prop · GP03107 · 2002-03-13 00:00:00 — Lagrådet har mot den här bakgrunden föreslagit att de i lagrådsremissens 39 § föreslagna bestämmelserna får utgå och att man i paragrafen i stället tar in bestämmelser som anger under vilka förutsättningar som ett risk- avtal får godkännas. Regeringen ansluter sig till förslagen. För att ett riskavtal skall få godkännas bör det i enlighet med Lag- rådets förslag vara skäligt med hänsyn till sakens beskaffenhet. Viktiga kriterier vid bedömningen riskavtalets skälighet kan vara tvistefrågornas komplexitet, processföremålets värde och den risk som ombudet kan sägas ta genom att få mindre betalt om talan misslyckas. Regeringen återkommer till dessa frågor i författningskommentaren. Det kan bli aktuellt med en prövning i domstol av frågan om slutlig ersättning till ombudet enligt ett riskavtal i olika situationer. Ett fall är när käranden ur inprocessade medel vill tillgodogöra sig ersättning för rättegångskostnader som inte blir ersatta av svaranden (se avsnitt 5.8.1) och ett annat är om det uppstår en tvist om arvodet mellan käranden och ombudet. Frågan om slutlig ersättning enligt ett riskavtal prövas också i de fall ersättningen skall utgå ur allmänna medel. Som regeringen framhöll inledningsvis bör det i riskavtalet alltid anges på vilket sätt arvodet är avsett att avvika från ett normalarvode. När arvode enligt ett riskavtal skall bestämmas måste domstolen därför först avgöra vad som är ett skäligt normalarvode för det utförda uppdraget. Det första ledet i bedömningen utgår alltså från vad som är ersättningsgill rättegångskostnad enligt 18 kap. 8 § RB och går således till som vanligt vid arvodesfrågor. Eftersom gruppens motpart inte i något fall riskerar att behöva betala högre ersättning än som motsvarar ett skäligt arvode enligt 18 kap. 8 § RB (ett normalarvode) måste en sådan prövning ändå göras i de fall frågan om ansvar för kärandens rättegångskostnader är aktuell. Domstolen har därefter att bestämma om arvodet skall höjas eller sänkas i förhållande till normalersättningen och att fastställa arvodesbeloppet. Bifalls gruppföreträdarens talan endast delvis bör rätten med hänsyn till omständigheterna bestämma vilket arvode ombudet skall ha, med utgångspunkt från normalarvodet och de avvikelser därifrån som avtalet anger vid fullt bifall respektive helt ogillande. I lagrådsremissen föreslogs en särskild bestämmelse om forum för tvister om arvode enligt riskavtal. Lagrådet har föreslagit att den får utgå. Regeringen ansluter sig till den bedömningen. Det är tillräckligt med forumregeln i 10 kap. 13 § RB, enligt vilken en tvist om ombudsarvode får väckas vid den domstol som först dömt i målet. Ett riskavtal av den typ som förordas här avviker från det som brukar kallas provisionsarvode. En överenskommelse om provisionsarvode innebär att ombudet får en viss procentsats, t.ex. , av inproces- sade medel. En sådan konstruktion medför en helt annan fara för intres- sekonflikter mellan ombudet och klienten än modellen med riskavtal. Som ett exempel kan nämnas att ett provisionsarvode kan locka ombudet . 2001/02:107 att sträva efter en snabb förlikning, som ger ombudet hög timavkastning på sitt arbete, trots att det ligger i klientens intresse att få målet prövat i sak av domstol. Ett avtal om arvode bör följaktligen inte kunna godkän- nas om det grundas enbart på tvisteföremålets värde. I lagrådsremissens förslag var möjligheten att ingå ett för gruppmed- lemmarna bindande riskavtal begränsad till avtal med ombud som är advokat. Enligt Lagrådet bör bestämmelserna om riskavtal kunna tillämpas även i förhållande till ett annat ombud som medgivits att före- träda käranden (se avsnitt 5.2.5). Regeringen instämmer i Lagrådets förslag. Som Lagrådet påpekar kan det dock finnas anledning att iaktta restriktivitet vid godkännande av ett riskavtal med annan än advokat, särskilt om någon prövning ännu inte skett av om den som avtalet sluts med skall godtas som ombud enligt bestämmelsen om