prop · GP03134 · 2002-03-13 00:00:00 — Den möjlighet som i artikel 6.4 ges åt varje medlemsstat att för sin respektive marknad föreskriva att en garanti skall vara avfattad på ett eller flera av gemenskapsspråken får naturligtvis anses vara avsedd att säkerställa att utfästelsen tillhandahålls på språk som behärskas av konsumenterna där. Att så skall ske lär dock i de flesta fall följa redan av den omständigheten att den lämnade informationen enligt direktivet skall lämnas på vanligt begripligt språk (artikel 6.2), vilket i den nya bestämmelsen i marknadsföringslagen avses motsvaras av att informa- tionen skall vara tydlig. Med hänsyn främst härtill synes det inte till- räckligt motiverat att i marknadsföringslagen särskilt reglera på vilket språk garantin skall tillhandahållas. I fråga om informationsbestämmelser gjordes motsvarande bedömning vid genomförandet av distansavtals- direktivet (se prop. 1999/2000:89 s. 39). Artikel 6.5, som säger att garantin är giltig även om något av form- kraven enligt bl.a. artiklarna 6.2 och 6.3 skulle ha åsidosatts, får slutligen anses ge uttryck för en självklarhet och fordrar därför inte reglering. har konstaterats i avsnitt 5.7.1 ovan uppfyller ju svensk rätt kravet att en garanti skall vara bindande för den som ger den. Hur bör den nya bestämmelsen i marknadsföringslagen vara sanktionerad? Det är uppenbart att den nya bestämmelsen i marknadsföringslagen för sin effektivitet förutsätter att det finns påföljder att tillgripa om en näringsidkare skulle underlåta att ge information eller på annat sätt bryta mot vad som föreskrivs. Eftersom bestämmelsen avses bli placerad bland de s.k. katalogbestämmelserna i marknadsföringslagen, blir det i första hand aktuellt att överväga om skadestånd eller marknadsstörningsavgift bör komma i fråga som påföljd. Bestämmelserna om marknadsstörningsavgift finns i 2228 §§ mark- Enligt 22 § första stycket får en näringsidkare åläggas att betala marknadsstörningsavgift om näringsidkaren eller någon som handlar på dennes vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har brutit mot någon bestämmelse i 513 §§, dvs. alla katalogbestämmelser utom den i den nuvarande 13 a §. I paragrafens andra stycke har det förts in en möj- lighet att döma ut marknadsstörningsavgift även vid överträdelser av bestämmelser i lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om marknads- föring av alkoholdrycker, lokalradiolagen (1993:120), tobakslagen (1993:581) eller radio- och TV-lagen (1996:844). Möjligheten att döma ut marknadsstörningsavgift infördes med 1995 I motiven till lagen anfördes att marknadsstör- ningsavgiften borde användas i fall där det förelåg ett mer påtagligt behov av att skydda allmänna konsument- och näringsidkarintressen (se 1994/95:123 s. 104). menar att det bör finnas en möjlighet att beivra även överträdelser av den nya bestämmelsen med marknadsstörningsavgift. Det är emellertid tveksamt om de skäl som har ansetts motivera mark- nadsstörningsavgift föreligger vid underlåtenhet att lämna den infor- mation eller i övrigt handla på det sätt som föreslås krävas i bestäm- melsen om garantier i marknadsföringslagen. Enligt regeringen bör det i stället komma i fråga att på något annat, mindre ingripande sätt inskrida mot en näringsidkare som inte uppfyller kraven. Vad som därvid återstår är skadestånd enligt 29 §. utdömas om någon uppsåtligen eller av oaktsamhet har överträtt någon av föreskrifterna i katalogbestämmelserna. En sådan påföljd får anses vara tillräckligt ingripande vid överträdelser av den bestämmelse som nu Av 29 § bör alltså fortsättningsvis framgå att skadestånd kan utdömas även vid underlåtenhet att rätta sig efter den nya bestämmelsen om utformning av garantier m.m. Det sagda har tagit sikte på frågan vilka sanktioner som skall kunna drabba näringsidkare som inte lämnar den information eller i övrigt handlar på det sätt som föreskrivs i den nya bestämmelsen i Det förtjänar att påpekas att en näringsidkare som Prop. 2001/02:134 i sin marknadsföring på ett vilseledande eller missvisande sätt använder sig av begreppet garanti eller begrepp med motsvarande innebörd liksom skall kunna mötas av förbud mot fortsatt sådan marknadsföring. Sådana förbud grundar sig på generalklausulen om otillbörlig marknads- föring i 4 §. Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller vad som föreskrivs i första stycket av artikel 7.1 i direktivet. Någon lagregel är därför inte nödvändig. Möjligheten enligt artikel 7.1 andra stycket bör inte utnyttjas. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. (Se promemorian s. 94 f.) Remissinstanserna: menar att direktivet inte med- ger att man behåller regleringen i 17 § konsumentköplagen (som innebär att en vara som sålts i befintligt skick trots detta skall anses felaktig, om den är i sämre skick än köparen med hänsyn till varans pris och övriga omständigheter med fog har kunnat förutsätta). Ingen annan remiss- instans har några invändningar mot promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning I första stycket av artikel 7.1 i direktivet föreskrivs att avtalsvillkor eller överenskommelser som ingås med säljaren innan denne får kännedom om den bristande avtalsenligheten, och som direkt eller indirekt åsido- sätter eller begränsar de rättigheter som följer av direktivet, enligt nationell lagstiftning inte skall vara bindande för konsumenten. I artikeln fastslås därmed direktivbestämmelsernas tvingande karaktär. Vad direktivet sålunda föreskriver har sin motsvarighet i 3 § första stycket konsumentköplagen. Enligt den bestämmelsen är avtalsvillkor, som i jämförelse med bestämmelserna i konsumentköplagen är till nack- del för köparen, utan verkan mot denne om inte annat anges i lagen. Av bestämmelsen framgår alltså att de olika förmåner och befogenheter som lagen tillerkänner köparen i princip inte kan inskränkas genom villkor i avtal. Lagen är tvingande till köparens förmån. Denna tvingande karaktär utmärker dock inte alla lagens regler. Som har konstaterats anges nämligen i vissa av lagens bestämmelser att regeln i fråga kan avtalas bort och alltså är dispositiv. Som exempel på detta kan nämnas 16 § andra stycket, som innehåller allmänna bestämmelser om varans beskaf- fenhet. Dessa bestämmelser är avsedda att komma till användning om avtalet inte ger något besked i frågan. Det tvingande momentet i konsumentköplagen tar sikte på sådana avtalsvillkor varigenom köparen på förhand godtar en inskränkning i sina rättigheter eller en utvidgning av sina skyldigheter enligt lagen. tvingande momentet har alltså verkan för framtiden. Däremot är det inget som hindrar att köparen, när en befogenhet eller förmån eller skyldighet väl har aktualiserats, i det konkreta fallet avstår från befogenheten eller förmånen med giltig verkan eller binder sig vid en längre gående skyl- Även i direktivet ges klart uttryck för att det är sådana avtalsvillkor eller överenskommelser som med verkan för framtiden begränsar kon- sumentens rättigheter som inte skall vara bindande för konsumenten. heller enligt direktivet är det således något som hindrar att konsumenten med bindande verkan avstår från rättigheter sedan bristande avtalsenlig- het väl har konstaterats. Hur förhåller sig principen om bestämmelsernas bindande karaktär till principen om avtalsfrihet? Av artikel 7.1 första stycket framgår tydligt att ett av direktivets huvud- ändamål är att förse konsumenten med en uppsättning tvingande minimi- måste det konstateras att principen om att det skall råda avtalsfrihet såvitt gäller en varas beskaffenhet har en central ställ- ning i direktivet. I artikel 2.1 sägs det nämligen som ett slags utgångs- punkt för direktivets felbegrepp att säljaren skall vara skyldig att till konsumenten leverera varor som är avtalsenliga. med hur principen om bestämmelsernas tvingande karaktär är tänkt att förhålla sig till principen om avtalsfrihet. Till en början kan sägas att principen om avtalsfrihet måste anses innebära att