prop · GP0388 · 2002-02-13 00:00:00 — I artiklarna 35, 36 och 37 finns bestämmelser om domarna och indel- ningen av dessa i olika avdelningar och kammare förundersöknings-, rättegångs- och överklagandekammare. Huvudregeln är att domarna skall tjänstgöra på heltid, men om arbetsbelastningen eller andra omständig- heter motiverar det får presidiet besluta att förändra tjänstgöringens omfattning (artiklarna 35:3 och 40:3). De 18 domarna måste uppfylla strikta kvalifikationskrav och de skall nomineras av stadgeparterna och väljas av stadgepartsförsamlingen i enlighet med ett särskilt förfarande (artikel 36). Tjänstgöringen skall normalt vara utan möjlighet till omval. Bestämmelser om fyllnadsval ges i artikel 37. Förundersöknings- och rättegångskamrarna består av tre ledamöter och överklagandekammaren av fem (artikel 39). Vissa uppgifter i förunder- sökningskammaren får dock utföras av en ensamdomare (artiklarna 39:2 a iii och 57:2). Domarna indelas på en viss avdelning men ett cirkula- tionssystem är också avsett. Stadgan föreskriver att domarna skall vara självständiga vid fullgöran- det av sina uppgifter och att de därför inte får utöva någon annan yrkes- mässig eller förtroendeskadlig verksamhet (artikel 40). Relativt långt- gående regler om domarjäv finns i artikel 41. och disciplinära förfaranden samt om immunitet och privilegier regleras särskilt, se nedan. Åklagarna och åklagarens kansli Åklagarkontoret är en självständig enhet inom domstolen som leds av en åklagare (chefsåklagare) och en eller flera biträdande åklagare (artikel Stadgan ställer höga krav på åklagaren och de biträdande åklagarna, vilka också skall väljas av stadgepartsförsamlingen enligt ett anvisat Mandattiden är utan omvalsmöjlighet. de viktiga och relativt vittgående befogenheter som åklagarna har enligt stadgan, framförallt beträffande inledande av en förundersökning (artik- larna 15 och 53), understryker stadgan särskilt deras självständighet och De är bl.a. förbjudna att söka eller ta emot instruktioner från någon utanför domstolen och strikta jävsregler föreskrivs. Övrig personal såsom brottsutredare skall anställas vid åklagarens kansli och även sekonderad personal, dvs. och bekostas av en stat, får förekomma (artikel 44). kunskaper, t.ex. beträffande sexualbrott och våld mot barn, skall finnas tillgängliga (artikel 42:9). Även annan expertis, t.ex. beträffande tortyr, vilket Svenska Röda Korset särskilt har framhållit, kan komma att Registratorskontoret ansvarar för domstolens administration och för administrativ service till domstolens övriga enheter och personal (artikel Det leds av en registrator, och vid behov en biträdande registrator, som väljs av domarna. Särskilda kvalifikationskrav ställs i artikeln. Inom kontoret får olika specialiserade enheter inrättas och en särskild brottsoffer- och vittnesenhet skall finnas (artikel 43:6). gäller samma regler som för åklagarens kansli (artikel 44). Entledigande och disciplinära förfaranden Artikel 46 innehåller bestämmelser om entledigande av någon av dom- stolens huvudfunktionärer, dvs. domarna, åklagarna och registratorn (samt den biträdande registratorn). Detta kan komma i fråga vid om någon allvarligt åsidosätter sina skyldigheter enligt stadgan eller är för- hindrad att fullgöra sina tjänsteuppgifter. Vid mindre allvarliga tjänstefel föreskriver artikel 47 att disciplinära åtgärder får vidtas. skrifter till dessa artiklar skall ges i bevis- och förfarandereglerna. Immunitet och privilegier m.m. I de anslutna staterna skall domstolen åtnjuta den immunitet och de privilegier som krävs för att den skall kunna fylla sitt syfte (artikel 48). Härtill finns föreskrifter om immunitet och privilegier för domarna, åklagarna och registratorn samt för den biträdande registratorn och övrig Ett avtal om immunitet och privilegier skall utarbetas, vilket även skall innehålla bestämmelser som är nödvändiga för att försvarare, Prop. 2001/02:88 experter, vittnen och andra personer som skall infinna sig vid domstolen