det. Enligt lagrådsremissen skulle också kunna godkänna ett riskavtal. Lagrådet har förordat att den möjligheten får utgå. Regeringen ansluter sig till den bedömningen. Regeringens förslag: Domstolen skall i särskilt angivna fall skicka underrättelser till gruppmedlemmarna. Därutöver skall en berörd grupp- medlem underrättas om förhållanden som har betydelse för medlemmen. En underrättelse behöver dock inte lämnas när det är obehövligt med hänsyn till gruppmedlemmens behov av uppgiften för att kunna bevaka Underrättelse skall ske på det sätt domstolen finner lämpligt. Rätten får förelägga en part att ombesörja underrättelsen, om detta har betydande fördelar för handläggningen. Parten har i ett sådant fall rätt till ersättning av allmänna medel för kostnader. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens, dock att utredningens förslag saknar regler om att underrättelse skall kunna ombesörjas av en part. Remissinstanserna: har ifrågasatt rättens under- rättelseskyldighet och pekat på kärandens skyldighet att på begäran lämna upplysningar till gruppmedlemmarna. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att det är förbättring i förhållande till utredningens förslag att en underrättelse ska kunna ombesörjas av part, men vidhåller att underrättelser till gruppmedlem- marna i princip bör gå genom käranden. är tveksamma till lämplighetsprövningarna i samband med underrättelseförfarandet. Även Hovrätten över och önskar tydligare riktlinjer för underrättelseskyldigheten och menar vidare att en underrättelse om inledande av en grupprättegång bör anser att det finns en risk att domstolarna kommer att delge fler underrättelser än vad som är avstyrker förslaget att svaranden skall kunna åläggas att ombesörja underrättelser till gruppmedlemmarna. gör också , Föreningen och , vilka menar att en underrättelseskyldighet skulle vara ett allvarligt ingrepp i friheten att själv bestämma över information till sina kunder. Skälen för regeringens förslag: Genom det som har sagts i tidigare avsnitt framgår att domstolen på grund av uttryckliga bestämmelser i lagen om grupprättegång kommer att vara skyldig att underrätta grupp- medlemmarna om att en grupprättegång har inletts och om en sådan skall avbrytas. Gruppmedlemmarna skall vidare lämnas tillfälle att yttra sig innan rätten fattar beslut om att förordna någon vid sidan av käranden eller i stället för käranden att föra talan för en undergrupp. Självklart skall också varje gruppmedlem underrättas om innehållet i domar och slutliga beslut som angår medlemmens rätt samt om en förlikning som begärs stadfäst. Det finns också andra än de här uppräk- nade händelserna som bör föranleda domstolen att regelmässigt verk- ställa en underrättelse till de passiva medlemmarna. De bör informeras om byte av kärande, om käranden har anlitat ett nytt ombud, om efter- gifter som käranden gör, om riskavtal samt om överklaganden. Även andra beslut och åtgärder av domstolen under rättegången kommer ibland att vara av sådant intresse för gruppmedlemmarna att de bör få kännedom om dem. Det kan vara motiverat att underrätta grupp- medlemmarna om det har beviljats en säkerhetsåtgärd enligt 15 kap. RB, om domstolen har medgett undantag från ombuds- eller advokattvånget, om en sammanfattning enligt 42 kap. 16 § RB, om när sammanträden skall hållas, om den tidsplan som gäller för processen och om andra handläggningsfrågor. Det är inte praktiskt görligt eller lämpligt att i lagtext ange exakt i vilka situationer gruppmedlemmarna skall underrättas. En sådan bestämmelse skulle bli svåröverskådlig och riskera att låsa fast rättstillämpningen på ett olyckligt sätt. I stället anser regeringen att det i lagen bör införas en bestämmelse om att gruppmedlemmar skall underrättas om förhållanden som har betydelse för medlemmen. En underrättelse skall dock inte behöva lämnas om det är obehövligt med hänsyn till gruppmedlemmens behov av uppgiften för att kunna bevaka sin rätt. Meddelanden från domstolen till