prop · GP03146 · 2002-03-19 00:00:00 — Denna lag träder i kraft . Förslag till lag om ändring i sjölagen (1994:1009) Härigenom föreskrivs att 21 kap. 2 § sjölagen (1994:1009) skall ha följande lydelse. I fråga om behörighet för sjörättsdomstol att ta upp tvistemål som avses i 1 § första stycket skall bestämmelserna om laga domstol i tvistemål i allmänhet tillämpas. Talan får även väckas vid sjörättsdomstolen för den ort där fartyget finns. Har säkerhet för en fordran ställts hos en myndighet till befrielse från kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd, får talan väckas även vid sjörättsdomstolen för den ort där säkerheten har ställts. Talan angående en fordran som säkerheten har avsett får väckas vid sistnämnda sjörättsdomstol, även om säkerheten har upphört att gälla. Finns inte sjörättsdomstol i den ort där svaranden har kunnat sökas enligt första och andra stycket, väcks talan vid den sjörättsdomstol som är närmast den orten. Om flera är redare i ett fartyg, skall fartygets hemort anses som Bestämmelserna i denna para- Bestämmelserna i denna para- graf gäller inte om annat följer av graf gäller inte om annat följer av lagen (2002:000) med komplette- internationella behörighet och om rande bestämmelser om domstols verkställighet av utländska domar utländska avgöranden eller av de internationella behörighet och om verkställighet av utländska domar av den lagen. stycket gäller dock om fartyget är dock om fartyget är belagt med belagt med kvarstad. Denna lag träder i kraft . 1 Senaste lydelse 1998:365 (jfr 1998:1322). Ärendet och dess beredning Europeiska unionens råd antog förordningen (EG) nr 44/2001 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (I-förordningen). Förordningen trädde i kraft och är publicerad i Europeiska gemenskapernas officiella tidning (EGT L 12, , s. 1, Celex 32001R0044). Förordningen finns i svensk lydelse som bilaga 1. I-förordningen är till alla delar bindande och direkt tillämplig i och övriga medlemsstater i Europeiska unionen (EU) utom . Den skall alltså inte genomföras genom nationell normgivning i medlemsstaterna. Den kräver dock vissa kompletterande bestämmelser, vilka föreslås i detta ärende. Inom utarbetades promemorian Verkställighet av utländska domar på privaträttens område. I promemorian föreslås en ny lag som innehåller nödvändiga kompletterande regler till I- förordningen. Lagen föreslås även gälla för övriga internationella instrument som reglerar domstols behörighet samt erkännande och verkställighet av domar. Promemorians lagförslag finns i bilaga 2. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remiss- instanserna finns i bilaga 3. Remissvaren finns tillgängliga i Justitie- departementet (dnr. 2001/7524/DOM). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5. Lagrådet har föreslagit vissa ändringar av bestämmelserna om exekvaturförfarandet. Regeringen har följt förslaget. Vissa redaktionella ändringar har gjorts i lagtexten. Lagrådets synpunkter behandlas i avsnitt 6.3 och i författnings- kommentaren. 4Bestämmelser om verkställighet av domar m.m. 4.1Internationella bestämmelser om verkställighet av domar m.m. 4.1.1 Bryssel- och Luganokonventionerna Det finns f.n. flera europeiska konventioner och EG-förordningar som reglerar domstols behörighet och erkännande och verkställighet av domar inom det civilrättsliga området. Mellan EU:s medlemsstater gäller konventionen om domstols behörig- het och om verkställighet av domar på privaträttens område (Brysselkonventionen). Den antogs och har ändrats vid fyra tillfällen i samband med nya medlemsstaters tillträde till konventionen. Brysselkonventionen kompletterades med ett protokoll som gav Prop. 2001/02:146 behörighet att tolka konventionen. stater i EU har tillträtt Brysselkonventionen, tolkningsprotokollet och tilläggskonventionerna. har dock ännu inte tillträtt konventionen om , och tillträde till Brysselkonventionen. En