prop · GP03134 · 2002-03-13 00:00:00 — En annan omständighet som måste beaktas är om köparen då kunnat åberopa något tillfälligt hinder som ursäkt för att han inte har märkt ett fel i varan och påtalat det för säljaren. Ett sådant hinder kan vara sjukdom eller liknande. Sammantaget kan sägas att det vid en skälighetsbedömning, grundad på de faktiska omständigheterna i det enskilda fallet, får avgöras inte bara om felet är sådant att det hade bort märkas tidigare än köparen enligt egen uppgift har uppmärksammat det utan även om köparens personliga förhållanden bör inverka på bedömningen av frågan om reklamation skall anses ha skett inom skälig tid. Detta har vid konsumentköp ansetts innebära att säljaren i praktiken bör få godta att en relativt har förflutit innan köparen reklamerar mot ett köp, förutsatt att felet inte är sådant att det märkts redan vid en ytlig granskning av varan (se prop. 1989/90:89 s. 115). Som har framhållits medger direktivet inte en kortare reklamationsfrist än från det att köparen upptäckte felet. Direktivets regel måste anses vara en i allmänhet mer konsumentvänlig bestämmelse än vad som följer av lagen. Direktivets regel bör alltså få en motsvarighet i konsumentköplagen. Det är emellertid inte uteslutet att det även med lagens nu gällande lydelse kunde tänkas fall där den tid som skäligen bör stå köparen till buds för att reklamera överstiger . Så torde frågan om vad som skall anses utgöra skälig tid för reklamation bl.a. bero på vad för slags vara det rör sig om. Direktivets regel om två månaders reklama- tionsfrist från det att felet upptäcktes bör därför kombineras med den nu gällande 23 §, varigenom alltså uppnås att reklamation alternativt kan ske inom den som kan anses skälig efter det att köparen märkt eller borde ha märkt felet. I 17 § konsumenttjänstlagen finns en regel om reklamationsskyldighet och reklamationsfrist av samma lydelse som den i konsumentköplagen. För att såvitt möjligt behålla den rådande överensstämmelsen mellan de båda lagarna bör reklamationsfristen enligt konsumenttjänstlagen ändras på samma sätt som föreslås beträffande konsumentköplagen. Regeringens bedömning: Direktivet föranleder inte någon ändring av preskriptionstiden vid reklamation av fel i vara. (Se 23 § tredje stycket.) Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. (Se promemorian s. 83 f.) Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot promemorians bedömning att direktivets bestämmelser inte kräver ändring av konsu- mentköplagens regel om preskriptionstid vid reklamation. Flera remiss- instanser (bl.a , och Konsu- mentvägledarnas förening) menar dock att preskriptionstiden av andra skäl bör förlängas. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 5.1 i direktivet före- skrivs att säljaren skall anses ansvarig enligt artikel 3 när den bristande avtalsenligheten visar sig efter leveransen av varan. Om de rättigheter som anges i artikel 3.2 (dvs. reparation, utbyte, prisavdrag och hävning) enligt nationell lag är föremål för en preskriptionsfrist, skall gälla att den fristen inte får löpa ut från tidpunkten för leve- ransen. Konsumentköplagens regel om preskriptionstid vid reklamation finns i 23 § tredje stycket. Av den bestämmelsen framgår att köparen förlorar rätten att åberopa felet om han inte reklamerar från det att varan togs emot. Detta skall dock inte gälla om annat följer av en garanti eller liknande utfästelse eller, vilket framgår av 24 §, om säljaren t.ex. har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder. Enligt såväl direktivet som lagens huvudregel är säljaren alltså ansva- rig för fel i varan . Dock synes överensstämmelsen inte vara fullständig i fråga om vad som skall utgöra utgångspunkt för beräkningen av tvåårsfristen. Enligt direktivet skall nämligen leveransen av varan bilda utgångspunkt för beräkning av fristen, medan lagen föreskriver att tiden skall räknas från det att köparen har tagit emot varan. Det har tidi- gare