prop · GP03134 · 2002-03-13 00:00:00 — Övervägandena finns i avsnitt 6. I första meningen anges att ett köp enligt konsumentköplagen gäller mot säljarens borgenärer i och med avtalet. Bestämmelsen innebär att det inte krävs att besittningen av varan övergår på köparen för att denne skall vara skyddad mot överlåtarens borgenärer. Det är alltså tillräckligt att det har träffats ett köpeavtal. I denna mening regleras det fallet att köpet avser ett i avtalet bestämt exemplar av en vara, t.ex. en viss möbel eller en viss bil som finns i säljarens lokaler. Ofta kan det förhålla sig så att ett köp inte avser något bestämt exem- Prop. 2001/02:134 plar av en vara utan gäller en vara av ett visst slag, t.ex. en TV-apparat av visst fabrikat och modell, som hålls i säljarens lager eller skall anskaffas av säljaren. Det kan också vara så att köpet avser en kvantitet av ett angivet varuslag, t.ex. en viss mängd olja. I sådana fall kan skydd mot säljarens borgenärer inte uppkomma förrän varan har blivit individua- liserad. Detta framgår av andra meningen. Om köpet inte avser en be- stämd vara, blir köpet inte gällande mot säljarens borgenärer förrän åt- gärd har vidtagits genom avskiljande eller märkning av varan, anteckning om varan i en bokföringshandling eller på något annat sätt så att det framgår att varan är avsedd för köparen. Det uppställs med andra ord ett krav på att den köpta varan på visst sätt har specialiserats för att köparen skall få skydd mot säljarens borgenärer. Av paragrafen framgår i allmänna ordalag vad som krävs i fråga om specialisering. Sålunda kan själva varan avskiljas, t.ex. genom att förvaras på särskild plats eller åsättas märkning av vilken det framgår att varan är köpt av en viss köpare. Det är dock inte nödvändigt att varan rent fysiskt har avskilts. I stället kan det på annat sätt framgå att en viss vara är avsedd för en bestämd köpare. Det kan ske t.ex. genom att köpet har antecknats i en bokföringshandling eller annan handling. Om köpet avser en viss kvan- titet av ett angivet varuslag, torde det krävas att denna kvantitet tas ut och läggs för sig eller på annat sätt individualiseras för att det skall framgå att varan är avsedd för köparen. Bestämmelsen omfattar också det fallet att den köpta egendomen är i en tredje mans besittning. Det innebär att det inte krävs denuntiation till tredje mannen i en sådan situation. 1.Denna lag träder i kraft . 2.I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. Enligt punkten 1 träder lagen i kraft . I enlighet med allmänna principer blir lagen tillämplig endast på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. Av punkten 2 framgår att äldre be- stämmelser skall gälla för avtal som har ingåtts före ikraftträdandet. 9.2Förslaget till lag om ändring i konsumenttjänstlagen (1985:716) 1 § Denna lag gäller avtal om tjänster som näringsidkare utför åt konsumenter i fall då tjänsten avser 1. arbete på lösa saker, dock ej behandling av levande djur, 2 arbete på fast egendom, på byggnader eller andra anläggningar på mark eller i vatten eller på andra fasta saker, 3. förvaring av lösa saker, dock ej förvaring av levande djur. I paragrafen, som anger lagens tillämpningsområde, har den ändringen gjorts att de efterställda bestämningarna av näringsidkare och konsument (i sin yrkesmässiga verksamhet respektive huvudsakligen för enskilt bruk) tagits bort. I stället har särskilda definitioner av begreppen tagits in i 1 a §, som är ny. Av övervägandena, som finns i avsnitt 5.2.2, fram- Prop. 2001/02:134 går att ändringen motiverats av en önskan att behålla överensstämmelsen 1 a § I lagen avses med konsument: en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet, näringsidkare: en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål som har sam- band med den egna näringsverksamheten. Paragrafen är ny och innehåller definitioner av begreppen konsument och näringsidkare, jfr kommentaren till 1 § konsumentköplagen. Övervägan- dena har redovisats i avsnitt 5.2.2. 