med Brysselkonventionen parallell konvention är konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (). Den antogs och har tillträtts av samtliga medlemsstater i EU samt av , , och Schweiz1. Bryssel- och Luganokonventionerna är tillämpliga på internationella tvister på privaträttens område. De omfattar således inte straffrätten eller skattefrågor, tullfrågor och liknande förvaltningsrättsliga frågor. De är inte heller tillämpliga på familjerättsliga frågor som fysiska personers rättsliga ställning, makars förmögenhetsförhållanden, samt arv och testamente. Familjerättslig underhållsskyldighet omfattas dock av konventionerna. Slutligen omfattas inte frågor om konkurs, ackord och liknande förfaranden, social trygghet eller skiljeförfaranden av konven- tionernas tillämpningsområde. Konventionerna är uppbyggda som s.k. dubbla konventioner. De reglerar inte bara frågor om erkännande och verkställighet av utländska domar utan också domstolars internationella behörighet och vissa andra processuella frågor. Den domstol som skall pröva verkställighetsfrågan skall, mot den bakgrunden, som regel inte ifrågasätta behörigheten för den domstol som har meddelat domen som skall verkställas. genomfördes en översyn av Bryssel- och Luganokonventionerna. Arbetet resulterade i en rad ändringar av både saklig och redaktionell karaktär. Den nya lydelsen av bestämmelserna har förts in i I-förordningen, som trädde i kraft . Avsikten är att avtal skall ingås som införlivar de nya texterna i och, om det finns behov av det, i Bryssel- konventionen. Sistnämnda konvention blir överflödig, om frågan om förhållandet till kan lösas på annat sätt (se nedan, avsnitt 4.1.2). En särskild lösning måste också uppnås för de utomeuropeiska territorier för vilka I-förordningen inte gäller (se artikel 68 i I-förordningen). Genom Amsterdamfördragets ikraftträdande uppkom möjligheten att inom ramen för det gemenskapsrättsliga samarbetet enligt avdelning IV i EG-fördraget anta rättsakter om civilrättsligt samarbete. Denna möjlighet har bl.a. utnyttjats genom antagandet av rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (I-förordningen). 1 Konventionerna gäller som svensk lag enligt lagen (1992:794) om domstols internationella behörighet och om verkställighet av utländska domar enligt och lagen (1998:358) om domstols internationella behörighet och om verkställighet av utländska domar enligt Brysselkonventionen. I-förordningen är, liksom Bryssel- och Luganokonventionerna, Prop. 2001/02:146 ett dubbelt instrument. Den reglerar således inte bara erkännande och verkställighet av utländska domar utan också domstols internationella behörighet och vissa andra processuella frågor. Det materiella tillämp- ningsområdet för I-förordningen är identiskt med tillämpnings- områdena för konventionerna (artikel 1). I-förordningen ersätter Brysselkonventionen, jämte tillhörande protokoll, i förhållande till samtliga medlemsstater inom EU utom . Genom ett särskilt protokoll tillämpas nämligen inte avdelning IV i EG-fördraget på . Detta innebär att Brysselkonventionen, och inte I-förordningen, tills vidare kommer att reglera för- hållandet mellan och övriga medlemsstater i EU. Diskussioner pågår om ett avtal som skulle göra I-förordningen tillämplig även i förhållande till . I avsnitt 5 redogörs för I-förordningens bestämmelser, med särskild tonvikt på förändringar jämfört med Bryssel- och Lugano- konventionerna. Möjligheten att anta rättsakter om civilrättsligt samarbete har även utnyttjats genom antagandet av rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn (II-förordningen)2. Den förordningen är tillämplig på äktenskapsskillnad, hemskillnad, annullering av äkten- skap samt på föräldraansvar för makarnas gemensamma barn. Verkställighet får ske av domar om utövande av föräldraansvar (artikel 21). Familjerättslig underhållsskyldighet omfattas inte av II- förordningen, men väl av I-förordningen. II-förordningen är uppbyggd på i huvudsak samma sätt som I-förordningen. Bryssel-förordningarna är bindande och direkt tillämpliga i berörda medlemsstater och kräver inget genomförande. behörig- het att meddela förhandsavgörande gäller på förordningarnas tillämp- ningsområde (se artiklarna 68 och 234 i EG-fördraget). 