prop · GP03134 · 2002-03-13 00:00:00 — tillförsäkras ett sådant garanti-, försäkrings- och avtalsskydd som ställs som villkor för statlig bostadsfinansiering. Samfundet menar att det borde övervägas att nu slopa också detta undantag. kan dock hänvisas till att haft att överväga frågor om konsumentskyddet vid småhusbyggande och att utredningen i sitt betänkande (SOU 2000:110) föreslår att undantaget från konsument- tjänstlagens tvingande reglering upphävs. Konsument, näringsidkare och tillverkare Regeringens förslag: I konsumentköplagen införs definitioner av konsument och näringsidkare. Definitionerna utformas i överensstäm- melse med de definitioner som finns i lagen om avtalsvillkor i kon- sumentförhållanden, lagen om konsumentskydd vid tidsdelat boende och lagen om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljnings- (Se 1 § konsumentköplagen.) Tillverkare definieras inte i lagen. Definitionerna av konsument och näringsidkare skall tas in även i (Se 1 a § konsumenttjänstlagen.) Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. s. 40 f.) Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan någon invändning. sitet menar dock att även definitionen av begreppet tillverkare bör tas in i lagen, eftersom definitionen är tänkt att ge ytterligare information åt kon- Skälen för regeringens förslag I artikel 1.2 i konsumentköpsdirektivet får bl.a. uttrycken konsument och säljare sin definition. Enligt direktivet avses med en konsument en fysisk person som, genom sådana avtal som omfattas av direktivet, handlar för ändamål som ligger utanför hans närings- eller yrkesverksamhet. säljare avses enligt direktivet en fysisk eller juridisk person som enligt avtal säljer konsumentvaror inom ramen för sin närings- eller I överensstämmelse med vad som är brukligt i svensk rätt och med avvikelse från direktivets ordalydelse bör i den svenska lagen näringsidkare användas som beteckning på den som är motpart till en konsument. De flesta svenska lagar på området är begränsade till att gälla i kon- sumentförhållanden utan att begreppet konsument definieras. det regelmässigt gjorts ett tillägg av innehåll att lagen gäller bara om konsumenten handlar huvudsakligen för enskilt ändamål vilket uttryck kommer till användning i 1 § första stycket konsumentköplagen i dess nuvarande lydelse eller huvudsakligen för enskilt bruk. på sådana uttryck finns vidare i 1 § första stycket konsumentförsäkrings- lagen (1980:38), 1 § första stycket konsumenttjänstlagen och 1 § första stycket konsumentkreditlagen (1992:830). I lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden (avtalsvillkorslagen) har en annan modell använts. En särskild definition av konsument- begreppet, som överensstämmer med definitionen i avtalsvillkors- direktivet, har införts i lagen. Enligt definitionen avses med konsument en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller Definitionen har i sak ansetts motsvara de uttryck som har använts i de andra lagarna (se prop. 1994/95:17 s. 30 f.). Skälet till att man i avtalsvillkorslagen har valt att avvika från den metodik som har använts tidigare är att det har ansetts vara av väsentligt intresse att de nordiska konsumentdefinitionerna stämmer överens. Ytterligare ett skäl för att i avtalsvillkorslagen avvika från den gängse metodiken var att övriga medlemsstater antogs komma att använda den nya definitionen och att denna kunde förväntas bli använd inom EU även Samma definition som i avtalsvillkorslagen har därefter använts även i lagen (1997:218) om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende och i lagen (2000:274) om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal (distansavtalslagen). har sin grund i direktiven om tidsdelat boende respektive distansavtal. Inte heller begreppet näringsidkare brukar definieras särskilt. bestämma lagens tillämpningsområde härvidlag brukar i stället anges att lagen bara gäller om näringsidkaren handlar i sin yrkesmässiga verk- samhet (se t.ex. 1 § första stycket konsumentköplagen, 