prop · GP03107 · 2002-03-13 00:00:00 — genast, om beslutet har meddelats vid ett sammanträde, och annars inom en vecka från den dag då klaganden fick del av beslutet. gång ställs inga krav på att gruppmedlemmarna skall närvara personligen eller genom ombud vid ett sammanträde, om det inte finns speciella skäl En passiv gruppmedlems klagorätt blir därmed i många fall illusorisk, om det krävs att missnöjesanmälan sker genast. bot på detta får enligt paragrafen en sådan anmälan göras inom för beslutet, om beslutet har meddelats vid ett sammanträde till vilket gruppmedlemmen inte har kallats och inte heller ändå inställt En förutsättning för att gruppmedlemmarna skall komma i åtnjutande av den förlängda anmälningstiden är att de inte har intervenerat själv- Har medlemmarna valt att träda in som parter i rättegången saknas det anledning att i detta hänseende behandla dem annorlunda än om de har processat individuellt. Med att medlemmen inte har inställt sig vid sammanträdet menas att han eller hon inte kommit till sammanträdet personligen eller genom eget Däremot saknar det betydelse att medlemmen har företrätts vid sammanträdet av käranden eller dennes ombud. Samma klagotid, för beslutet, gäller i fråga om beslut som inte har meddelats vid ett sammanträde och som inte delges Bestämmelsen kompletterar andra föreskrifter i lagen som ålägger domstolen att underrätta gruppmedlemmarna i olika frågor, se 13, 20, 23 och 25 §§. I första stycket föreskrivs en obligatorisk underrättelseskyldighet när det gäller domar, slutliga beslut och förlikningar som begärs stadfästa. Andra stycket anger i vilka ytterligare fall rätten är skyldig att under- rätta en gruppmedlem om händelser som inträffar under rättegången. Underrättelse behöver dock inte skickas om det är obehövligt, t.ex. om käranden underrättat medlemmarna eller om medlemmen har varit när- varande när processhandlingen företogs. Bestämmelsen i andra stycket har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I första stycket anges att underrättelser till gruppmedlemmarna får ske på det sätt som domstolen finner lämpligt. Paragrafen avser endast under- rättelser som skall ske enligt föreskrifter i lagen om grupprättegång. Beträffande kallelse till förhandling och andra handlingar, som skall skickas till en gruppmedlem enligt bestämmelser i och andra författningar, gäller vad som är föreskrivet om detta. Som framhålls i avsnitt 5.9 kan meddelanden från domstolen till parter eller andra i en tvistemålsprocess ske antingen formlöst eller genom delgivning. Enligt 33 kap. 2 § RB skall delgivning användas om det är särskilt föreskrivet, om det med hänsyn till syftet med bestämmelsen om underrättelse framgår att delgivning bör ske eller om det är påkallat med hänsyn till omständigheterna. Den nu aktuella paragrafen innebär inget undantag från den bestämmelsen. På Lagrådets inrådan hänvisas i lagtexten uttryckligen till 33 kap 2 § RB. Något krav på delgivning av underrättelser enligt lagen om grupprättegång finns inte. Däremot måste också i en grupprättegång domstolen i varje enskilt fall pröva om delgiv- ning är nödvändig med hänsyn till syftet med underrättelsen eller omständigheterna i övrigt. Bedömningen får ske utifrån samma utgångs- punkter som vid rättegångar i allmänhet. När underrättelse skall ske utan delgivning får rätten välja den form som passar bäst i det enskilda fallet. I vissa fall kan det vara lämpligast att skicka underrättelser med post till varje gruppmedlem. Det kan då vara så att underrättelsen säkrast, enklast, billigast och snabbast kan nå medlemmarna genom att domstolen med stöd av andra stycket förelägger en part att ombesörja underrättelsen. I andra fall kan syftet med under- rättelsen uppnås genom att ett meddelande tas in i tidningar, ungefär på samma sätt som vid kungörelsedelgivning. Domstolen bör emellertid vid val av underrättelseform inte vara främmande