4.1.3Andra EG-förordningar och konventioner Inom det civilrättsliga samarbetet inom EU har det även antagits andra rättsakter än de två Bryssel-förordningarna. Av antagna rättsakter skall nämnas rådets förordning (EG) nr 1346/2000 av om insolvensförfaranden, rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål om ärenden av civil eller kommersiell natur, samt rådets förordning (EG) nr 1206/2001 av om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. Det pågår ett arbete med ytterligare EG-förordningar på familjerättens område. Detta arbete kan komma att resultera i ändringar av II- förordningen och krav på andra kompletterande bestämmelser än de nu gällande (se avsnitt 4.2.2). 2 EGT L 160, 30.6.2000, s. 19 (Celex 32000R1347). Det pågår även ett arbete inom EU som kan leda fram till en Prop. 2001/02:146 förordning om en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar. sikt förutses en ordning inom EU utan något kontrollförfarande för privaträttsliga domar meddelade inom unionen. Inom ramen för Haag- konferensen för internationell privaträtt pågår vidare ett arbete med en global domskonvention. har ingått vissa bilaterala konventioner som gäller domstols behörighet och erkännande och verkställighet av domar. På privaträttens område har ingått 1932 och nordiska domskonven- tioner, samt en domskonvention med och en med . har även ingått ett antal bilaterala konventioner med familjerättslig anknytning (se prop. 2000/01:98). Därutöver finns det flera konventioner som på särskilda områden reglerar domstols behörighet, erkännande och verkställighet av domar. Sådana specialkonventioner finns bl.a. på transporträttens och immaterialrättens område. Andra specialkonventioner är och Haagkonventioner om erkännande och verkställighet av ut- ländska avgöranden om underhållsskyldighet. 4.2Svenska bestämmelser om verkställighet av domar m.m. För att utländska domar skall få verkställas i förutsätts en bestämmelse i lag. Detta följer av bestämmelsen i 3 kap. 2 § utsökningsbalken. Där sägs att i vad mån verkställighet på grund av utländsk exekutionstitel får äga rum här i riket framgår av särskilda föreskrifter. I detta avsnitt behandlas de författningar som gör att det är möjligt att verkställa utländska domar som har meddelats med stöd av de gemenskapsrättsakter och internationella instrument som redovisas i avsnitt 4.1. Brysselkonventionen har införlivats i svensk rätt genom lagen (1998:358) om domstols internationella behörighet och om verkställighet av utländska domar enligt Brysselkonventionen (lagen om Bryssel- konventionen). Lagen inleds med bestämmelser om införlivande av konventionen, 1 §, och om förhållandet till , 2 §. Därefter följer två bestämmelser om reservforum, 3 §, och om möjligheten att vägra erkännande och verkställighet av domar i vissa fall, 4 §. Avslutningsvis innehåller lagen bestämmelser om exekvatur- förfarandet, 5 och 6 §§, om vilka bestämmelser som skall tillämpas på verkställighetsstadiet, 7 §, och om säkerhetsåtgärder, 8 §. har införlivats i svensk rätt genom lagen (1992:794) om domstols internationella behörighet och om verkställighet av utländska domar enligt (lagen om Lugano- konventionen). Lagen innehåller motsvarande kompletterande bestäm- melser som lagen om Brysselkonventionen. bestämmelse om att 58 §§ lagen om Brysselkonventionen skall tillämpas vid handläggning av frågor om verkställighet enligt Prop. 2001/02:146 . Konventionslagarna behandlas närmare i avsnitt 6 (se även propositionerna 1991/92:128 och 1997/98:102). I egenskap av EG-förordning behövde II-förordningen inte införlivas