parter eller andra i en tvistemåls- process sker antingen formlöst (genom t.ex. brev eller telefonsamtal) eller genom delgivning. Enligt 33 kap. 2 § RB skall delgivning användas om det är särskilt föreskrivet, om det med hänsyn till syftet med bestäm- melsen om underrättelse framgår att delgivning bör ske eller om det är påkallat med hänsyn till omständigheterna. Bestämmelsen kommer att vara tillämplig också i en grupprättegång. Den innebär att domstolen i varje enskilt fall måste pröva om delgivning är nödvändig eller om underrättelsen kan lämnas formlöst. En väsentlig faktor att beakta i sammanhanget är hur viktigt det är för domstolen att ha ett bevis för att underrättelsen verkligen kommit fram till mottagaren (jfr prop. 1990/91:11 s. 52). Det är varken möjligt eller lämpligt att lagstiftningsvis ge detaljerade riktlinjer för i vilka fall delgivning bör användas i en grupprättegång vid underrättelse till passiva gruppmedlemmar. Som en generell riktlinje bör dock gälla att delgivning regelmässigt bör ske om underrättelsen inne- fattar att medlemmen skall fullgöra något i rättegången och underlåtenhet att göra det är sanktionerad på något sätt. Ett exempel på ett sådant meddelande är en kallelse till en passiv gruppmedlem som skall höras i bevissyfte. En medlems passivitet efter en sådan anmaning kommer normalt att tolkas till medlemmens nackdel i bevishänseende (se 35 kap. 4 § RB), om rätten inte anser att medlemmens utevaro är hinder mot huvudförhandling. Å andra sidan bör domstolen kunna vara sparsam med att använda delgivning när underrättelsen inte är förknippad med någon sådan direkt rättsföljd för medlemmen. Några exempel på den typen av underrättelser är meddelanden i fråga om en sammanfattning enligt 42 kap. 16 § RB, byte av ombud, beviljande av säkerhetsåtgärder och olika handläggningsåtgärder. Hur delgivning skall gå till framgår av bestämmelser i delgivnings- lagen (1970:428). Man kan grovt dela in de delgivningsformer lagen anvisar i två kategorier: 1) delgivning med en bestämd person och 2) delgivning med en obestämd krets eller ett stort antal personer. Till den förstnämnda kategorin är att hänföra delgivningsformerna ordinär delgivning, särskild postdelgivning, telefondelgivning och stämnings- mannadelgivning. Delgivning som riktar sig till ett obestämt eller stort antal personer sker främst genom kungörelse. Man bör inte bortse från något av alternativen som en möjlig delgivningsform i en grupprätte- gång. Vilken av formerna som bör väljas i det enskilda fallet får bero på omständigheter som syftet med underrättelsen, vilken typ av anspråk talan rör, antalet gruppmedlemmar, gruppens geografiska spridning och tillgången till enkla och rationella informationsvägar. Det är inte görligt att genom lagtext eller motivuttalanden binda domstolarna vid en viss delgivningsform i en bestämd underrättelsesituation. Den frågan avgörs bäst av domstolen med hänsyn till omständigheterna i varje enskilt fall. Som ett mer principiellt påpekande bör dock framhållas att grupprätte- gångar får antas ge större utrymme för delgivning genom kungörelse än som är fallet i en individuell process, när det gäller delgivning med passiva gruppmedlemmar. Utredningen har i det sammanhanget föreslagit att 16 § delgivnings- lagen kompletteras med en uttrycklig anvisning om att domstolen vid bedömning av om kungörelsedelgivning får användas skall väga in förhållandet mellan delgivningskostnaderna och det värde som rätte- gången rör för varje enskild gruppmedlem. Regeringen anser att domstolen bör kunna göra detta övervägande utan någon författnings- ändring. Sammanfattningsvis anser regeringen alltså att underrättelserna enligt lagen om grupprättegång inte kräver några särskilda bestämmelser om delgivning. När en underrättelse skall ske formlöst kan rätten fritt välja med- delandeform. Domstolen kan sålunda besluta att varje gruppmedlem skall informeras personligen, att underrättelse skall ske genom anslag hos rätten eller i annan form