konstaterats att direktivets leveransbegrepp på så sätt är neutralt att det inte blivit föremål för någon särskild definition och att detta får tas till intäkt för att det i första hand lämnats åt medlemsstaterna att närmare bestämma vad som skall avses med detta begrepp (se avsnitt 5.4.1). Även om det alltså skulle kunna tänkas situationer där en vara kunde anses levererad eller med lagens term avlämnad utan att varan för den skull faktiskt tagits om hand av köparen, hindrar direktivet inte att lagens utgångspunkt för beräkning av tvåårsfristen behålls. Enligt konsument- köplagen bör således även fortsättningsvis gälla att köparen har att rekla- mera från det att han har tagit emot varan. Lagens bestämmelse om preskriptionstid vid reklamation betyder att köparen avskärs från möjligheten att göra gällande felpåföljder när felet uppdagas först efter utgången av tvåårsfristen. Denna s.k. köplags- preskription har ansetts innebära att, om köparen upptäckt felet endast innan utgången av tvåårsfristen, han inte har kunnat vänta i skälig tid med att reklamera om detta har medfört att tvåårsfristen passeras. Frågan är om något motsvarande skall gälla när reklamations- fristen enligt 23 § första stycket nu föreslås anpassad till direktivets bestämmelse om två månaders reklamationsfrist. En sätt att tolka direktivets artikel 5.1 sedd i ljuset av artikel 5.2 skulle kunna vara följande. Om medlemsstaterna utnyttjar sig av möjligheten att ålägga konsumenterna en reklamationsskyldighet, får fristen för sådan reklamation aldrig vara kortare än räknat från det att kon- sumenten upptäckte felet. En sådan tolkning av direktivets bestämmelser skulle i sin tur innebära att köparen har på sig att upptäcka felet och därefter ytterligare på sig för att reklamera felet. Med ett sådant resonemang skulle preskriptionstiden enligt 23 § tredje stycket inte få vara kortare än och . Mot en sådan tolkning talar dock den omständigheten att det enligt artikel 5.2 är frivilligt för medlemsstaterna att införa en särskild reklamationsfrist. Om man sålunda väljer att inte införa en sådan frist, är det enligt artikel 5.1 möjligt att ha en preskriptionstid om just . Vid de nordiska departementsöverläggningarna har man kommit fram Prop. 2001/02:134 till att det är rimligast att tolka bestämmelserna på så sätt att regeln om preskriptionstid i artikel 5.1 skall ses isolerat från regeln i artikel 5.2. Det föreslagna införandet av en reklamationsfrist kräver så- ledes inte för svenskt vidkommande att preskriptionstiden vid reklama- tion görs längre än . Liksom bör det alltså även i fortsättningen gälla att köparen inte kan förlita sig på den lagfästa rekla- mationsfristen när felet upptäcks endast före det att preskrip- tionstiden löper ut och ett iakttagande av den ordinarie fristen skulle innebära att preskriptionstiden passeras. Regeringen gör alltså bedömningen att genomförandet av direktivet inte kräver någon ändring av konsumentköplagens regel om preskrip- tionstid vid reklamation. Frågan om det är motiverat att av andra skäl förlänga preskriptions- tiden bereds i med anledning av förslag från respektive Utredningen om konsumenträttsliga frågor. 5.6.3En presumtionsregel om ursprungligt fel Regeringens förslag: I konsumentköplagen skall tas in en ny paragraf som innebär att ett fel som visar sig efter det att varan avlämnades skall anses ha funnits för avlämnan- det, om inte annat visas eller detta är oförenligt med varans eller felets art. (Se 20 a §.) Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. (Se pro- memorian s. 85 f.) Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemo- rians förslag eller lämnar det utan någon invändning i sak. Konsument- verket anser dock att det borde övervägas att utsträcka den föreslagna presumtionsregeln till att gälla än . Skälen för regeringens förslag: Artikel 5.3 i direktivet innehåller en bevisregel som tar sikte på det fallet att ett fel i praktiken en funk- tionssvikt visar sig i varan redan efter av normal användning. Enligt artikeln skall, om motsatsen inte bevisas, en bristande avtalsenlighet som visar sig från leveransen av varan presumeras ha funnits för leveransen, utom när denna presumtion är oförenlig med varans eller den bristande avtalsenlighetens art. I konsumentköplagen finns ingen motsvarande bestämmelse. Enligt lagen är det i princip köparen som har bevisbördan för att varan är behäftad med fel och att felet fanns redan vid den för felbedömningen avgörande tidpunkten, dvs. Rent allmänt måste dock sägas att tillämpningen av denna bevisbörde- regel är förhållandevis generös gentemot köparen. Så anses det vanligen att bevisfrågan inte bör kopplas direkt till frågan om varan varit felaktig vid avlämnandet. Ofta är det ju nämligen omöjligt för en enskild kon- sument att i efterhand bevisa att varan haft det fel som först senare och efter en tids användning ger sig till känna. stället brukar det anses att bevisfrågan bör avse huruvida felet har sin grund i köparens vanvård eller onormala användning av varan eller om felet beror på att varan varit utsatt för någon olyckshändelse. Om köparen kan uppfylla ett relativt lågt ställt beviskrav för att felet inte berott på någon sådan omständighet, anses han normalt ha fullgjort sin bevisskyldighet. Något sådant går också väl att förena med de lindrade beviskrav som i vissa fall tillämpat gentemot konsu- menter, bl.a. i fråga om orsaken till att ett reparationsobjekt inte fun- gerade tillfredsställande efter en tekniskt komplicerad reparation (se rättsfallet NJA 1991 s. 481). Från praxis finns vidare exempel på avgöranden där nämnden, i fråga om tekniska fel, funnit att konsumenten uppfyllt beviskravet om det varit mer sannolikt att felet funnits redan vid avlämnandet än att det berott på någon senare inträffad omständighet som säljaren inte var ansvarig för (se t.ex. avgörandet 1992/93 ref. 26). Även med beaktande av den för konsumenten förmånliga tillämpning av beviskravet som sålunda torde gälla är det emellertid tydligt att artikel 5.3 fordrar att konsumentköplagen ändras. Detta bör lämpligen ske genom att det i lagen tas in en ny paragraf, utformad i nära anslutning till artikeln och av innebörd att ett fel som visar sig efter det att varan avlämnades skall anses ha funnits för av- lämnandet, om detta inte är oförenligt med varans eller felets art. Som Lagrådet har påpekat bör det därutöver komma till direkt uttryck i para- grafen att presumtionen kan motbevisas. Beträffande frågan om oförenlighet med varans eller felets art kan för det första sägas att en presumtion om ursprungligt fel torde vara oför- enlig med varans art om felet t.ex. beror på att varans normala hållbar- hetstid har passerats. Så har ju t.ex. färskvaror i regel en hållbarhet som betydligt understiger . Vidare torde en presumtion om ursprungligt fel kunna vara oförenlig med felets art om felet beror på en olyckshändelse eller därmed jämförlig händelse eller på vanvård, onor- malt brukande eller något liknande förhållande på köparens sida, dvs. i stort sett de omständigheter som redan med tillämpning av lagens nuva- rande beviskrav kan leda till att säljarens felansvar anses uteslutet. Omständigheterna överensstämmer för övrigt med dem som enligt 21 § kan befria en garantigivare från ansvar enligt en utfärdad garanti. Presumtionsregeln skall vara tillämplig på nya varor lika väl som be- gagnade. Det säger sig dock självt att presumtionen oftare kommer att visa sig vara oförenlig med varans eller felets art när fråga är om begag- nade varor än när det gäller nya varor. I vissa branscher förekommer det vid handel med begagnade varor att näringsidkaren tillhandahåller en s.k. varudeklaration, som utvisar varans skick i olika avseenden. Så skall t.ex. ske då en näringsidkare säljer en begagnad bil till en konsument (jfr Kon- sumentverkets riktlinjer för varudeklaration av begagnad personbil, KOVFS 2002:1). I den mån sådana varudeklarationer förekommer kan de naturligtvis, jämte annat, tjäna som underlag när det skall bedömas om presumtionen kan tillämpas i det enskilda fallet. Enligt regeringens mening finns det inte tillräckliga skäl att som för- ordas av utsträcka presumtionsregeln till att gälla än . Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller artikel 6.1 i direktivet. Någon lagregel är därför inte nödvändig. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. (Se promemorian s. 87 f.) Remissinstanserna: vid univer- sitet ifrågasätter om promemorians bedömning medför att direktivet är korrekt genomfört och pekar särskilt på det förhållandet att garantier enligt konsumentköplagen förutsätts vara tidsbegränsade. Ingen annan remissinstans har någon invändning mot promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 6.1 i direktivet skall en garanti juridiskt binda den som ger den, enligt de villkor som anges i garantibeviset och tillhörande reklam. I avsnitt 5.2.3 ovan har den frågan behandlats om det i konsumentköp- lagen bör tas in en definition av begreppet garanti efter mönster av direk- tivets artikel 1.2 e. Frågan har besvarats nekande. Artikel 6.1 saknar uttrycklig motsvarighet i svensk rätt och reser till en början frågan om den är avsedd att vara en civilrättslig eller marknads- rättslig bestämmelse. Under förhandlingarna om för- slag till direktiv ansåg man från kommissionens sida att artikeln lämnade det öppet om den var avsedd att vara en civilrättslig eller marknads- rättslig reglering. För det senare alternativet talar innehållet i den enda av direktivets beaktandesatser som avser garantier beaktandesats 21 och där det bl.a. sägs att bruket av garantier kan stimulera konkurrensen men att garantier inte får vilseleda konsumenten. Under framhållande av att garantier i och för sig är legitima marknadsföringsinstrument sägs det vidare att dessa bör innehålla viss information, allt i syfte att förhindra att konsumenterna vilseleds. Vad som däremot talar för att artikel 6.1 är avsedd att vara av civilrättslig karaktär är artikelns ordalydelse. I artikeln sägs det att en garanti skall juridiskt binda den som ger den. Mot- svarande uttryck kommer också till användning i andra språkversioner av direktivet. Även om artikelns närmare innebörd är oklar och medlems- staterna redan på grund av kommissionens uttalande torde ha en viss handlingfrihet vid genomförandet, synes en tolkning enligt ordalydelsen närmast ge vid handen att artikeln bör ses som en civilrättslig bestäm- melse. Vid denna bedömning inställer sig till en början frågan vem som skall anses vara garantigivare och därmed vara bunden av utfästelsen. Av 21 § konsumentköplagen framgår att, om säljaren eller någon annan för hans räkning genom en garanti eller liknande utfästelse har åtagit sig att svara för varan eller en del därav eller för en egenskap hos varan, fel skall anses föreligga om varan försämras i det av- seende som utfästelsen omfattar. Lagen förutser således att såväl säljaren som andra t.ex. tillverkare och generalagenter kan komma i fråga som garantigivare. Därvid måste förstås gälla att det är den som ur- sprungligen gör utfästelsen som är att anse som garantigivare i egentlig mening. Enligt allmänna obligationsrättsliga grundsatser, sådana de kom- mit till uttryck i t.ex. skuldebrevslagen och lagen angående vissa utfäs- Prop. 2001/02:134 telser om gåva, har denne att uppfylla det åtagande som framgår av utfäs- telsen även om han inte står i något direkt avtalsförhållande till köparen, låt vara att de närmare förutsättningarna för och begränsningarna av detta inte är givna. Som framgår av 21 § går emellertid konsumentköplagen längre än så. Även om utfästelsen utfärdats av någon annan än säljaren, kan köparen göra gällande felpåföljder gentemot säljaren när utfästelsen har gjorts för dennes räkning. Uttrycket för säljarens räkning skall enligt motiven ses i en vidsträckt bemärkelse och något krav på ett direkt uppdrags- eller fullmaktsförhållande