skall kunna fullgöra sina uppgifter. Stadgan innehåller även en beslutsordning för löner, arvoden och kostnadsersättning till domstolens huvudfunktionärer (artikel 49). Dessa får inte sänkas under en pågående mandattid. Artikel 50 innehåller bestämmelser om domstolens officiella språk och arbetsspråk. De officiella språken är desamma som i FN, dvs. arabiska, engelska, franska, kinesiska, ryska och spanska, medan arbetsspråken normalt skall vara engelska och franska. Vissa avgöranden skall översättas till de officiella språken. Härtill innehåller såväl stadgan (särskilt artiklarna 55:1 c och 67:1 d) som bevis- och förfarandereglerna bestämmelser om översättning och tolkning. I artikel 5 redovisas vilka brottstyper som omfattas av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion. Dessa är folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och aggressionsbrott. Det senare brottet intar dock en särställning eftersom domstolen inte får utöva sin jurisdiktion över aggressionsbrott förrän en bestämmelse har antagits som definierar och anger villkoren för utövandet av jurisdiktion över det (artikel 5:2). Bestämmelsen måste vara förenlig med tillämpliga bestämmelser i och den måste antas enligt bestämmelserna för ändring och översyn av stadgan, vilket bl.a. innebär att en mycket kvalificerad majoritet krävs samt att ändringen bara kommer att gälla gentemot de stater som ratificerar densamma. Stadgan innehåller relativt detaljerade definitioner av de övriga tre brottstyperna, se nedan, och ytterligare riktlinjer för tolkning och tillämpning av brottsstadgandena ges i de s.k. brottskriterierna som stadgepartsförsamlingen skall anta (artikel 9). Gemensamt för definitio- nerna är att de gäller vid domstolen och att de inte nödvändigtvis återger vad som anses vara sedvanerätt eller vad som kan gälla enligt nationell rätt. Artikel 10 anger att ingen bestämmelse i stadgan skall tolkas så att den på något vis inskränker gällande folkrättsliga regler eller föregriper sådana som är under utveckling. För samtliga dessa brott gäller stadgans allmänna straffrättsliga principer som föreskrivs i del 3, se avsnitt 5.5. En mer detaljerad genomgång av de brott som definieras i stadgan finns i prop. 2000/01:122. Definitionen av folkmord i artikel 6 följer ordagrant den i artikel II konvention om förebyggande och bestraffning av brottet folkmord (en översättning till svenska finns i prop. 1952:71 och SÖ 1952:64). I stället för att som i folkmordskonventionens artikel III ha en särskild uppräkning av vilka gärningar som ger upphov till straffrättsligt Prop. 2001/02:88 ansvar, gäller inför domstolen de allmänna reglerna för individuellt straffansvar i del 3 i stadgan (artiklarna 25 och 28) för samtliga brottstyper inom domstolens jurisdiktion. Det kriminaliserade området för folkmord torde i allt väsentligt vara oförändrat. Definitionen av brott mot mänskligheten i artikel 7 har inte någon förlaga i ett annat instrument. De definitioner som givits i stadgorna för Nürnberg-tribunalen och för de internationella tribunalerna för f.d. Jugo- slavien och är mycket kortfattade när det gäller de gärningar som omfattas och de villkor som ställs för att de skall nå upp till att utgöra brott mot mänskligheten. Enligt artikel 7:1 måste gärningar av det slag som räknas upp i artikeln utgöra en del av ett vidsträckt eller systematiskt angrepp riktat mot civilbefolkning med insikt om angreppet liksom, under angivna förutsättningar, andra enskilda personer. Brottet kan begås såväl i fredstid som i en väpnad konflikt och förövarna vara både företrädare för en stat eller t.ex. en organisation. Brottsbeskriv- ningarna kompletteras i artikel 7:2 av definitioner av en rad begrepp. Även termen genus definieras (artikel 7:3). Artikel 8 innehåller beskrivningar av ett stort antal brott med anknytning till väpnade konflikter, vilka har samlats under rubriken krigsförbry- telser. De flesta brotten har hämtats från gällande humanitärrättsliga konventioner såsom de fyra och deras