eller att informationen skall ges genom en kom- bination av dessa sätt. I motsats till utredningen föreslår regeringen inte att underrättelsen till gruppmedlemmarna om att en grupprättegång har inletts skall delges dem. I och med att grupptalan kommer att omfatta endast de medlemmar som anmäler detta till domstolen föreligger inte samma rättssäkerhetsskäl att delge underrättelsen som då medlemskapet uppkommer genom med- lemmens passivitet. Emellertid är det viktigt att alla medlemmar ges möjlighet att ta ställning till om deras anspråk skall prövas genom den Prop. 2001/02:107 väckta grupptalan och inkomma med en anmälan. Särskilt när det gäller konsumentanspråk kan grupptalan förväntas avse anspråk som har sin grund i ett fortlöpande rättsförhållande mellan gruppmedlemmarna och svaranden. Det kan t.ex. röra sig om återfående av en felaktigt uttagen avgift i anslutning till ett prenumerationsavtal som löper tills vidare. I sådana fall förekommer regelbundet fakturering eller liknande korrespondens mellan svaranden och prenumeranterna (grupp- medlemmarna). Underrättelse om att en grupptalan väckts kan då tänkas enklast och billigast ske i samband med t.ex. faktureringen. För att ge möjlighet för domstolen att välja den enklaste och mest kostnadseffektiva underrättelseformen föreslås att domstolen skall ges möjlighet att förelägga en part att ombesörja en underrättelse till grupp- medlemmarna. Domstolen skall då i den utsträckning domstolen anser nödvändig och lämplig ge anvisningar om innehållet i och formen för underrättelsen. Regeringen vill understryka att det är fråga om att utnyttja redan etablerade kommunikationsvägar och inte att ålägga parten något betungande uppdrag. Det kan naturligtvis inte uteslutas att ett föreläggande om underrättelse kan vara lämpligt även efter det att t.ex. ett avtalsförhållande redan har upphört. Merkostnaden för underrättelsen bekostas av det allmänna. Det kan nämnas att bestämmelser av motsvarande slag finns i lagstiftningen om class actions i och , . Bestämmande och fördelning av ersättning Regeringens bedömning: Nya regler om bestämmande och fördelning av ersättning bör inte läggas fram. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att domstolen i en grupprättegång skall kunna döma ut ett belopp motsvarande grupp- medlemmarnas sammanlagda anspråk, vilket skall fördelas mellan medlemmarna enligt ett särskilt efterföljande förfarande. Remissinstanserna: Flera remissinstanser har ställt sig tveksamma eller avvisande till förslaget och har ansett att det kan få negativa inverkningar på den materiella skadeståndsrätten. framförts av , , , Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Hovrätten för , Moderatkvinnorna, och Föreningen befarar att redan införandet av en lag om grupprättegång kommer att påverka den mate- riella skadeståndsrätten genom framför allt schabloniserade bedöm- Hovrätten över och , däremot, beklagar att man i promemorian har avstått från att lägga fram förslag om att domstolen kan döma ut en ackumulerad ersättning, att fördelas mellan gruppmedlem- marna genom ett särskilt utbetalningsförfarande där svaranden inte Skälen för regeringens bedömning: Grupptalan som processform kan bl.a. användas för att driva genom ekonomiska ersättningskrav, som grundas på samma eller likartade omständigheter. Det kan vara fråga om ersättning enligt ett standardkontrakt eller fel på en standardvara eller skadestånd i anledning av en massolycka. Att i sådana fall konstatera om en viss person har rätt till ersättning kan kräva att man tar ställning till en rad omständigheter som är speciella för denna person. Det kan i ett skadeståndsmål t.ex. gälla frågan om det föreligger adekvat kausalitet mellan handlandet och skadan, om inverkan av konkurrerande skadeorsaker, om medvållande eller om det föreligger samtycke eller någon annan ansvarsfrihetsgrund. I ett köprättsligt mål kan en säljare invända och hävda att köparen känt till att varan inte helt överensstämde med uttalanden