mellan säljaren och garantigivaren är inte avsett att uppställas. Förhållandet dem emellan måste emellertid vara sådant att de för köparen framstår som en enhet. Det typiska fallet är att köparen i samband med köpet mottar en särskild garantiutfästelse från tillverkaren eller någon annan tredje man (se prop. 1989/90:89 s. 111). Om förutsätt- ningarna enligt 21 § är för handen, kan köparen alltså gentemot säljaren göra gällande samtliga felpåföljder enligt konsumentköplagen, trots att det inte är säljaren som ursprungligen gjort utfästelsen. För det fall säljaren skulle visa sig vara på obestånd, ha upphört med sin verksamhet eller inte kunna anträffas, gäller vidare att köparen enligt bestämmelsen om direktkrav i 46 § har möjlighet att i stället göra gällande lagens samt- liga felpåföljder mot den egentlige garantigivaren, under förutsättning att denne är en näringsidkare i tidigare säljled som har överlåtit varan för vidareförsäljning. vid anmärker att kon- sumentköplagens befattning med garantier inskränker sig till tidsbegrän- sade utfästelser. Enligt regeringen talar emellertid övervägande skäl för att direktivet med sitt begrepp garanti inte avser att träffa något annat än just garantier som är begränsade till tiden. Så talas det t.ex. i direktivets beaktandesats 21 om bruket av garantier mot alla felaktigheter som visar sig inom . Av avsnitt 5.7.2 nedan kommer att framgå att den som utfärdar en garanti naturligtvis också har ett marknadsrättsligt ansvar för detta. Regeringen delar alltså promemorians bedömning att svensk rätt får anses uppfylla direktivets krav om att en garanti skall juridiskt binda den som ger den. Vid de nordiska departementsöverläggningarna har fram- gått att man i övriga nordiska länder gör motsvarande bedömning för sin del. Regeringens förslag: I marknadsföringslagen skall föreskrivas att en näringsidkare som vid marknadsföringen erbjudit en garanti eller lik- nande utfästelse skall lämna köparen viss närmare angiven informa- tion samt att utfästelsen och informationen skall presenteras i en hand- ling eller annan varaktig form. En näringsidkare som åsidosätter dessa skyldigheter skall kunna drabbas av skadeståndssanktion men inte marknadsstörningsavgift. (Se 13 a § och 29 §.) Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. (Se Prop. 2001/02:134 promemorian s. 89 f.) Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemo- rians förslag eller lämnar det utan någon invändning. Dock anser Konsu- mentverket att en näringsidkare som åsidosätter sin informationsskyl- dighet skall kunna åläggas att betala marknadsstörningsavgift. Skälen för regeringens förslag I artiklarna 6.26.5 i direktivet ges i fråga om garantier vissa föreskrifter av närmast marknadsrättslig karaktär. Enligt artikel 6.2 skall det i garantin anges att konsumenten har vissa rättigheter enligt lag och klargöras att dessa rättigheter inte påverkas av utfästelsen. Det skall vidare förklaras på begripligt språk vad garantin innehåller och vilka huvudsakliga uppgifter som är nödvändiga för att framställa anspråk enligt denna, särskilt uppgifter om garantins varaktig- het och territoriella omfattning samt utfärdarens namn och adress. I artikel 6.3 föreskrivs att garantin skall hållas tillgänglig i skriftlig form eller i annat varaktigt medium som är tillgängligt och åtkomligt för konsumenten, om denne begär det. Av artikel 6.4 följer en möjlighet för medlemsstaterna att föreskriva att garantin skall vara avfattad på ett eller flera av de officiella gemenskaps- språk som medlemsstaten bestämmer. Slutligen anges det i artikel 6.5 att en garanti som inte uppfyller kraven enligt artiklarna 6.26.4 ändå skall vara giltig och kunna åberopas av konsumenten. Varken konsumentköplagen eller de marknadsrättsliga lagarna inne- håller några regler av detta slag. Det är därför klart att direktivet i detta avseende fordrar i vart fall någon lagstiftningsåtgärd. Det gäller därvid att ta ställning till om alla