parterna, även med beaktande av vad som sägs i artikel 7.1 första stycket, fritt kan bestämma hur varan skall vara beskaffad. ett sådant avtal kan avvikelse också ske från de allmänna bestämmelser om varans beskaffenhet som finns i artikel 2.2. melser är ju avsedda att bara komma till användning om avtalet inte ger något besked om hur varan skall vara beskaffad. En särskild fråga är hur principen om bestämmelsernas tvingande karaktär förhåller sig till olika typer av friskrivningar som säljaren kan göra i samband med köpet. Även om principen om avtalsfrihet är grund- läggande i direktivet, föreskrivs nämligen i artikel 7.1 första stycket att avtalsvillkor som ingås med säljaren innan denne får kännedom om ett fel, och som direkt eller indirekt åsidosätter eller begränsar de rättigheter som följer av direktivet, enligt nationell lag inte skall vara bindande för Det kan först konstateras att direktivet överlåter åt nationell rätt att närmare bestämma förutsättningarna för detta. att frågan lämnats åt nationell rätt men att direktivet ändå ställer vissa krav på den nationella regleringen. Utrymmet för att genom påföljdsfriskrivningar begränsa de rättigheter som konsumenten har enligt direktivet, dvs. möjligheten att göra gällande påföljder för det fall varan är felaktig, torde då vara ytterligt begränsat. Emellertid får det inte heller förekomma att rättigheterna åsidosätts Genom ansvarsfriskrivningar av olika slag generella eller konkreta kan säljaren påverka vad som skall anses utgöra fel i en vara. Det innebär att köparens möjligheter att göra gällande påföljder kan indirekt åsidosättas eller begränsas genom sådana friskrivningar från Frågan är nu vilka krav direktivet i detta avseende kan antas ställa på nationell rätt. Att en säljare som inte anser sig kunna svara för en varas skick fri- skriver sig från ansvaret för att varan är felaktig innebär att det på köparen övervältras en viss risk utan att det står klart hur stor sannolik- heten är att risken realiseras. Detta talar naturligtvis för att konsumenten bör ges ett särskilt skydd mot sådana friskrivningar. Att direktivet vill skapa ett grundläggande skydd mot generella ansvarsfriskrivningar fram- går också av dess beaktandesats 22, som slår fast att principen om bestämmelsernas bindande karaktär bör gälla även i fråga om avtals- bestämmelser som förutsätter att konsumenten för köpet kände till varje förekommande fel hos varan. Mot bakgrund härav får det alltså antas vara direktivets avsikt att i vart fall mer svepande ansvarsfri- skrivningar innebärande t.ex. att varan säljs i befintligt skick skall vara utan verkan. Däremot kan detsamma knappast sägas om konkreta ansvarsfriskrivningar, innebärande att säljaren friskriver sig från ansvar för en bestämd egenskap eller funktion hos varan. För detta finns det också goda skäl, eftersom en konkret friskrivning i allmänhet är lättare att förstå och överblicka än en generell och därför inte föranleder samma skyddsbehov för konsumenten. Av det sagda har alltså framgått att det lär vara direktivets avsikt att generella ansvarsfriskrivningar skall frånkännas bindande verkan men att konkreta sådana friskrivningar kan godtas såsom bindande för konsu- menten. Såvitt gäller konkreta ansvarsfriskrivningar får konsumentköplagens ståndpunkt sägas vara densamma som direktivets. För det fall säljaren friskriver sig från ansvar för en bestämd egenskap eller funktion hos varan och det senare visar sig att varan är behäftad med fel i just detta avseende, torde varan nämligen som regel anses stämma överens med vad som följer av avtalet (16 § första stycket). När det gäller generella ansvarsfriskrivningar innehåller lagen konsumentskyddande moment, som är tillräckliga för att uppfylla de krav direktivet kan anses ställa på nationell rätt. Av 17 § första stycket framgår att en vara som har sålts i befintligt skick eller med ett liknande allmänt förbehåll trots detta skall anses felaktig, om den är i sämre skick än köparen med hänsyn