1 § konsument- tjänstlagen och 1 § första stycket konsumentkreditlagen). metod har också här kommit till användning i avtalsvillkorslagen (se 1994/95:17 s. 33 f.), lagen om konsumentskydd vid avtal om tids- delat boende (se prop. 1996/97:127 s. 20 f.) och distansavtalslagen (se prop. 1999/2000:89 s. 29 f.). Konsument- och näringsidkardefinitionerna i konsumentköpsdirektivet ansluter nära till motsvarande definitioner i avtalsvillkorsdirektivet, direktivet om tidsdelat boende och distansavtalsdirektivet. Som har angetts ovan (avsnitt 5.1) bör utgångspunkten vara att försöka välja samma lösningar som vid genomförandet av dessa direktiv. I konsu- mentköplagen bör alltså tas in definitioner av begreppen konsument och näringsidkare. Dessa bör utformas i överensstämmelse med de defini- tioner som finns i avtalsvillkorslagen, lagen om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende och distansavtalslagen. I likhet med vad som anfördes i motiven till lagen om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende respektive distansavtalslagen torde det saknas skäl att, såsom skedde i avtalsvillkorslagen, ange att definitionen av näringsidkare gäller oavsett om verksamheten är privat eller offentlig. En näringsidkare som utan att vara säljare förmedlar ett köp träffas inte av direktivets definition av säljare. Emellertid gäller konsument- köplagen även en sådan förmedlande näringsidkare, förutsatt att denne förmedlar köpet för en säljare som för sin del inte är näringsidkare. Detta står inte i konflikt med direktivet, eftersom det i jämförelse med direktivets reglering är till fördel för konsumenten. Denna ordning bör behållas. Mellan konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen har traditionellt rått betydande överensstämmelse, inte minst såvitt gäller använda uttryckssätt. Sakliga och rättssystematiska skäl talar för att även i konsu- menttjänstlagen ta in de definitioner av näringsidkare och konsument som föreslås inflyta i konsumentköplagen. Regeringen föreslår att så sker. Med tillverkare skall enligt direktivet avses den som har framställt en konsumentvara eller importerat den till EG eller en person som, genom att placera sitt namn, varumärke eller annat kännetecken på varan, uppger sig vara tillverkare. Inte heller begreppet tillverkare har brukat definieras i svenska lagar på konsumenträttens område, och i konsumentköplagen förekommer begreppet endast i 19 § fjärde stycket i anslutning till behandlingen av vissa marknadsrättsliga förelägganden. På andra ställen i konsumentköplagen talas i stället om någon annan än säljaren, i tidigare säljled (19 §) eller om näringsidkare i tidigare säljled (46 §), vilka begrepp i allmänhet måste anses vara vidare än tillverkare. Visserligen kan det tänkas fall där näringsidkare i tidigare säljled och liknande uttryck i själva verket är snävare än tillverkare som detta begrepp definieras i direktivet. Så förekommer det t.ex. att butikskedjor säljer varor under eget namn och under sken av att själva ha tillverkat dem, trots att varorna i själva verket har framställts av andra. Den som genom att placera sitt namn, sitt varumärke eller annat kännetecken på konsumentvaran uppger sig vara tillverkare och därmed också skall anses som tillverkare enligt artikel 1.2 d i direktivet behöver således inte vara en näringsidkare i tidigare säljled. Emellertid får detta knappast någon praktisk betydelse, eftersom en sådan närings- idkare normalt i stället som säljare kan träffas av konsumentköplagens Prop. 2001/02:134 bestämmelser. Med hänsyn till det sagda gör regeringen bedömningen att det saknas tillräckliga skäl att särskilt definiera tillverkare i lagen. Regeringens bedömning: Varken garanti eller reparation bör ges någon särskild definition i konsumentköplagen. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. (Se promemorian s. 44 f.) Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna delar promemorians bedömning eller lämnar den utan någon invändning. Juridiska fakultets- nämnden vid anser dock att direktivets definitioner av dessa båda begrepp bör tas in i lagen, eftersom definitionerna är tänkta att ge ytterligare information åt konsumenten. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 1.2 e i direktivet avses med en garanti varje utfästelse som en säljare eller tillverkare utan särskild kostnad gör gentemot konsumenten och som innebär att han skall återbetala det erlagda priset eller byta ut, reparera eller på något annat sätt befatta sig med varan om den inte motsvarar specifikationerna i garantibeviset eller i reklam som rör varan. Konsumentköplagen har ingen definition av begreppet garanti. I 21 § första stycket regleras dock verkan av garantier och liknande utfästelser enligt vilka säljaren eller någon annan för hans räkning har åtagit sig att svara för varan eller del därav eller för någon egenskap hos varan. Enligt bestämmelsen skall fel i varan anses föreligga om varan under den tiden försämras i det avseende som utfästelsen omfattar. I motiven framhålls det att en sådan försämring normalt skall vara ett uttryck för något slag av bristfällighet hos varan vilket alltså utesluter förslitning eller förändring till följd av normal användning och vanligen visa sig i funktionssvikt (se prop. 1989/90:89 s. 110). En jämförelse mellan garantibegreppet sådant det kommer till uttryck i 21 § konsumentköplagen respektive direktivets artikel 1.2 e ger vid handen att lagens garantibegrepp måste anses vidare än direktivets. Direktivets definition innebär nämligen att garantiåtagandet utlöses endast om varan avviker från specifikationerna i garantibeviset eller i reklam som rör varan. Konsumentköplagens reglering innebär däremot att en tidsbestämd garanti eller liknande utfästelse får verkan av en garanti för varans funktion och medför att varje uppkommande bristfällighet som i något avseende täcks av garantin skall anses utgöra fel i varan. En annan omständighet som gör konsumentköplagens garantibegrepp vidare än direktivets är att en garanti enligt lagen kan utlösa även andra påföljder än dem som räknas upp i direktivet, t.ex. skadestånd. Eftersom garantibegreppet i konsumentköplagen således får anses vidare än direktivets motsvarande begrepp, saknas redan av detta skäl an- ledning att införa någon definition i lagen. I artikel 1.2 f definieras begreppet reparation såsom varans återstäl- Prop. 2001/02:134 lande, i fall av bristande avtalsenlighet, till avtalsenlighet. detsamma som avhjälpande enligt konsumentköplagen, nämligen åter- ställande till felfritt skick utan att ny vara levereras. Inte heller i detta fall bör det i lagen tas in en definition av det slag som finns i direktivet. 5.2.4Begagnade varor som säljs på auktion Regeringens förslag: Den särreglering som förekom- mer i konsumentköplagen i fråga om begagnade varor som säljs på auktion skall behållas. Begreppet auktion skall preciseras på det sätt som sker i direktivet. (Se 17 och 28 §§.) Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. (Se pro- memorian s. 45 f.) Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemo- rians förslag eller lämnar det utan någon invändning. anser dock att det i lagen bör anges att vad som avses med auktion endast är sådana auktioner dit allmänheten har tillträde. menar att den föreslagna preciseringen av begreppet auktion i 17 § kon- sumentköplagen leder till att rådande konsumentskydd urholkas och att promemorians förslag därför inte bör genomföras i den delen. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 1.3 i direktivet får med- lemsstaterna föreskriva att begreppet konsumentvaror inte skall anses omfatta begagnade varor som säljs på sådan offentlig auktion där kon- sumenterna har möjlighet att personligen närvara vid försäljningen. Genom artikeln ges medlemsstaterna således möjlighet att i den natio- nella regleringen undanta köp av sådana varor. I konsumentköplagen finns inget generellt undantag för begagnade varor som säljs på auktion, men en viss särreglering av denna varu- kategori förekommer. Sålunda framgår det av 17 § andra stycket att en begagnad vara som sålts på auktion anses såld i befintligt skick. Med detta uttryck avses att säljaren begränsar sin utfästelse till att endast avlämna en vara till köparen i det faktiska tillstånd som varan befinner sig vid köptillfället. En vara som har sålts i befintligt skick skall enligt 17 § första stycket anses felaktig om den är i sämre skick än köparen med hänsyn till varans pris och övriga omständigheter med fog har kunnat förutsätta. Om den vara som felbedömningen avser är en begagnad vara som sålts på auktion, skall hänsynstagandet till priset avse utropspriset. En annan särreglering kommer till uttryck i 28 § tredje stycket, varav framgår att köparen inte har rätt till påföljden prisavdrag om köpet avsett begagnade varor som sålts på auktion. Skälet härtill är att det rör sig om en speciell form av försäljning av varor i befintligt skick där köparen bestämmer priset. Det har inte ansetts rimligt att prisavdrag då skall stå till köparens förfogande. I konsumentköplagen har alltså auktionsköp av begagnade varor bara i begränsad omfattning undantagits från tillämpningsområdet. Såvida annat inte sägs, omfattas sådana transaktioner av lagen. anledning att nu ändra på detta förhållande, även om direktivet ger Eftersom det är till konsumenternas fördel att på Prop. 2001/02:134 auktion sålda begagnade varor i vissa eller till och med de flesta sam- manhang omfattas av konsumentköplagens tillämpningsområde, kan be- fintliga särregleringar på området behållas. Emellertid måste det uppmärksammas att direktivet bara medger undantag för det fall att den begagnade varan säljs på en offentlig auktion där konsumenterna har möjlighet att personligen närvara vid försälj- ningen. Med nutida förhållanden är denna bestämning av försäljnings- formen snävare än den som kommer till användning i konsumentköp- lagen, där det talas om att den begagnade varan sålts på auktion. är det vanligt att konsumenter köper varor även begagnade varor vid auktioner som hålls på Internet. Vid sådana och liknande auktioner saknas det naturligtvis möjlighet för köparen att vara personligt närvarande. För att undvika att auktionsförsäljning av begagnade varor undantas från konsumentköplagens tillämpningsområde i vidare omfatt- ning än vad direktivet tillåter måste begreppet auktion i 28 § tredje stycket därför bestämmas med iakttagande av vad direktivet säger om personlig närvaro. Däremot lär det saknas anledning att föreskriva att auktionen skall vara offentlig. Något sådant kunde för det första föra tanken till olika former av tvångsvis försäljning, t.ex. enligt lagen (1904:48 s.1) om samäganderätt, och därmed leda till missförstånd. För det andra torde det ligga i sakens natur att auktioner vid vilka personligt närvarande konsumenter kan köpa begagnade varor för personligt bruk i regel är offentliga i den meningen att allmänheten har tillträde dit. Av samma skäl synes det obehövligt att som förordas av på annat sätt låta det framgå av bestämmelsen att vad som avses endast är auktioner dit allmänheten har tillträde. Som har framgått talas det även i 17 § andra stycket om begagnade varor som har sålts på auktion och sägs det där att sådana varor anses sålda i befintligt skick. Sakliga skäl talar närmast för att även här bestämma begreppet auktion på sätt föreslagits beträffande 28 § tredje stycket. Endast om den begagnade varan sålts på en sådan auktion vid vilken köparen kan vara personligen närvarande skulle den alltså anses såld i befintligt skick och vara underkastad den felbedömning som följer av 17 § första stycket. Häremot anmärker att en sådan ändring av 17 § skulle leda till en försämring av gällande konsumentskydd, eftersom köpare vid Internetauktioner därmed inte längre kommer att omfattas av det skydd som följer av den para- grafen. Regeringen kan emellertid inte dela denna uppfattning. Tvärtom innebär ändringen att legalpresumtionen om befintligt skick, som är belastande för