för att utnyttja andra informationskanaler än som traditionellt kommer i fråga vid rättegångar. Det kan t.ex. bedömas som lämpligast att ge underrättelse via radio eller TV. Rör tvist om förbud av viss verksamhet de boende inom en viss radie från störningskällan kan flygblad eller annonsering på lokala anslagstavlor komma i fråga. Det är således överlämnat till domstolen att välja underrättelseform, vilket kan innebära kombinationer av flera alternativa sätt. Valet skall styras av det bakomliggande ändamålet med underrättelsen. Behovet i det enskilda fallet av garantier för att en gruppmedlem verkligen får del av underrättelsen får vägas mot intresset av att undvika onödiga dröjsmål med den fortsatta handläggningen samt de kostnader och olägenheter i övrigt som kan vara förenade med en viss underrättelseform. Andra stycket ger domstolen en möjlighet att förelägga en part att ombesörja underrättelse till gruppmedlemmarna. Detta är en nyhet. Enligt gällande rätt har domstolen på egen hand att ombesörja att hand- lingar tillställs parter och andra. Dock kan enligt 2 § andra stycket delgivningslagen (1970:428) domstolen på parts begäran medge att parten själv ombesörjer delgivning. Detsamma torde analogivis gälla handlingar som inte skall delges. En grupptalan kan omfatta ett stort antal personer. Dessa skall samtliga underrättas om att en grupptalan väckts. Därutöver kan det under rätte- gången uppstå behov av underrättelser i enlighet med vad som framgår av bl.a. 49 §. Kostnaderna för underrättelseförfarandet kan därmed komma att uppgå till betydande belopp. I utländska motsvarigheter till lagstiftning om grupptalan återfinns Prop. 2001/02:107 regler som tillåter domstolen att överlåta på en part att verkställa under- rättelser, som i annat fall skulle ha ombesörjts av domstolen eller annan. Här kan hänvisas till bl.a. Sec. 20 Class Proceedings Act (, ) och Sec. 33Y Amendment Act 1991 (). Domstolarna har i dessa fall givits tämligen fria händer att bestämma innehållet i underrättelserna, på samma sätt som föreslås för svenskt vidkommande. En ordning som den nu beskrivna har till syfte att medverka till att underrättelser kan ske på ett så säkert, snabbt, enkelt och billigt sätt som möjligt. Särskilt på konsumentområdet kan förväntas att en grupptalan ibland rör tvistefrågor mellan en näringsidkare och konsumenter som står, eller har stått, i ett fortlöpande rättsförhållande till varandra. Det kan t.ex. gälla en tvist mellan en bank och dess kunder eller mellan en leverantör av telefonitjänster och dess abonnenter. Om i sådant fall underrättelser till gruppmedlemmar kan ske i samband med t.ex. fakturering kommer ett flertal fördelar att vinnas. Underrättelse i denna form kan antas med minst lika stor säkerhet som om domstolen själv skickat underrättelsen nå fram till gruppmedlemmarna. Under- rättelsen kommer dessutom sannolikt att vara medlemmarna till handa än om domstolen skall skriva ut, kuvertera och postförsända underrättelserna. Vidare kommer underrättelseförfarandet att bli enklare och billigare. Vad nu sagts gäller framför allt om underrättelse kan ske genom en påskrift på den handling (faktura eller dylikt) som ändå skall gå ut till medlemmen. För att domstolen skall kunna förelägga en part att medverka till under- rättelsens verkställande krävs enligt lagtexten att det skall ha betydande fördelar för handläggningen. I enlighet med det ovan sagda kan för- delarna hänföras till såväl att rättegången besparas onödigt dröjsmål som ekonomiska vinster. Bestämmelsen avser inte att göra undantag från grundprincipen att domstolens kommunikation med parterna bekostas av allmänna medel. Därför sägs i paragrafen att en part som ombesörjer en underrättelse har rätt till ersättning av allmänna medel för sina kostnader. Härvid avses de merkostnader som uppstår. Ersättning skall således inte utgå för kost- nader som parten ändå skulle ha haft för t.ex. fakturering. I tredje stycket klargörs att ett föreläggande enligt andra stycket kan ges också i det fall rätten anser att en underrättelse skall delges grupp- medlemmarna. Frågan om delgivning i grupprättegångar har behandlats i avsnitt 5.9. 