två tilläggsprotokoll samt Haagkonventioner såsom lantkrigs- reglementet (IV. I ett par fall har en vidareutveckling av humanitärrätten skett genom förtydliganden och tillägg. Exempel på detta är sexualbrotten respektive angrepp mot personal m.m. i humanitära biståndsinsatser eller i FN:s fredsbevarande insatser. Domstolen har, enligt artikel 8:1, jurisdiktion över krigsförbrytelser särskilt när de begås som en del av en plan eller en politik eller utgör en del av förövandet av sådana brott i stor skala. Detta återspeglar bl.a. en avsikt att domstolen bara skall befatta sig med de mest allvarliga brotten som är internationella angelägenheter. I artikel 8:2 beskrivs brotten. De är grupperade under olika rubriker, nämligen svåra kränkningar av (punkt a), andra allvarliga kränkningar av lag eller sedvanerätt i internationella väpnade konflikter (punkt b), allvarliga kränkningar i icke-internationella konflik- ter av gemensamma artikel 3 (punkt c) och andra allvarliga kränkningar av lag eller sedvanerätt i icke-internationella konflikter (punkt e). Medan de två förstnämnda punkterna avser brott i internationella väpnade konflikter så behandlar de två sistnämnda punkterna brott i icke-internationella väpnade konflikter (se även punkterna d och f). För de senare fallen klargör artikel 8:3 att åtgärder som en regering vidtar med lagliga medel för att t.ex. bevara eller återställa lag och ordning inte skall anses utgöra krigsförbrytelser i Prop. 2001/02:88 stadgans mening. 5.4Domstolens jurisdiktion och förhållandet till nationell lagföring Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion omfattar endast brott som begåtts efter stadgans ikraftträdande. I förhållande till stater som ansluter sig senare har domstolen endast jurisdiktion över brott som begåtts efter tillträdet, om inte den tillträdande staten förklarar annor- lunda (artiklarna 11:1 och 2). Principen om icke-retroaktivitet finns även uttryckt i artikel 24 bland de allmänna straffrättsliga principerna. Ingen jurisdiktion över minderåriga Enligt artikel 26 har domstolen inte jurisdiktion över gärningsmän som var när brottet skulle ha begåtts. Förutsättningar för utövande av jurisdiktion I artikel 12 föreskrivs vad det förhållandet att en stat har tillträtt stadgan innebär för Internationella brottmålsdomstolens rätt att utöva juris- diktion. Bestämmelserna gäller dock inte situationer som säkerhetsrådet har hänskjutit till domstolen, se vidare nedan. Grundprincipen är att en stat som blir part i stadgan därigenom godtar domstolens jurisdiktion i fråga om de brottstyper som anges i artikel 5 (artikel 12:1). I form av en övergångsbestämmelse medger dock artikel 124 att en stat, utan hinder av artikel 12, vid tillträdet av stadgan får förklara att den av från dess ikraftträdande inte godtar domstolens jurisdiktion över krigsförbrytelser. För att domstolen skall få utöva jurisdiktion förutsätts att antingen den stat inom vars territorium brottet i fråga har ägt rum eller den stat i vilken den person som anklagas för brottet är medborgare har tillträtt stadgan (artikel 12:2). Det räcker alltså att endera av dessa stater är stadgepart. Artikel 12.3 öppnar härtill en möjlighet för domstolen att utöva jurisdiktion också om varken gärningsstaten eller den anklagades medborgarstat har tillträtt stadgan. Detta förutsätter att gärningsstaten eller medborgarstaten förklarar att den godkänner att domstolen utövar jurisdiktion avseende brottet i fråga. Den staten måste därvid samarbeta med domstolen på samma sätt som en stadgepart. För att domstolen skall få utöva jurisdiktion kräver vidare artikel 13 att saken måste ha kommit inför den på endera av tre föreskrivna sätt. En stat som är part i stadgan kan till åklagaren hänskjuta en situation där ett eller flera brott som omfattas av domstolens jurisdiktion förefaller ha begåtts med hemställan att åklagaren utreder situationen för att avgöra om någon skall lagföras (artikel 13 a). Närmare bestämmelser om ett sådant hänskjutande finns i