2 § Lagen gäller inte 1.tillverkning av lösa saker, 2.installation, montering eller annat arbete som en näringsidkare utför för att fullgöra ett avtal om köp av en lös sak, 3.arbete som till fullgörande av ett avtal om köp utförs för att avhjälpa fel i den sålda egendomen. Paragrafen avgränsar lagens tillämpningsområde gentemot köprättsliga regler, främst konsumentköplagens regler. Första punkten har ändrats. Ändringen, som är en följd av artikel 1.4 i konsumentköpsdirektivet, innebär att konsumenttjänstlagen inte gäller avtal om tillverkning av lösa saker, inte ens när konsumenten skall tillhandahålla en väsentlig del av materialet. Även på sådana avtal tillämpas alltså konsumentköplagen, jfr 2 § i den lagen. Dock följer det av en särskild bestämmelse i 2 § konsu- mentköplagen att den omsorgs- och avrådandeplikt som föreskrivs i 4 § första stycket samt 6 och 7 §§ konsumenttjänstlagen skall tillämpas i fråga om sådana tillverkningsavtal där konsumenten skall tillhandahålla en väsentlig del av materialet. Frågan har behandlats i avsnitt 5.2.5. 17 § Vill konsumenten åberopa att tjänsten är felaktig, skall han underrätta näringsidkaren om detta inom skälig tid efter det att han märkt eller bort märka felet (reklamation). Under- rättelse som sker efter det att konsumenten märkt felet skall alltid anses ha skett i rätt tid. Reklamation får dock inte ske senare än eller, i fråga om arbete på mark eller på byggnader eller andra anläggningar på mark eller i vatten eller på andra fasta saker, efter det att uppdraget avslutades, såvida inte annat följer av en garanti eller liknande utfästelse. Har näringsidkaren handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder, får reklamation alltid ske efter det att uppdraget avslutades. Har meddelande om reklamation lämnats in för befordran med post eller avsänts på annat ändamålsenligt sätt, anses reklamation ha skett när detta gjordes. Paragrafen innehåller regler om beställarens skyldighet att reklamera om han vill åberopa att tjänsten är felaktig. Första stycket har ändrats och därvid utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Ändringen är en följd av att motsvarande bestämmelse i konsumentköplagen har ändrats och har alltså tillkommit för att bibehålla överensstämmelsen mellan de båda lagarnas regler om reklamationsfrist, jfr kommentaren till 23 § konsu- mentköplagen. Hithörande frågor har behandlats i avsnitt 5.6.1. 1.Denna lag träder i kraft . 2.I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. Enligt punkten 1 träder lagen i kraft . I enlighet med allmänna principer blir lagen tillämplig endast på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. Av punkten 2 framgår att äldre be- stämmelser skall gälla för avtal som har ingåtts före ikraftträdandet. 9.3Förslaget till lag om ändring i marknadsföringslagen (1995:450) 13 a § En näringsidkare, som vid marknadsföringen erbjuder sig att genom en garanti eller liknande utfästelse svara för en produkt eller del därav eller för en egenskap hos produkten, skall vid försäljningen lämna köparen tydlig information om ut- fästelsens innehåll och de uppgifter som är nödvändiga för att köparen skall kunna göra den gällande. Information skall även lämnas om att köparens rättigheter enligt lag inte påverkas av utfästelsen. Utfästelsen och informationen skall lämnas i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för köparen. Paragrafen är ny och genomför artikel 6.2 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 5.7.2. Vid utformningen av paragrafen har hänsyn tagits till Lagrådets synpunkter. I paragrafen anges vilka krav som skall ställas när det gäller utform- ningen av garantier och liknande utfästelser, som lämnas av en närings- idkare efter att först ha erbjudits av denne vid marknadsföring av en pro- dukt. Det åligger näringsidkaren att vid försäljningen lämna köparen tyd- lig information om utfästelsens innehåll och de uppgifter som är nöd- vändiga