den enskilde köparen, inte kommer att omfatta försäljning av begagnade varor på Internetauktioner. I frånvaro av uttryckligt för- behåll om sådant skick blir således konsumentköplagens allmänna fel- regler och inte felbedömningen enligt 17 § första stycket att tilllämpa när en begagnad vara säljs på en sådan auktion. Detta är uppenbarligen en fördel för den enskilde köparen och kan inte anses medföra någon försämring av rådande konsumentskydd. Även i 17 § andra stycket bör således begreppet auktion bestämmas i enlighet med direktivet. Varor som skall tillverkas Regeringens förslag: Konsumentköplagen skall vara tillämplig på alla slag av tillverkningsavtal, även sådana där konsumenten tillhanda- håller en väsentlig del av materialet. (Se 2 § första stycket konsu- mentköplagen och 2 § första punkten konsumenttjänstlagen.) För till- verkningsavtal av det senare slaget skall dock alltjämt gälla omsorgs- och avrådandeplikt. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. (Se pro- memorian s. 47 f.) Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemo- rians förslag eller lämnar det utan någon invändning. nämnden vid menar dock att konsekvenserna av pro- memorians förslag är svåra att överblicka och att förslaget bör kombi- neras med ett genomförande av direktivets artikel 2.3 om följderna av att ett fel har sitt ursprung i det material som kan ha tillhandahållits av kon- anser att promemorians förslag kan leda till en försämring av konsumentskyddet vid sådana tillverknings- avtal där konsumenten tillhandahåller en väsentlig del av materialet och menar att det bör ytterligare utredas i vilken mån konsumenten redan enligt nuvarande reglering i konsumenttjänstlagen har det skydd som an- ges i direktivet och i vilken mån det skulle kräva ändringar i den lagen för att skapa ett sådant skydd. Skälen för regeringens förslag Nuvarande reglering av tillverkningsavtal Enligt artikel 1.4 skall med köpeavtal i direktivet avses också sådana avtal om tillhandahållande av varor som skall framställas eller tillverkas. Inte sällan kan det vara öppet för tvivel om man som köp eller tjänst bör betrakta ett avtal om tillhandahållande av en vara som skall fram- ställas först efter avtalsslutet. Riktar man uppmärksamheten mot för- pliktelsen att avlämna den färdiga produkten framstår avtalet som ett Fäster man sig i stället vid det arbete som fordras för att åstad- komma produkten ligger det närmare till hands att betrakta avtalet som en tjänst, ett arbetsbeting. Av konsumentköplagens och konsu- menttjänstlagens reglering följer i huvudsak följande i detta avseende. Av 2 § första stycket konsumentköplagen framgår att den lagen gäller beställning av en vara som skall tillverkas utom när beställaren kon- sumenten skall tillhandahålla en väsentlig del av materialet. senare fallet blir normalt reglerna i konsumenttjänstlagen i stället till- Av den korresponderande bestämmelsen i 2 § första punkten konsumenttjänstlagen framgår nämligen att den lagen inte gäller tillverkning av lösa saker utom då konsumenten skall tillhandahålla en väsentlig del av materialet. Frågan om ett avtal om tillverkning av en vara faller under köpreglerna eller tjänstereglerna blir alltså med nuvarande reglering i princip beroende på vad avtalet mellan parterna innebär i fråga om tillhandahållande av det material som behövs för att Skall beställaren inte tillhandahålla en väsentlig del av materialet, blir avtalet att bedöma som ett köp. Om däremot den som beställer varan själv tillhandahåller en väsentlig del av materialet, består tillverkarens prestation huvudsakligen av arbete eller annan tjänst. Avtalet skall då inte bedömas enligt konsumentköplagens regler utan När direktivet i artikel 1.4 stadgar att avtal om tillverkning av lösa saker skall anses vara avtal om köp, sker detta däremot utan förbehåll. Det finns således inget undantag för det fallet att beställaren skall till- handahålla en väsentlig del av materialet eller till och med allt material. Mot bakgrund av det sagda