artikel 14. På liknande sätt kan säkerhetsrådet hänskjuta en situation till dom- stolen, vilket förutsätter ett beslut av rådet med stöd av kapitel VII i FN- Hänskjutandet blir därmed en för FN:s medlemsstater bindande åtgärd (artikel 13 b). Detta förutsätter i sin tur att den aktuella situationen är sådan att rådet funnit att den utgör ett hot eller brott mot freden eller Genom den tvingande karaktär som ett beslut av säkerhetsrådet med stöd av kapitel VII i har, bortfaller kravet på att en viss stat måste vara stadgepart eller som icke-part ha avgivit en förklaring för att domstolen skall få utöva sin jurisdiktion (jfr artikel 12). Därmed följer även att skyldigheten att samarbeta med domstolen och att ge den rättsligt bistånd får en annan grund (jfr del 9 av stadgan) och utsträcks till samtliga stater. Enligt artikel 13 c får dessutom åklagaren på eget initiativ ta upp en sak till prövning. Detta är omgärdat av flera förbehåll som anges i artikel 15, bl.a. ett krav på förundersökningskammarens godkännande innan en förundersökning får inledas. Förutom reglerna om säkerhetsrådets möjlighet att hänskjuta situa- tioner till domstolen för utredning och lagföring (artikel 13 b) innehåller artikel 16 bestämmelser om att beslut av säkerhetsrådet innebär att en undersökning eller lagföring inte får inledas eller fortsättas om rådet så En sådan suspension skall gälla av från säkerhetsrådets begäran, vilken i sin tur förutsätter en rådsresolution som antagits i enlighet med kapitel VII i . En begäran kan förnyas av säkerhetsrådet men veto kan läggas mot varje sådan resolution i enlig- het med regler. Det bör också nämnas att om bestämmelser om aggressionsbrott senare antas så kommer det dessutom krävas en särskild ratifikation av de stater som vill godkänna domstolens jurisdiktion över brottet. Förhållandet till nationell lagföring (komplementaritetsprincipen) Stadgan bygger på grundförutsättningen att såväl Internationella brott- målsdomstolen som enskilda stater har jurisdiktion över de aktuella Presumtionen är alltid att de senare har företräde att utöva sin jurisdiktion framför så länge den nationella undersökningen och lagföringen fungerar på ett tillbörligt sätt. Om så inte är fallet vänds presumtionen till Internationella brottmåls- Avgörandet ligger hos domstolen. som skiljer sig från vad som gäller i fråga om de internationella brott- målstribunalerna, har kommit att kallas komplementaritetsprincipen. Principen återspeglas på många ställen i stadgan, med artikel 17 som den I artikel 17 definieras vad som menas med att en nationell under- sökning eller lagföring sker eller har skett på ett tillbörligt sätt, vilket behandlas i termer av processförutsättningar. I artikel 17:1 anges fyra grunder när en sak skall avvisas på grund av bristande processförutsätt- Det skall ske om saken är föremål för undersökning eller lagföring i en stat som har jurisdiktion såvida inte staten saknar vilja eller förmåga att som sig bör genomföra undersökningen eller lagföringen. Detsamma gäller om en stat i ett tidigare skede har beslutat att inte lagföra den person som avses, såvida beslutet inte är en följd av bristande vilja eller förmåga att som sig bör lagföra saken. Den tredje avvisnings- Prop. 2001/02:88 grunden är att den person som avses redan har lagförts för den aktuella gärningen och en rättegång inför därför inte får ske i enlighet med artikel 20:3, se vidare avsnitt 5.5. Härtill skall saken avvisas om den inte är tillräckligt allvarlig för att motivera vidare åtgärder av domstolen. I artikel 17:2 anges vilka omständigheter som domstolen skall beakta för att avgöra om bristande vilja föreligger och i artikel 17:3 vad som skall beaktas i fråga om bristande förmåga. Den processuella tillämpningen av artikel 17 redovisas i avsnitt 5.6.1. De regler om staters samarbete med domstolen som har inspirerats av komplementaritetsprincipen behandlas i avsnitt 5.8. 