för att köparen skall kunna göra den gällande. Med det senare slaget av uppgifter avses särskilt upplysningar om utfästelsens varaktig- het och territoriella omfattning samt garantigivarens namn och adress. Information skall även lämnas om att utfästelsen inte påverkar de rättig- heter som tillkommer köparen enligt lag, t.ex. enligt konsumentköplagen. Näringsidkarens skyldighet att lämna information enligt paragrafen in- träder vid försäljningen. Detta gäller även om den näringsidkare som gör utfästelsen inte är säljaren utan t.ex. tillverkaren eller en generalagent. Det åligger vidare näringsidkaren att lämna utfästelsen och informa- tionen i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för köparen. Detta senare uttryck har samma innebörd som i lagen om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal (jfr prop. 1999/2000:89 s. 86). 29 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett förbud eller ett åläggande som har meddelats med stöd av 14 eller 15 § eller mot en föreskrift i 513 b §§, skall ersätta den skada som därigenom uppkommer för en konsument eller någon annan näringsidkare. Vid bestämmande av ersättningen till näringsidkare får hänsyn tas även till omständighe- ter av annan än ekonomisk art. Den ändring som gjorts i paragrafen är föranledd av att bestämmelserna i . 2001/02:134 13 a § har flyttats till 13 b §. Att också överträdelse av den nya 13 a § om garantier skall kunna ligga till grund för ett utdömande av skadestånd enligt marknadsföringslagen har behandlats i avsnitt 5.7.2. Denna lag träder i kraft . Enligt bestämmelsen träder lagen i kraft och tillämpas på marknadsföring från denna tidpunkt. och rådets direktiv /44/EG OCH RÅDETS DIREKTIV 1999/44/EG om vissa aspekter rörande försäljning av konsumentvaror och härmed förknippade garantier OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemen- skapen, särskilt artikel 95 i detta, med beaktande av kommissionens förslag1, med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande2, i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget, mot bakgrund av det gemensamma utkast som godkändes av förlikningskommittén , och av följande skäl: 1.I artikel 153.1 och 153.3 i fördraget föreskrivs att gemenskapen skall bidra till att en hög konsumentskyddsnivå uppnås genom åtgärder som beslutas enligt artikel 95 i detta. 2.Den inre marknaden omfattar ett område utan inre gränser där fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital garanteras. Den fria rörligheten för varor gäller både sådana transaktioner som utförs av personer som ägnar sig åt affärsverksamhet och sådana som utförs av privatpersoner. Detta innebär att konsumenter som är bosatta i en medlemsstat skall kunna köpa varor inom en annan medlemsstats territorium på grundval av en enhetlig minimi- uppsättning av rättvisa regler om försäljning av konsumentvaror. 3.Medlemsstaternas lagar rörande försäljning av konsumentvaror uppvisar vissa skillnader, vilket leder till att de nationella mark- 1EGT C 307, 16.10.1996, s. 8 och EGT C 148, , s. 12. 2EGT C 66, , s. 5. 3Europaparlamentets yttrande av (EGT C 104, , s. 30), rådets gemensamma ståndpunkt av (EGT C 333, 30.10.1998, s. 46) och beslut av (EGT C 98, , s. 226). Europa- parlamentets beslut av . Rådets beslut av . naderna för försäljning av konsumentvaror skiljer sig åt och till att konkurrensen mellan säljarna kan snedvridas. 4.De konsumenter som söker dra nytta av den stora marknadens fördelar genom att köpa varor i andra medlemsstater än sina bosättningsstater spelar en väsentlig roll för den inre marknadens fullbordande. En konstlad återuppbyggnad av gränser och en upp- delning av marknaderna bör förhindras. Konsumenternas möjlig- heter har i stor utsträckning utökats genom ny kommunikations- teknik som medger enkel tillgång till distributionssystem i andra medlemsstater eller i tredje land. I avsaknad av en minimiharmoni- sering av reglerna om försäljning av konsumentvaror riskerar utvecklingen av sådan försäljning av varor, som sker med hjälp av ny kommunikationsteknik på distans, att hindras. 