i marknadsföringen eller att det på annat sätt inte brustit i avtalsförutsättningarna eller att köparen inte reklamerat felet . kan denna typ av individuella rättsfakta prövas av domstolen på grundval av bevisning som är gemensam för hela gruppen. I andra fall kommer den särskilda bevisning som krävs att vara av mindre omfattning och lätt tillgänglig, varför medlemmen inte behöver agera själv. Bevisningen kan efterforskas och åberopas av den som för talan för gruppen utan alltför stora besvär och kostnader. kommer dock handläggningen av tvistefrågorna sannolikt att kräva att medlemmen själv tar aktiv del i målet. Behovet av och formerna för medlemmens medverkan får i så fall prövas på samma sätt som beträffande andra individuella omständigheter. Man kan vidare förvänta att det i många grupptalansituationer inte kommer att innebära några större problem att beräkna vad var och en av gruppmedlemmarna skall erhålla i ersättning. I flera fall kommer anspråken att vara identiska eller lätt fastställbara. Som exempel kan nämnas talan om återbetalning av felaktigt erlagda fakturaavgifter. Det torde då inte bli särskilt svårt att slå fast hur stort belopp som skall återbetalas till varje medlem. I andra fall utgår de materiella ersättnings- bestämmelserna från att ersättning kan beräknas på objektiva grunder. Så gäller t.ex. att beräkning av prisavdrag enligt konsumentköplagen ofta måste ske på ett ganska schablonmässigt sätt (jfr prop. 1989/90:89 s. 126). Det förekommer också ibland att omständigheterna är sådana att det är omöjligt att i efterhand prestera full bevisning om den individuella skadans omfattning eller värde eller att kravet på exakthet i beräkningen framstår som ett betydligt mer kostsamt alternativ än en schabloniserad eller på annat sätt förenklad beräkningsmodell. Gällande rätt ger i sådant fall möjlighet att i individuella processer fastställa ersättning med stöd av skälighetsbedömningar, sänkta beviskrav, schabloniseringar och dylikt, trots att beräkningen resulterar i ersättningsbelopp som sannolikt inte exakt motsvarar den verkliga skadan eller förlusten. Domstolen kan bestämma skadans eller förlustens omfattning och värde t.ex. med stöd av 35 kap. 5 § RB eller grunderna för denna bestämmelse. Det finns inget som hindrar att detta sker inom ramen för en grupprättegång. För att bland annat nedbringa kostnaderna i fall som de ovan beskrivna föreslår utredningen att lagen om grupprättegång skall innehålla en bestämmelse som tillåter domstolen att tillerkänna käranden en ackumu- lerad ersättning, att fördelas mellan gruppmedlemmarna genom ett särskilt utbetalningsförfarande i vilket svaranden inte behöver medverka. Ett sådant förfarande skulle vara enklare och mindre kostsamt än att i grupprättegången fastställa varje gruppmedlems ersättning och döma ut Prop. 2001/02:107 individuella belopp. Det finns i och för sig skäl att instämma i de tankegångar som ligger bakom utredningens förslag. Å andra sidan har regeringen också för- ståelse för de farhågor som framförts från remisshåll, om att ett regel- system av det slag som utredningen föreslagit kan få verkningar på tillämpningen av den materiella ersättningsrätten. Det kan inte bortses från att domstolarna, i syfte att förenkla och förbilliga processen, kan tendera att vid beräkning av ersättning tillgripa schabloniseringar och generaliseringar i större omfattning i en grupprättegång än i en indivi- duell process. Regeringen lägger därför inte fram något förslag om en ny modell för utdömande och fördelning av ersättning. De framtida erfaren- heterna av lagens tillämpning får visa om det finns anledning att återkomma till frågan. Allmänt om reformbehovet på miljörättens område Regeringens bedömning: Det finns även på miljörättens område brister i rättsskyddet för gruppanspråk, både i fråga om reparation, prevention Behovet av processuella reformer är påtagligt. möjlighet till grupptalan bör införas. Utredningens och promemorians bedömning överensstämmer