för att vara tillämplig i . Förordningen kompletteras dock av lagen (2001:394) med kompletterande bestämmelser till II-förordningen (lagen om II-förordningen). Denna reglerar exekvaturförfarandet vid och genom bestämmelser som motsvarar vad som gäller enligt konventionslagarna (2 och 3 §§). Lagen innehåller särskilda bestämmelser om verkställig- heten vilka avviker från bestämmelserna i konventionslagarna (4 §). På familjerättens område finns flera författningar som innehåller bestämmelser om svensk domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar (se prop. 2000/01:98). I flera av dessa författningar har införts en hänvisning om att särskilda bestämmelser finns i II-förordningen. Lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område införlivar nordiska domskonvention, medan lagen (1932:540) om erkännande och verkställighet av dom som meddelats i , , och införlivar nordiska domskonvention. Sistnämnda konvention gäller enbart i förhållande till , medan den förstnämnda gäller i förhållande till övriga nordiska länder. Konventionerna med och har införlivats genom lagen (1936:79) om erkännande och verkställighet av dom som meddelats i , respektive genom lagen (1983:368) om erkännande och verkställighet av österrikiska domar på privaträttens område. Med anledning av tillträde till Bryssel- och Luganokonventionerna infördes i dessa lagar tillämpliga hänvisningar om att lagen inte skall tillämpas om lagen om och/eller lagen om Brysselkonventionen är tillämplig. Motsvarande hänvisningar har även införts i sjölagen (1994:1009) och i sjömanslagen (1973:282). Det finns även hänvisningar till konventionslagarna i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Lagen (1965:723) om erkännande och verkställighet av vissa utländska domar och beslut angående underhåll till barn och lagen (1976:108) om erkännande och verkställighet av utländskt avgörande angående underhållsskyldighet reglerar erkännande och verkställighet enligt Haagkonventionerna (se avsnitt 4.1.3). Övergripande frågor om I-förordningen har behandlats i avsnitt 4.1.2. Kapitel II i förordningen innehåller regler om domstols behörighet. förordningens tillämpningsområde får inga andra behörighetsregler än de som framgår av denna tillämpas gentemot en svarande som har hemvist i En utgångspunkt för prövningen av behörighetsreglerna, liksom beträffande frågorna om erkännande och verkställighet, är hemvist- Förordningen innehåller samma regler som konventionerna om tillämplig lag vid avgörandet av frågan om var parterna har hemvist (artikel 59). Förändringar har skett av hemvistbegreppet för bolag och andra juridiska personer. Dessa skall anses ha hemvist i någon av de orter där den juridiska personen har sitt stadgeenliga säte, huvudkontor eller huvudsakliga verksamhet (artikel 60). En ny kompletterande regel om arbetsgivares hemvist finns i artikel 18.2. En arbetsgivare som inte har hemvist i en medlemsstat men har en filial, agentur eller annan etablering i en medlemsstat skall anses ha hemvist i den medlemsstaten i fråga om tvister om anställningsavtal som hänför sig till den filialen, agenturen De allmänna bestämmelserna om domstols behörighet i artiklarna 24 överensstämmer helt med konventionernas regler. skall talan väckas vid domstol i den medlemsstat där svaranden har Förordningen innehåller bestämmelser som på särskilda om- råden och under särskilda förutsättningar innebär avsteg från denna Artikel 3 innehåller en inte uttömmande lista över otillåtna (s.k. exorbitanta) behörighetsregler som förekommer i de olika medlems- staternas rättsordningar och som alltså är förbjudna. anges här allmänt förmögenhetsforum (10 kap. 3 § första stycket första meningen i ). Artiklarna 57 innehåller särskilda behörighetsregler som innebär avsteg från huvudregeln och alltså pekar ut alternativa forum till En bestämmelse om forum för avtalsrättsliga tvister i allmänhet finns i Den