5.Om det skapas en gemensam minimiuppsättning av konsument- rättsliga bestämmelser som gäller oavsett var i gemenskapen varorna köps, kommer konsumenternas förtroende att stärkas och de får möjlighet att dra största möjliga nytta av den inre mark- naden. 6.De huvudsakliga svårigheter som möter konsumenterna och den huvudsakliga källan till konflikter med säljarna gäller varor som inte är avtalsenliga. I detta avseende bör därför en tillnärmning ske av nationell lagstiftning om försäljning av konsumentvaror, dock utan att detta inkräktar på bestämmelser och principer i nationell lagstiftning som har samband med avtalsrättsligt och icke-avtals- rättsligt ansvar. 7.Varorna måste framför allt överensstämma med vad som anges i avtalet. Principen om avtalsenlighet kan anses vara gemensam för olika nationella rättstraditioner. I vissa nationella rättstraditioner kan det vara omöjligt att enbart stödja sig på denna princip för att tillförsäkra konsumenten en lägsta skyddsnivå. Särskilt i fråga om dessa rättstraditioner kan det vara värdefullt med ytterligare nationella bestämmelser för att se till att konsumenten skyddas i sådana fall där parterna inte har kommit överens om några sär- skilda avtalsvillkor eller där parterna har kommit överens om villkor eller ingått avtal som direkt eller indirekt åsidosätter eller begränsar konsumentens rättigheter och som, i den mån dessa rättigheter följer av detta direktiv, inte är bindande för konsumen- ten. 8.För att förenkla tillämpningen av principen om avtalsenlighet är det värdefullt att i fråga om de vanligaste situationerna införa en presumtion om avtalsenlighet om inte motsatsen bevisas. Den presumtionen begränsar inte principen om avtalsfrihet. Om det saknas särskilda avtalsvillkor eller om minimiskyddsklausulen tillämpas, får denna presumtions beståndsdelar användas för att avgöra om det i fråga om de aktuella varorna föreligger bristande avtalsenlighet. Den kvalitet och de prestanda som konsumenterna rimligen kan förvänta sig beror bland annat på om varorna är nya eller begagnade. Presumtionens beståndsdelar är kumulativa. Om omständigheterna i ärendet gör att någon enskild beståndsdel är uppenbart olämplig skall presumtionens övriga beståndsdelar ändå gälla. 9.Säljaren bör vara direkt ansvarig gentemot konsumenten för varans avtalsenlighet. Detta är den traditionella lösningen i medlems- staternas rättsordningar. Det bör ändå stå säljaren fritt att i enlighet med nationell lag rikta anspråk mot tillverkaren, en tidigare säljare eller någon annan mellanhand i avtalskedjan, om han inte har avstått från denna rätt. Detta direktiv påverkar inte avtalsfrihetens princip i förhållandet mellan säljaren, tillverkaren, en tidigare säljare eller någon annan mellanhand. Frågan om mot vem och på vilket sätt säljaren kan rikta anspråk skall avgöras enligt nationell lag. 10.I fall av bristande avtalsenlighet hos varan bör konsumenten ha rätt att utan kostnad få varan återställd till avtalsenlighet, och att därvid välja mellan att få varan reparerad och att få den utbytt eller, om detta inte sker, att få ett prisavdrag eller att häva avtalet. 11.Konsumenten får till att börja med kräva att säljaren reparerar varan eller byter ut den, såvida inte sådana påföljder är omöjliga eller oproportionella. Huruvida en påföljd är oproportionell bör fastställas objektivt. En påföljd är oproportionell om den i jäm- förelse med en annan påföljd skulle åsamka säljaren kostnader som är orimliga. För att kostnaderna skall anses orimliga bör kost- naderna för den ena påföljden vara avsevärt högre än kostnaderna för den andra. 12.I fall av bristande avtalsenlighet får säljaren alltid erbjuda konsu- menten en uppgörelse genom någon av alla de påföljder som står till buds. Det är konsumenten som skall besluta om han skall anta eller avvisa detta erbjudande. 