måste det alltså övervägas om det går att förena med direktivet att behålla den nuvarande uppdelning av till- verkningsavtal i avtal om köp respektive tjänster eller om någon annan lösning bör väljas. Hur tillverkningsavtalen bör regleras Vad direktivet får anses kräva är således att konsumenten vid alla slags tillverkningsavtal även sådana där han tillhandahåller en väsentlig del av materialet bl.a. skall kunna ställa de krav på varans beskaffenhet som följer av direktivets bestämmelser om köp och i förekommande fall göra gällande de påföljder som direktivet tillhandahåller. konstateras att detta torde kunna lagtekniskt genomföras på i vart fall tre Det första sättet är att föreskriva att konsumentköplagen skall vara tillämplig på alla slags tillverkningsavtal, oberoende av vem som har tillhandahållit materialet och i vilken omfattning detta i så fall skett. sådan lösning har den obestridliga fördelen att den är enkel. sådana tillverkningsavtal som fallit under tjänstereglerna kunde den dock leda till en försämring av konsumentskyddet, eftersom det i konsumentköplagen inte finns någon direkt motsvarighet till den omsorgs- och avrådandeplikt som åvilar tillverkaren enligt 4 § första stycket och 6 § konsumenttjänstlagen. En lösning av detta slag skulle också leda till att tillverkningsavtalen kom att regleras olika i den allmänna köplagen och i konsumentköplagen. För köplagens del skulle således även fortsättningsvis gälla att lagen är tillämplig på beställning av varor som skall tillverkas, utom när beställaren skall tillhandahålla en väsentlig del av materialet. En annan lösning är att sådana tillverkningsavtal där beställaren tillhandahåller en väsentlig del av materialet även fortsättningsvis kunde få sin reglering i konsumenttjänstlagen och att beställaren i den lagen kunde tillförsäkras samma skydd som direktivet föreskriver i fråga om En sådan lösning framstår emellertid som lagtekniskt tämligen kom- Som en variant av den senast redovisade lösningen kunde man slut- ligen tänka sig en reglering av innebörd att konsumenttjänstlagen även skulle vara tillämplig på tillverkningsavtal där beställaren tillhandahåller en väsentlig del av materialet men att det i fråga om just sådana avtal hänvisades till konsumentköplagens bestämmelser i den utsträckning det var nödvändigt för att uppfylla direktivets krav. sådan lösning skulle säkerställa att detta slag av tillverkningsavtal kom att regleras av bestämmelser som var anpassade till det som främst utmärker dessa avtal, nämligen tjänsteinslaget. Dock skulle den leda till att avtalstypen fick en relativt komplicerad och oöverskådlig reglering. I promemorian uttalas att försteg bör ges åt den först redovisade lös- ningen och att konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen alltså bör ändras på så sätt att avtal om tillverkning av lösa saker uteslutande kommer att få sin reglering i konsumentköplagen. För att inte onödigtvis försvaga det konsumentskydd som redan nu råder föreslås det en bestämmelse om att 4 § första stycket samt 6 och 7 §§ konsumenttjänst- lagen skall vara att tillämpa på sådana tillverkningsavtal där beställaren skall tillhandahålla en väsentlig del av materialet. Enligt promemorian säkerställs därigenom att tillverkaren vid sådana avtal har en omsorgs- och avrådandeplikt i förhållande till konsumenten. Promemorians förslag godtas av de flesta remissinstanserna. kritiserar dock förslaget på den grunden att det skulle innebära en försämring av det konsumentskydd som råder i fråga om sådana tillverkningsavtal där konsumenten tillhandahåller en väsentlig del av materialet. Samfundet påpekar särskilt att 8 § och 9 § första stycket första punkten konsumenttjänstlagen inte längre kommer att tilllämpas på sådana avtal. I 8 § regleras vad som skall gälla om det under arbetets gång uppkommer behov av ett arbete som i förhållande till det uppdrag som har lämnats åt näringsidkaren utgör ett tilläggsarbete, dvs. ett arbete som inte kan anses vara omfattat av uppdraget.