med Remissinstanserna: Majoriteten av de remissinstanser som yttrat sig i den här delen är positiva till förslaget att införa grupptalan på miljö- har anfört att det finns goda skäl att verka för att enskilda intressen skall kunna hävdas bättre i miljöärenden samt att det för främjandet av ett så stort genomslag som möjligt av miljövårdens materiella regler är angeläget att det processuella rätts- har uttalat att det miljörättsliga området kan vara väl lämpat för regler om grupprättegång. har ställt sig positiv till införande av grupptalan på miljöområdet. Stiftelsen anser att grupptalan behövs och menar att institutet kan ha en avsevärd reparativ, preventiv samt prejudikatbildande effekt inom det miljörättsliga området. centrum framhåller dock vidare vikten av att omfattande ekonomiska resurser ställs till förfogande för finansiering av grupprättegångar. har anfört att det kan finnas skäl för ändringar av talerätten inom miljöområdet i stort. Däremot har utredningen inte över- tygat tingsrätten om att grupptalan skulle vara den enkla, snabba, billiga och rättssäkra sanktionsmekanism som anges. rätt, eller har övertygats om behovet av grupprättegång på miljörättens område. Skälen för regeringens bedömning: Knappast något annat rätts- område har haft en sådan utveckling i fråga rättslig nyreglering som miljörätten. Denna reglerar allt ifrån utnyttjandet av naturresurser av riksintresse till mindre verksamheter som Prop. 2001/02:107 kan ge upphov till endast enstaka lokala miljöstörningar. den centrala lagstiftningen är samlad i . Den miljörättsliga regleringen är till stor del uppbyggd kring ett tillstånds- och anmälningsförfarande förenat med särskild tillsynsverk- samhet. Myndigheterna förutsätts bära ett tungt ansvar för att se till att lagar och förordningar efterlevs. Det är dock varken praktiskt eller ekonomiskt möjligt att låta myndighetskontrollen omfatta varje enskild verksamhet som innebär en miljöfara. Företagens egenkontroll är därför en annan viktig faktor i arbetet för att värna om miljön. Myndigheternas behov av rättsliga medel för att vidta åtgärder i syfte att komma till rätta med miljöproblem är förhållandevis väl tillgodo- sedda. Däremot är möjligheterna för den enskilde medborgaren och organisationer mer begränsade, även om etablerade miljöorganisationer givits möjlighet att överklaga vissa domar och beslut enligt . Miljörättsliga prövningar och beslut har ofta betydelse för stora befolk- ningsgrupper. Verksamheter som faller under miljölagstiftningen inverkar i flera avseenden på människors levnadsförhållanden och på miljön. Dessa frågor har berörts i kapitel 4. En talan för att främja ändamålen bakom miljöbestämmelserna kan avse yrkanden av vitt skiftande slag. De kan röra förbud, vidtagande av skyddsåtgärder, utfående av skadestånd eller annan ekonomisk ersätt- ning, tillståndsgivning, utdömande av straffansvar och påförande av avgifter. Att tillgodose de intressen som ligger till grund för miljörättsliga anspråk kräver tillgång till enkla, snabba, billiga och rättssäkra sanktions- mekanismer. Regelverkens uppbyggnad och inbördes samspel samt sak- frågornas ofta komplexa art gör det emellertid svårt att skapa sig en klar och entydig bild av effektiviteten hos rättstillämpningen. Det står dock klart att det finns brister i rättsskyddet för gruppanspråk, både i fråga om reparation, prevention och rättsbildning. Slutsatsen måste således bli att det även på miljörättens område finns ett påtagligt behov av processuella reformer. Utredningen har lagt fram förslag om grupptalan på två områden, nämligen beträffande talan om ersättning för vissa miljöskador samt om förbud m.m. vid miljöfarlig verksamhet. Förslagen behandlas i de följande avsnitten. Skadestånd för vissa miljöskador Regeringens förslag: Talan om skadestånd enligt 32 kap. får föras enligt lagen om grupprättegång. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. ningen föreslår dock dessutom en reglering som tar sikte på grupptalan