13.För att göra det möjligt för konsumenterna att dra nytta av den inre marknaden och att köpa konsumentvaror i en annan medlemsstat, bör det i konsumenternas intresse rekommenderas att tillverkare av konsumentvaror som marknadsförs i flera medlemsstater på varan anbringar en förteckning med åtminstone en kontaktadress i varje medlemsstat där varan marknadsförs. 14.Hänvisningen till tidpunkten för leverans innebär inte att medlems- staterna bör ändra sina regler om riskens övergång. 15.Medlemsstaterna får föreskriva att en återbetalning till konsumen- ten får minskas för att beakta den nytta konsumenten har haft av varan sedan den levererades till honom. Detaljerade bestämmelser om hävning av avtalet får införas i den nationella lagstiftningen. 16.På grund av begagnade varors specifika art är det vanligtvis omöj- ligt att byta ut dem. Konsumenten har därför vanligtvis inte bytes- rätt när det gäller dessa varor. Medlemsstaterna får ge parterna möjlighet att komma överens om en förkortad ansvarstid för så- dana varor. 17.Det är lämpligt att begränsa den tid under vilken säljaren är ansva- rig för sådan bristande avtalsenlighet som föreligger vid leveransen av varan. Medlemsstaterna får också meddela föreskrifter som innebär begränsning av den frist inom vilken konsumenten kan utöva sina rättigheter, under förutsättning att en sådan frist inte löper ut från leveransen. Om preskriptionsfristen enligt nationell lag inte börjar löpa när varan levereras, får preskriptions- fristens sammanlagda längd enligt nationell lag inte understiga från leveranstidpunkten. 18.Medlemsstaterna får meddela föreskrifter om uppskjutande och avbrytande av den tidsperiod under vilken alla slag av bristande avtalsenlighet måste visa sig, och av preskriptionsfristen, om detta är tillämpligt och i enlighet med deras nationella lagar, i fall av reparation, utbyte eller förhandlingar mellan säljaren och konsu- menten för att åstadkomma en uppgörelse i godo. 19.Medlemsstaterna bör tillåtas att bestämma en tidsfrist inom vilken konsumenten måste informera säljaren om all bristande avtals- enlighet. Medlemsstaterna får säkerställa en högre skyddsnivå för konsumenten genom att inte införa någon sådan skyldighet. Konsumenterna bör i vart fall överallt i gemenskapen ha på sig att informera säljaren om att bristande avtalsenlig- het föreligger. 20.Medlemsstaterna bör se till att en sådan tidsfrist inte missgynnar konsumenter som handlar över gränserna. Alla medlemsstater bör informera kommissionen om hur de använder denna bestämmelse. Kommissionen bör övervaka effekten för konsumenterna och för den inre marknaden av den varierande tillämpningen av denna bestämmelse. Information om hur en medlemsstat använder denna bestämmelse bör finnas tillgänglig för de övriga medlemsstaterna samt för konsumenter och konsumentorganisationer inom hela gemenskapen. En sammanfattning av läget i alla medlemsstaterna bör därför offentliggöras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. 21.För vissa slag av varor är det brukligt att säljare och tillverkare erbjuder garantier mot alla felaktigheter som visar sig . Detta bruk kan stimulera konkurrensen. Även om sådana garantier är legitima marknadsföringsinstrument får de inte vilse- leda konsumenten. För att se till att konsumenterna inte vilseleds bör garantierna innehålla viss information, däribland ett uttalande av innebörd att garantin inte påverkar konsumentens rättigheter enligt lag. Parterna får inte genom överenskommelse begränsa eller åsidosätta de rättigheter som konsumenterna tillerkänns eftersom detta skulle leda till att det rättsliga skyddet urholkas. Denna princip bör också gälla i fråga om avtalsbestämmelser som förutsätter att konsu- menten kände till varje bristande avtalsenlighet i fråga om kon- sumentvaran då avtalet ingicks. konsumenterna tillerkänns enligt detta direktiv bör inte minskas därför att lagen i en icke-medlemsstat har valts som tillämplig lag i fråga om avtalet. Lagstiftning och