nuvarande lydelsen av denna bestämmelse i konven- tionerna har kritiserats för att vara komplicerad och svårtolkad. lydelsen är avsedd att förenkla bestämmelsen. I likhet med vad som nu gäller kan talan väckas vid domstolen i orten där den förpliktelse som talan avser skall uppfyllas. Genom förordningen införs definitioner av uppfyllelseorten för vissa avtalstyper, nämligen försäljning av varor och utförande av tjänster. Artikel 5 överensstämmer med konventionerna i fråga om tvister om underhållsskyldighet, talan om enskilt anspråk i anledning av brott, tvister som hänför sig till verksamheten vid en filial och liknande, tvister gäller truster samt tvister om betalning av bärgarlön. Tillämpningsområdet för tvister om utomobligatoriskt skadestånd omfattar numera, förutom skador som har inträffat i en viss medlemsstat, även skador som kan inträffa där (artikel 5.3). Ytterligare särskilda behörighetsregler finns i artikel 6 (bl.a. för mål med flera svarande) och i artikel 7 (om ansvar till följd av ett fartygs användning eller drift). Dessa två artiklar överensstämmer med kon- ventionernas regler, med den uttryckliga preciseringen rörande mål med flera svarande att det måste finnas ett tillräckligt nära samband mellan käromålen för att en gemensam handläggning och dom skall vara påkallad. Artiklarna 817 innehåller bestämmelser med särskilda tvingande behörighetsregler för vissa försäkringstvister och konsumenttvister. Reglerna tillåter som regel alltid försäkringstagaren, den försäkrade eller förmånstagaren respektive konsumenten att processa i sitt eget hemvist- land, oavsett om denne är kärande eller svarande i målet. Nytt är att den behöriga domstolen i konsumentens hemvistland pekas ut (artikel 16.1). En annan nyhet är att tvister om paketresor omfattas av de särskilda tvingande behörighetsreglerna. Tillämpningsområdet för bestämmelsen om konsumenttvister (artikel 15) har vidare utvidgats genom att den särskilda behörighetsregeln gäller i alla fall där närings- idkaren har riktat sin verksamhet till konsumentens hemland, om det avtal han slutit med konsumenten faller inom ramen för sådan verksamhet. Förändringarna av reglerna för konsumenttvister har bl.a. betydelse för avtal som ingås över Internet. När förordningen antogs gjorde rådet och kommissionen ett uttalande med innebörden bl.a. att det inte räcker att en webbplats är tillgänglig för att artikel 15 skall bli tillämplig, utan dessutom måste webbplatsen ge möjlighet att ingå distansavtal, och ett sådant måste också faktiskt ha ingåtts på ett eller annat sätt. I uttalandet angavs också att det språk och den valuta som används på en webbplats därvid inte är relevanta faktorer. Nyheter finns även beträffande de särskilda behörighetsreglerna vid tvister om anställningsavtal (artiklarna ). Dessa har reglerats enligt samma systematik som gäller för försäkrings- och konsumenttvister. Liksom vid sådana tvister ges arbetstagaren rätten att processa i sitt eget hemvistland. Förändringarna innebär att skyddet för arbetstagaren har förbättrats. I de nu gällande Bryssel- och Luganokonventionerna finns vissa skillnader när det gäller regleringen av tvister om anställningsavtal. Det finns särskilda regler om exklusiv behörighet för talan om sakrätt i eller nyttjanderätt till fast egendom samt vissa bolags- och immaterialrättsliga tvister (artikel 22). Bestämmelserna överensstämmer väsentligen med regleringen i konventionerna och gäller oberoende av parternas hemvist. Vissa sakliga förändringar har dock skett av reglerna om korttidsuthyrning. Även rörande dessa frågor finns det skillnader mellan Bryssel- och Luganokonventionerna. Enligt huvudregeln i förordningen skall talan om nyttjanderätt till fast egendom föras i domstolarna i den medlemsstat där egendomen är belägen. Om nyttjanderättshavaren är en fysisk person och ägaren och nyttjande- rättshavaren har hemvist i samma medlemsstat, är dock också