till varans pris och övriga omständigheter med fog har kunnat förutsätta. En gene- rell ansvarsfriskrivning kan således aldrig helt frånta köparen rätten att göra påföljder gällande och det saknas därför skäl att på grund av direk- tivet frånkänna sådana friskrivningar bindande verkan. Sammantaget gör regeringen bedömningen att någon lagändring inte är erforderlig. Bör det införas en särreglering av preskriptionstiden vid reklamation av fel i begagnade varor? Genom artikel 7.1 andra stycket ges medlemsstaterna möjlighet att, med avsteg från vad som sägs i artikel 7.1 första stycket om bestämmelsernas bindande karaktär, föreskriva att det vid köp av begagnade varor skall tillämpas en preskriptionstid vid reklamation som är kortare än den enligt artikel 5.1 annars gällande tiden om . En sådan kortare preskriptionstid får dock inte understiga . Konsumentköplagens regel om preskriptionstid vid reklamation finns i Prop. 2001/02:134 23 § tredje stycket och har tidigare behandlats i avsnitt 5.6.2. bestämmelsen framgår att rätten att åberopa felet går förlorad om köparen inte reklamerar från det att han har tagit emot varan. Detta skall dock inte gälla om annat följer av en garanti eller liknande utfästelse eller, vilket framgår av 24 §, om säljaren t.ex. har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder. Konsumentköplagen gör alltså inte åtskillnad mellan nya och begagnade varor i fråga om preskriptionstidens längd vid reklamation. I båda fallen är fristen . Det saknas därmed anledning att utnyttja den möjlighet som framgår av artikel 7.1 andra stycket. 5.9Skydd mot lagval som leder till ett sämre konsument- skydd Regeringens förslag: Ett avtalsvillkor som anger att lagen i ett land utanför Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) skall tilläm- pas på avtalet skall inte gälla i fråga om köp enligt konsument- köplagen, om den lag som gäller för avtalet med bortseende från vill- koret är lagen i ett land inom EES och den lagen ger konsumenten ett bättre skydd än den lag som anvisas i villkoret. (Se 48 §.) Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. memorian s. 99 f.) Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning i sak mot promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag: När ett avtal har anknytning till flera olika länder måste det avgöras vilket lands lag som skall tillämpas på Lagvalet bestäms av internationellt privaträttsliga regler. Konventionen (d. ) om tillämplig lag för avtalsförplik- telser (Romkonventionen) har införlivats med svensk rätt genom lagen (1998:167) om tillämplig lag för avtalsförpliktelser. huvudprincip är att avtalsparterna har rätt att själva bestämma vilket lands lag som skall tillämpas på avtalsförhållandet (se artikel 3.1 och Beträffande vissa avtal i konsumentförhållanden gäller särskilda lagvalsregler enligt artikel 5. Den artikeln är tillämplig på avtal om leverans av varor eller utförande av tjänster åt en person (konsumenten) för ändamål som kan anses ligga utanför hans affärsverksamhet eller yrkesverksamhet och på avtal om kredit för sådana prestationer. artikel 5.2 får parternas val av tillämplig lag inte medföra att konsumen- ten berövas det skydd som tillförsäkras honom enligt tvingande regler i lagen i det land där han har sin vanliga vistelseort. avtalet föregicks av ett särskilt anbud riktat till konsumenten i det landet eller av annonsering där och konsumenten där vidtog de för avtalets ingående nödvändiga åtgärderna. Det gäller vidare om den andra parten eller dennes representant mottog konsumentens beställning i det landet eller om avtalet avser försäljning av varor och konsumenten reste från det landet till ett annat land och gjorde sin beställning där, förutsatt att konsumentens resa arrangerades av säljaren i syfte att förmå konsumen- ten att köpa. Bestämmelsen i artikel 5 skall inte tillämpas på transport- avtal eller avtal om utförande av tjänster, om tjänsterna skall utföras Prop. 2001/02:134 uteslutande i ett annat