5.5Tillämplig lag, ne bis in idem och allmänna straffrättsliga bestämmelser Stadgan innehåller bestämmelser om de allmänna straffprocessrättsliga och straffrättsliga principer som skall tillämpa. Vissa av dessa principer går tillbaka på bestämmelser i stadgorna för Nürnberg- och Tokyotribunalerna och några få finns även med i stadgorna för Jugoslavien- och Rwandatribunalerna. Romstadgan är dock det första internationella instrument som så relativt heltäckande lämnar föreskrifter i ämnet. Två artiklar finns i del 2 av stadgan medan de övriga är samlade i del 3. Med undantag för en bestämmelse om negativ rättskraft (artikel 20:2) är alla dessa bestämmelser avsedda för lagföring inför domstolen och inte för att införas och tillämpas i de anslutna staterna. Artikel 21 innehåller regler om de rättskällor som domstolen skall tillämpa. Dessa är i första hand stadgan samt bevis- och förfarande- reglerna och de s.k. brottskriterierna (se avsnitt 5.1). I andra hand skall tillämpliga fördrag samt folkrättens principer och regler tillämpas och först om de tidigare angivna rättskällor inte är tillräckliga får allmänna rättsprinciper som härletts från nationella lagar i världens rättssystem tas till hjälp. Även tidigare rättspraxis får beaktas. I artikel 21:3 finns dess- utom ett uttryckligt och detaljerat diskrimineringsförbud. Ne bis in idem (icke två gånger för samma sak) I artikel 20 finns bestämmelser om negativ rättskraft eller ne bis in idem (icke två gånger för samma sak), vilka delvis återspeglar reglerna om processförutsättningar med hänsyn till komplementaritetsprincipen, se avsnitt 5.4. Domstolen är förhindrad att på nytt pröva en gärning för vilken den har meddelat en friande eller fällande dom och detsamma gäller, med vissa undantag, om en annan internationell eller nationell domstol har dömt över gärningen. Den andra domstolens dom har inte negativ rättskraft om rättegången där skett i syfte att undandra den aktuella personen från straffrättsligt ansvar för brott som omfattas av Prop. 2001/02:88 Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion eller om den i övrigt inte genomfördes på ett oberoende och opartiskt sätt utan i stället på ett sätt som under omständigheterna inte var förenligt med en avsikt att ställa personen inför rätta. I artikel 20:2 föreskrivs att ingen skall lagföras vid en annan domstol (nationell eller internationell) för ett brott som avses i artikel 5 för vilket han eller hon redan har fällts till ansvar eller frikänts av . Den viktiga straffrättsliga legalitetsprincipen beskrivs i artiklarna 22 och 23. Innebörden av legalitetsprincipen kan sammanfattas i förbudet mot analog strafftillämpning och förbudet mot retroaktiv strafflagstiftning. I artikel 22 finns en regel om att ingen skall bära straffrättsligt ansvar för en gärning som inte omfattades av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion då den begicks. Vidare finns bestämmelser om en strikt tolkning av brottsbeskrivningarna, dvs. I artikel 23 föreskrivs att den som har fällts till ansvar av domstolen endast får straffas i enlighet med reglerna i stadgan. Dessa principer bör ses tillsammans med regeln om icke-retroaktivitet för straffrättsligt ansvar i artikel 24. Individuellt straffrättsligt ansvar, förmans ansvar och betydelsen av officiell ställning Stadgan omfattar bara individuellt straffrättsligt ansvar, vilket kommer närmare till uttryck i artikel 25. Reglerna är begränsade till fysiska personer och behandlar även frågor som medgärningsmannaskap, med- verkan till brott, försök till brott och en särskild regel om uppmaning till folkmord. Svensk rätt påverkas inte av reglerna i stadgan i denna del men vår inhemska rätt torde ändå kunna sägas motsvara samtliga de regler som omfattas av artikel 25 och i vissa avseenden, särskilt beträffande förberedelse och stämpling till brott, dessutom vara mer långtgående än stadgan. Reglerna om det individuella straffansvaret i artikel 25 är inte heller avsedda att påverka staternas ansvar enligt folkrätten (artikel 25:4). Ytterligare regler om gärningsmannaskap finns i artikel 