rättspraxis på detta område i de olika medlems- staterna visar att det finns ett ökat intresse för att säkerställa en hög Mot bakgrund av denna tendens och av de erfarenheter som görs vid detta direktivs genomförande kan det visa sig nödvändigt att gå ännu längre i harmonisering, särskilt genom att föreskriva ett direkt ansvar för tillverkaren i fråga om fel som denne är ansvarig för. Medlemsstaterna bör på det område som omfattas av detta direktiv tillåtas att anta eller behålla strängare bestämmelser för att säker- ställa en ännu högre konsumentskyddsnivå. Enligt kommissionens rekommendation av om principer som skall tillämpas på de instanser som är ansvariga för förfaranden för reglering av konsumenttvister utanför domstol4 kan medlemsstaterna inrätta instanser, som säkerställer en opartisk och effektiv handläggning av nationella och gränsöverskridande klagomål och som konsumenterna kan använda som medlare. För att skydda konsumenternas kollektiva intressen, är det lämpligt att lägga till det här direktivet till förteckningen över direktiv som finns i bilagan till och rådets direktiv 98/27/EG av om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen5. HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. Detta direktiv syftar till en tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om vissa aspekter rörande försäljning av konsumentvaror och härmed förknippade garantier, i syfte att säkerställa 4EGT L 115, , s. 31. 5EGT L 166, , s. 51. en enhetlig miniminivå för konsumentskyddet inom ramen för den inre I detta direktiv avses med a)konsument: en fysisk person som genom sådana avtal som omfattas av detta direktiv handlar för ändamål som ligger utanför hans närings- eller yrkesverksamhet, b)konsumentvaror: alla lösa saker, utom varor som säljs exekutivt eller annars tvångsvis på grund av lag, vatten och gas när de inte saluhålls i begränsad volym eller bestämd kvantitet och c)säljare: en fysisk eller juridisk person som enligt avtal säljer konsumentvaror inom ramen för sin närings- eller yrkesverksamhet, d)tillverkare: en konsumentvaras framställare eller dess importör till Europeiska gemenskapernas territorium eller en person som, genom att placera sitt namn, sitt varumärke eller annat kännetecken på konsumentvaran, uppger sig vara tillverkare, e)garanti: varje utfästelse som en säljare eller en tillverkare utan extra kostnad gör till konsumenten och som innebär att han skall återbetala det betalade priset eller byta ut, reparera eller på något sätt befatta sig med konsumentvaran, om den inte motsvarar specifikationerna i garantibeviset eller i reklam som rör varan, f)reparation: konsumentvarans återställande, i fall av bristande avtalsenlighet, till avtalsenlighet. 3.Medlemsstaterna får föreskriva att begreppet konsumentvaror inte skall anses omfatta begagnade varor som säljs på offentlig auktion där konsumenterna har möjlighet att personligen närvara vid försäljningen. 4.I detta direktiv skall också med köpeavtal avses sådana avtal om tillhandahållande av konsumentvaror som skall framställas eller till- verkas. Säljaren skall vara skyldig att till konsumenten leverera varor som är avtalsenliga. Konsumentvaror skall presumeras vara avtalsenliga om de a)stämmer överens med den beskrivning som säljaren har lämnat och om de har samma egenskaper som den vara som säljaren har förevisat konsumenten som prov eller modell, b)är lämpliga för det särskilda ändamål för vilket konsumenten behöver dem och som han informerade säljaren om för avtalets ingående och som säljaren har godtagit, c)är lämpliga för de ändamål för vilka varor av samma slag vanligen används, d)är av den kvalitet och har de prestanda som varor av detta slag vanligen har och som konsumenten rimligen kan förvänta sig med hänsyn till varans art och med beaktande av eventuella offentliga uttalanden om varornas särskilda egenskaper som gjorts av säljaren, tillverkaren eller dennes företrädare, i synnerhet i reklam eller på märkningen.