dom- stolarna i den medlemsstat där svaranden har hemvist behörig. Detta gäller vid avtal om nyttjanderätt för tillfälligt bruk av högst sex på varandra följande månader. På motsvarande sätt som i konventionerna kan parterna, genom Prop. 2001/02:146 prorogation, avtala om att viss domstol skall vara behörig att pröva en tvist mellan dem (artikel 23). Liksom tidigare finns vissa tvingande regler om prorogation för försäkrings- och konsumenttvister samt för tvister om anställningsavtal. Vidare får ett prorogationsavtal inte strida mot bestämmelserna om exklusiv behörighet. För att ett prorogations- avtal skall vara giltigt måste vissa formkrav uppfyllas. Liksom enligt konventionerna tillåter förordningen s.k. tyst prorogation (artikel 24). Om ingen domstol har exklusiv behörighet att pröva tvisten, kan en domstol bli behörig om svaranden går i svaromål utan att bestrida domstolens behörighet. En särskild regel finns för säkerhetsåtgärder och andra interimistiska åtgärder (artikel 31), vilken är likalydande med motsvarande bestäm- melser i konventionerna. Enligt denna bestämmelse kan en domstol i en medlemsstat meddela de säkerhetsåtgärder och andra interimistiska åtgärder som följer av dess nationella lagstiftning, även om domstolen inte har behörighet enligt förordningen att pröva målet i sak. 5.2Handläggningen av behörighetsfrågorna m.m. Förutom behörighetsregler innehåller kapitel II i artiklarna vissa processuella bestämmelser som skall tillämpas under rättegången. Inledningsvis regleras i artiklarna 25 och 26 handläggningen av behörighetsfrågor. Bestämmelserna överensstämmer med vad som gäller enligt konventionerna. Om svaranden inte gör någon invändning om domstolens behörighet blir domstolen som regel behörig (jfr artikel 24). Detta gäller dock inte om en domstol i en annan medlemsstat är exklusivt behörig. Om svaranden inte går i svaromål måste domstolen undersöka om den är behörig enligt förordningen och i annat fall avvisa målet. Enligt ett avgörande från rörande Lugano- konventionen är det domstolslandets reglering som avgör i vilken mån hänsyn skall tas till omständigheter som inte har åberopats (NJA 1999 s. 660). Avgörandet avser situationen när svaranden har gått i svaromål och det inte är fråga om exklusiv behörighet. I artikel 26 har hänvisningen till om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil och kommersiell natur ersatts med en hänvisning till förordningen (EG) nr 1348/2000 av om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. Bestämmelser om hur domstolarna skall agera när mål om samma sak väcks i flera stater och när mål har samband med varandra finns i artiklarna . Regleringen av frågorna om litispendens och konnexitet överensstämmer väsentligen med konventionernas regler, medan möjligheten till vilandeförklaring och avvisning skiljer sig något åt från konventionerna. Artikel 30 är ny i förhållande till konventionerna och innehåller en autonom bestämning av tidpunkten för talans väckande. I de länder där en stämningsansökan ges in till domstol innan delgivning sker, är den relevanta tidpunkten när handlingen lämnas in till domstolen. förutsättning för att denna tidpunkt skall räknas är dock att käranden inte underlåter att göra vad som kan krävas av honom eller henne för att Prop. 2001/02:146 svaranden skall kunna delges. I länder där det krävs att stämnings- ansökan eller motsvarande delges motparten innan den ges in till domstolen är den relevanta tidpunkten när handlingen lämnas till den myndighet som svarar för delgivningen. Den tidpunkten räknas dock inte om käranden underlåter att vidta mått och steg för att få handlingen ingiven till domstolen. Avsikten med denna reglering är att likställa de olika rättsliga systemen och förhindra ett otillbörligt utnyttjande av lis pendens-regeln. Kapitel II innehåller även en bestämmelse om interimistiska åtgärder som behandlas i avsnitt 5.1 (artikel 31).