28, som behandlar militära befälhavares och andra förmäns ansvar. Artikel 27 innehåller bestämmelser som innebär att en persons officiella ställning inte skall frita personen från straffrättsligt ansvar eller utgöra skäl för strafflindring inför domstolen. Vidare föreskrivs att folk- rättsliga eller nationella regler om immunitet eller särskilda förfaranden för personer i officiell ställning inte skall hindra domstolen från att utöva sin jurisdiktion över personen. Artikel 29 föreskriver att preskription inte skall begränsa Internationella brottmålsdomstolens prövning av folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser (samt ett eventuellt framtida aggressionsbrott). gäller inte för de brott som begås mot domstolens rättskipning, vilka Prop. 2001/02:88 beskrivs i artikel 70 (se avsnitt 5.6.8), och för sådana brott har preskriptionsregler för domstolen föreslagits i dess bevis- och förfarande- Utgångspunkten är härvid att domstolens regler om preskription inte skall påverka staternas nationella rätt. De subjektiva rekvisiten, dvs. vad vi i kallar uppsåtsregleringen, återfinns i artikel 30. Bestämmelsen, som utgör resultatet av ett flertal kompromisser, kan sägas spegla olika rättsliga traditioner. I huvudsak krävs uppsåt, vilket definieras ungefär som avsikt och insikt, för samtliga brott. Begreppen definieras i artikeln. Detta gäller dock bara om inte annat särskilt föreskrivs och regler om oaktsamhet finns t.ex. i artikel 28 om militära befälhavares och andra förmäns ansvar. Ansvarsfrihetsgrunder, faktisk villfarelse och rättsvillfarelse I artikel 31 ges grundläggande bestämmelser om ansvarsfrihetsgrunder. Här återfinns regler om gärningar som begåtts under inflytande av psy- kisk sjukdom eller skada, under rus, för att försvara sig själv eller någon annan eller i fråga om krigsförbrytelser viss egendom mot över- hängande våld eller olagligt bruk av våld eller som föranletts av tvång under vissa omständigheter. Domstolen skall avgöra om en ansvars- frihetsgrund skall tillämpas i den aktuella saken och ytterligare ansvars- frihetsgrunder än de som anges i artikel 31 får tillåtas av domstolen. I artikel 32 finns bestämmelser om faktisk villfarelse, dvs. misstag om en faktisk omständighet, och rättsvillfarelse, i princip frågan om en viss handling är brottslig eller inte, som grunder för ansvarsfrihet. Artikel 33 behandlar skyldigheten att lyda order, vilket under vissa förhållanden kan leda till ansvarsfrihet för den som begår brott. Stadgan innehåller detaljerade bestämmelser av processrättslig natur, vilka dessutom skall kompletteras med föreskrifter i bevis- och förfarandereglerna. Förfarandet är unikt för Internationella brottmåls- domstolen och innehåller element från olika rättsliga traditioner. Principer såsom åklagarens objektivitetsskyldighet och rätt att överklaga frikännande domar samt vissa andra inkvisitoriska inslag har härvid infogats i en annars till stor del ackusatorisk process. För att inte leda tanken fel har många juridisk-tekniska begrepp undvikits och vissa tolkningsfrågor har lämnats till domstolen att avgöra. Prövningen av jurisdiktion och processförutsättningar Frågorna om Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion och för- hållandet till nationell lagföring för samma brott (komplementaritets- se avsnitt 5.4) var bland de svåraste och politiskt mest kontroversiella under förhandlingarna. Det var därmed viktigt att skapa ett förfarande som tillgodosåg många olika intressen. Viktiga bestånds- delar är att det nationella förfarandet i princip skall ha företräde men att det är som avgör om de förutsätt- ningar som ställs upp är uppfyllda. Artikel 18 föreskriver ett förfarande som gör det möjligt för staterna att tidigt få kännedom om en utredning har inletts vid domstolen, antingen efter hänskjutande av en stat eller på åklagarens egna initiativ med förundersökningskammarens tillstånd, och genom underrättelse till domstolen själv få sköta lagföringen med stöd av komplementaritets- principen.