land än det där konsumenten har sin vanliga Den skall dock tillämpas på avtal om en kombination av resa och inkvartering för ett gemensamt pris (se artikel 5.4 och 5.5). Konventionen är bindande för EU:s medlemsstater. Dock anges det uttryckligen att om det i EG-rättsakter finns avvikande regler skall dessa tillämpas framför konventionen (se artikel 20). Enligt artikel 7.2 i konsumentköpsdirektivet skall medlemsstaterna, om avtalet har nära anknytning till medlemsstaternas territorium, vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att konsumenten inte berövas det skydd som ges i direktivet till följd av att lagen i en icke- medlemsstat väljs som tillämplig rätt med avseende på avtalet. Som har framgått av avsnitt 2 omfattas direktivet av och gäller nu för hela EES. Denna bestämmelse är allmänt sett förmånligare för konsumenten än bestämmelserna i . Till skillnad från Romkonven- tionen, där vissa avtal är undantagna från tillämpningsområdet för artikel 5, gäller bestämmelsen i direktivet alla avtal om konsumentköp. Vidare är det så att Romkonventionens särreglering för avtal i konsument- förhållanden är begränsad på det sättet att den aktuella bestämmelsen endast säger att konsumenten inte får berövas det skydd som tillförsäkras honom enligt tvingande regler i det land där han har sin vanliga vistelse- ort. Direktivet innehåller inte någon motsvarande begränsning. Eftersom direktivets bestämmelse om skydd mot lagvalsklausuler således avviker från Romkonventionens bestämmelser härom, måste det i konsumentköplagen införas en bestämmelse som säkerställer att konsu- menten inte berövas det skydd som ges i direktivet genom att det i ett avtal tas in ett villkor som anger att lagen i ett land utanför EES skall tillämpas på avtalet. En motsvarande bestämmelse med samma syfte finns i bl.a. 13 § avtalsvillkorslagen och 23 § distansavtalslagen. Enligt dessa bestämmelser gäller ett avtalsvillkor som anger att lagen i ett land utanför EES skall tillämpas på avtalet inte i fråga om regler om oskäliga avtalsvillkor respektive distansavtal, om den lag som gäller med bortseende från villkoret är lagen i ett land inom EES och den lagen ger konsumenten ett bättre skydd mot oskäliga avtalsvillkor. Bestämmelsen i konsumentköplagen bör utformas efter förebild av bestämmelserna i avtalsvillkorslagen och distansavtalslagen. Även om direktivet endast reglerar vissa av de köprättsliga frågor som behandlas i konsument- köplagen, bör skyddet mot lagvalsklausuler kunna tillämpas generellt på regler om köp enligt denna lag. Regeringens bedömning: Det är en samhällelig uppgift att informera konsumenterna om lagändringarna. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 9 i direktivet skall Prop. 2001/02:134 medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder för att informera konsumenterna om den nationella lagstiftning som genomför direktivet samt, när det är lämpligt, uppmuntra branschorganisationer att informera konsumenterna om deras rättigheter. För att de lagändringar som genomför direktivet skall nå sitt syfte är det viktigt att de blir allmänt kända. Som framgår av artikel 9 är det en samhällelig uppgift att informera om lagen. Detta kan ske genom en all- mänt utformad information i form av t.ex. broschyrer. Denna information bör spridas både i anslutning till lagändringarnas ikraftträdande och därefter. Det är en naturlig uppgift för att svara för att sådan information kommer till stånd. Liksom tidigare kan det vid sidan av den allmänna informationen finnas behov av möjligheter för konsu- menterna att få mer direkt information samt råd och hjälp i konkreta situationer. Här blir kommunernas information och rådgivning av sär- skild betydelse. 6Köparens skydd mot säljarens borgenärer vid köp enligt konsumentköplagen Regeringens förslag: Vid köp enligt konsumentköplagen skall köpa- ren få skydd mot säljarens borgenärer genom köpeavtalet. Något krav på besittningsövergång skall alltså inte längre gälla. (Se 49 §.) Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Knappt hälften av de remissinstanser som har ytt- rat sig i frågan tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan nå- gon invändning. Övriga remissinstanser (bl.a. , Hovrätten för och ett flertal näringslivsorganisationer) avstyrker förslaget, främst på den grunden att det skulle leda till en otillfreds- ställande sakrättslig ordning om avtalsprincipen gällde i vissa köprätts- liga relationer nämligen mellan konsument och näringsidkare medan traditionsprincipen gällde i andra. Skälen för regeringens förslag Vid försäljning av lösa saker gäller som princip att köparen blir skyddad mot säljarens borgenärer först när han har fått den köpta varan i sin be- sittning, den s.k. traditionsprincipen. Om således en köpare lämnar kvar en köpt vara hos säljaren, kan varan oavsett om den är betald eller inte genom utmätning eller konkurs tas i anspråk för betalning av säljarens skulder. I vissa andra länder tillämpas en annan princip, den s.k. avtalsprinci- pen. Enligt denna uppnår köparen skydd mot säljarens borgenärer redan genom köpeavtalet, vilket dock vanligen förutsätter att den köpta varan är på något sätt individualiserad. I det följande övervägs om det skulle leda till ett bättre skydd för köpa- ren om man vid köp enligt konsumentköplagen gjorde avsteg från tradi- tionsprincipen till förmån för avtalsprincipen. I detta sammanhang gör Prop. 2001/02:134 regeringen däremot inga överväganden i frågan om man även beträffande övriga köp borde överge traditionsprincipen och i stället tillämpa avtals- principen. Med termen sakrätt avses rättigheter som är gällande inte bara mellan parterna i ett rättsförhållande utan också mot utomstående personer, dvs. Som exempel på sådana rättigheter kan nämnas äganderätt till fast och lös egendom samt panträtt och andra säkerhetsrätter. Den viktigaste delen av det sakrättsliga regelsystemet avser frågan om i vil- ken utsträckning och under vilka förutsättningar parterna i ett avtalsför- hållande har skydd mot tredje man på motpartens sida vid överlåtelse eller upplåtelse av en rättighet. Betydelsen av de sakrättsliga reglerna är stor särskilt när det gäller den ena avtalspartens möjligheter att freda sitt anspråk mot den andra partens borgenärer vid utmätning eller konkurs som riktar sig mot den sistnämnde. Förvärvarens sakrättsliga skydd vid utmätning och konkurs hos motparten brukar kallas separationsrätt. I svensk lagstiftning finns inte någon allmän bestämmelse om när äganderätten går över från säljaren till köparen vid överlåtelse av lös egendom och köparen därmed blir sakrättsligt skyddad. Tidpunkten för äganderättens övergång har ansetts kunna bestämmas enligt de två princi- per som redan antytts. Den ena (avtalsprincipen) innebär att äganderätten övergår till köparen i och med avtalet. Den andra (traditionsprincipen) innebär att äganderätten går över först genom tradition, dvs. då egen- domen överlämnats till köparen, som därmed fått den i sin besittning. Med uttrycket besittning avses i dessa sammanhang inte att någon har en viss rättighet till t.ex. ett föremål, utan enbart det faktiska förhållandet att någon med eller utan rätt innehar någonting. Vid tiden för tillkomsten av lag eller något senare ansågs avtalsprincipen gälla som en allmän grundsats vid köp av lös egendom. Genom tillkomsten av förordningen (1835:25 s. 3) angående vad som iakttagas bör vid handel med lösören, vilka köparen låter i säljarens vård kvarbliva ändrades rättsläget när det gällde sådan lös egendom som brukar betecknas lösören eller lösa saker, dvs. i princip olika flyttbara saker som fordon, maskiner, möbler, råmaterial och varor. er- sattes förordning med en ny förordning i ämnet. Denna för- fattning är alltjämt gällande och har rubriken lag (1845:50 s. 1) om handel med lösören som köparen låter i säljarens vård kvarbliva. Liksom förordning var lagen ursprungligen tillämplig endast vid utmätning men utvidgades till att också gälla vid konkurs.