrafen formuleras på följande sätt: Underrättelser enligt denna lag till gruppmedlemmar skall ske på det sätt rätten finner lämpligt och med beaktande av bestämmelserna i 33 kap. 2 § första stycket . Förslaget till lag om ändring i 32 kap. 13 § I det förslagna första stycket hänvisas till talan enligt detta kapitel. De citerade orden torde inte behövas (jfr 12 §). Med en redaktionell jämkning i andra stycket skulle de två första styckena kunna ges förslagsvis följande lydelse: Talan om skadestånd får föras som grupptalan enligt lagen (0000:000) om grupprättegång. Talan om förbud mot fortsatt verksamhet eller om skyddsåtgärder eller andra försiktighetsmått enligt 12 § får föras enligt samma lag som enskild grupptalan eller organisationstalan. Enligt 20 kap. 2 § första stycket 6 gäller att miljödomstol som första instans prövar bl.a. mål om talan om förbud eller försiktighetsmått enligt 32 kap. 12 §. För att säkerställa att behörighetsregeln kommer att omfatta inte bara enskild talan utan även grupptalan bör en hänvisning göras också till 32 kap. 13 §. Enligt det föreslagna tredje stycket skall lagen om grupprättegång tillämpas på grupptalan enligt med vissa särskilt angivna undantag. Som Lagrådet konstaterat bl.a. vid behandlingen av 2 § förslaget till lag om grupprättegång kan sådana hänvisningar till en annan lag leda till problem. Vad gäller just nämnda 2 § undantas den paragrafen i det här föreslagna tredje stycket helt vilket leder till att det, med en strikt tolkning, inte kommer att förekomma några grupprättegångar enligt (trots hänvisningen till i 2 § tredje stycket). Lagrådet förordar att undantaget vad avser 2 § begränsas till att gälla 2 § första stycket andra meningen och andra stycket. I 4346 §§ förslaget till lag om grupprättegång behandlas olika frågor rörande beslut som fattas av tingsrätt och hovrätt (jfr också 10 §). Enligt fungerar vissa tingsrätter som miljödomstolar medan Miljö- överdomstolen utgörs av en avdelning av . förhållandet följer att det inte framstår som helt nödvändigt att i lagtexten markera att miljödomstolar och är de domstolar som avses. Till detta skall sägas att den behandlade bestämmelsen i 20 kap. 2 § första stycket 6 pekar ut miljödomstol som behörig domstol i mål av det aktuella slaget. Vidare kan erinras om att det i 20 kap. 3 § första stycket finns en generell bestämmelse att vad som är föreskrivet om tvistemål i allmän domstol tillämpas även på bl.a. miljödomstolar och om inte annat följer av balken eller annan lag. Lagrådet anser mot denna bakgrund att det inte behövs någon särskild regel att miljödomstol och har samma roll som tingsrätt och hovrätt. I 25 kap. finns regler om rättegångskostnader. En särskild regel gäller enligt 25 kap. 9 § andra stycket då svaranden sökt och fått tillstånd efter det att talan väckts om förbud eller åläggande att iaktta försiktighetsmått. Det kan sättas i fråga om och i vilken utsträckning bestämmelserna i 29 36 §§ i den föreslagna lagen om grupprättegång kan och bör tillämpas på sådan talan. Något underlag för att göra en bedömning av detta finns inte i lagrådsremissen. Lagrådet anser att saken bör övervägas i den fortsatta beredningen av lagstiftningsärendet. I 12 § behandlas enskild talan medan 13 och 14 §§ behandlar grupp- talan. Bestämmelserna i 1214 §§ bör lämpligen föregås av en särskild rubrik, förslagsvis Enskild talan och grupptalan. 32 kap. 14 § Organisationstalan får enligt förslaget väckas av bl.a. en ideell förening som har till ändamål att tillvarata naturskydds- och miljöskydds- intressen. Lagrådet föreslår att bestämmelsen utformas efter mönster av förslaget till formulering i 5 § i förslaget till lag om grupprättegång och att den taleberättigade sammanslutningen således anges som en ideell förening som i enlighet med sina stadgar tillvaratar - - -. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden , , , , , , , , , , , , Regeringen beslutar proposition 2001/02:107 Lag om grupprättegång inför, ändrar, upp- 3 och 6 §§