artiklarna eller endast vissa av dem bör omsättas i lagstiftning, i vilken lag detta i så fall bör ske och slutligen om bestämmelserna bör vara sanktionerade. En bestämmelse om utformningen av garantier och liknande utfästelser tas in i marknadsföringslagen Vad som regleras i artiklarna 6.2 och 6.3 bör enligt regeringen lämpligen genomföras på det sättet att det i marknadsföringslagen tas in en ny be- stämmelse som anger vilka krav som skall ställas när det gäller utform- ningen av garantier och liknande utfästelser, som lämnas av en närings- idkare efter att först ha erbjudits av denne vid marknadsföringen av en produkt. I bestämmelsen bör det anges att det åligger näringsidkaren att vid försäljningen lämna köparen tydlig information om utfästelsens inne- håll och de uppgifter som är nödvändiga för att köparen skall kunna göra den gällande. Näringsidkaren bör också åläggas att informera om att utfästelsen inte påverkar de rättigheter som tillkommer köparen enligt lag. Vidare bör det anges att utfästelsen och informationen skall lämnas i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är till- gänglig för köparen. Bestämmelsen bör fogas till de s.k. katalogbestäm- melserna i nuvarande 513 a §§ marknadsföringslagen, bestämmelser som huvudsakligen tar sikte på att motverka olika former av vilseledande marknadsföring. Av den nya paragrafen föreslås alltså uttryckligen framgå att skyldig- heterna skall inträda först vid försäljningen och inte redan på grund av den marknadsföring vid vilken näringsidkaren erbjuder sig att i samband med köp lämna utfästelsen. Därmed tillgodoses vad Lagrådet har anfört om behovet av större tydlighet i detta avseende. Den nya reglering som regeringen föreslår avviker i ett hänseende från artiklarna 6.2 och 6.3. Den föreslås nämligen föreskriva att utfästelsen skall lämnas i en handling eller motsvarande, medan det i direktivet anges att så skall ske om konsumenten begär det. Anledningen till denna avvikelse i konsumentskyddande riktning är att det framstår som an- geläget att köparen på ett varaktigt och säkert sätt får tillgång till så viktiga upplysningar, inte minst av det skälet att det i allmänhet går innan det blir aktuellt att göra utfästelsen gällande. Att utfästelsen och den anslutande informationen ges i skriftlig form bör då inte för- utsätta att köparen själv tar initiativ till detta. I stället bör det ankomma på näringsidkaren att alltid och oberoende av köparens begäran lämna utfästelsen i en handling eller annan varaktig form. Som har framgått föreslås att den nya bestämmelsen skall tas in i marknadsföringslagen. Ett alternativ kunde ha varit att i stället ta in bestämmelsen i anslutning till 21 § konsumentköplagen. Därmed kunde nämligen den pedagogiska effekten ha uppnåtts att det i direkt anslutning till den bestämmelse som reglerar verkningarna av tidsbestämda garantier också gavs anvisningar om hur sådana utfästelser skall vara utformade. skulle emellertid en sådan lösning ha inneburit ett visst brott mot systematiken i konsumentköplagen. Därtill kommer att bestämmelserna i så fall skulle ha riktat sig endast till sådana garanti- givare som också är säljare, eftersom konsumentköplagen bara reglerar säljarens förpliktelser gentemot köparen på grund av en lämnad garanti. Om bestämmelsen i stället placeras i marknadsföringslagen, kommer den däremot att rikta sig till alla näringsidkare som kan komma i fråga som garantigivare, således också t.ex. generalagenter och tillverkare. För regeringens förslag talar också den omständigheten att bestämmelsen är av övervägande marknadsrättslig natur och som sådan passar bättre i marknadsföringslagen. Särskilt tydligt blir detta när det övervägs hur bestämmelsen skall vara sanktionerad. Till grund för den nya bestämmelse som föreslås bli införd i marknadsföringslagen ligger alltså artiklarna 6.2 och 6.3 i direktivet. Vad som regleras i artiklarna 6.4 och 6.5 bör däremot inte föranleda någon lagstiftningsåtgärd.