11.2Förslaget till lag om ändring i 20 kap. 2 § Som Lagrådet har påpekat bör en hänvisning i första stycket punkt 6 göras också till 32 kap. 13 §. 32 kap. 13 § Paragrafen är ny. Den har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Första stycket innebär att lagen om grupprättegång är tillämplig också på talan om ersättningsanspråk som handläggs vid miljödomstol. talan enligt första stycket kan föras som enskild grupptalan, organisa- tionstalan eller offentlig grupptalan. Skadestånd vid miljöskador disku- teras i avsnitt 6.2. Andra stycket i paragrafen gör det möjligt för en enskild person som kan föra talan för egen del om förbud eller försiktighetsmått med stöd av 32 kap. 12 § att i stället väcka enskild grupptalan enligt lagen om grupprättegång. Dessutom ges de föreningar och samman- slutningar som nämns i följande paragraf rätt att väcka organisations- talan. Regeringen behandlar förbudstalan m.m. i avsnitt 6.3. I tredje stycket anges att lagen om grupprättegång tillämpas vid en grupptalan enligt . Undantag görs för delar av 2 §, 3 och 5 §§ samt delar av 24 §. I 20 kap. 3 § finns en bestämmelse enligt vilken regler tillämpas också i miljödomstolarna, utom i de fall något annat framgår av eller annan lag. De undantagna delarna av 2 § i lagen om grupprättegång bör alltså inte gälla i de nu aktuella fallen. En särskild reglering i finns bl.a. i fråga om rättens sammansättning (20 kap. 4 och 5 §§ MB). När det gäller 3 § i lagen om grupprättegång bör den undantas eftersom grupptalan enligt skall väckas vid en miljödomstol (20 kap. 8 § MB). Följaktligen blir det inte heller aktuellt att flytta över ett avskilt mål till en annan domstol eller att i ett sådant fall tillämpa 1 kap. 3 d § RB (jfr 24 § lagen om grupprättegång). I 5 § lagen om grupprättegång finns bestämmelser om taleberättigade organisationer i konsumenttvister. Vilka organisationer som får föra talan i miljömål regleras i nästa paragraf. processuella bestämmelser kompletteras som sagt av tvistemålsregler (20 kap. 3 § MB). Som konstateras i propositionen till miljöbalk är det främst i mål om skadestånd eller andra enskilda anspråk dvs. de måltyper som är aktuella för grupptalan som tillämpas (prop. 1997/98:45, del 2, s. 227 och 32 kap. MB). I 25 kap. finns regler om rättegångskostnader. Några särskilda regler för mål om skadestånd ges inte där. Däremot gäller som Lagrådet har påpekat en särskild regel enligt 25 kap. 9 § andra stycket MB då svaranden sökt och fått tillstånd efter det att talan väckts om förbud eller åläggande att iaktta försiktighetsmått. Bestämmelsen har tillkommit för att förhindra oskäliga resultat (prop. 1997/98:45, del 2, s. 265). Lagrådet har väckt frågan bestämmelserna om rättegångskostnaderna i den föreslagna lagen om grupprättegång bör tillämpas på en talan om förbud eller försiktighetsmått. kostnadsregler för tvistemål gäller också i en grupprättegång (se avsnitt 5.8.3). Särskilda regler föreslås bara när det gäller rätt till ersättning och ansvar för kostnader vid byte av kärande, kostnadsansvaret för gruppmedlemmar och för avskilda käromål. Dessa regler kräver dock inte några modifieringar när grupptalan förs enligt , varken vid mål om skadestånd eller om andra enskilda anspråk. 32 kap. 14 § Första stycket i bestämmelsen anvisar vilka organisationer som har rätt att väcka grupptalan enligt 13 § första och andra stycket utan att vara medlem i gruppen. Är sistnämnda rekvisit uppfyllt blir talan att betrakta som en enskild grupptalan. Skälen för organisationernas talerätt Prop. 2001/02:107 behandlas i avsnitt 6.4. Som nämns i författningskommentaren till 5 § lagen om grupp- rättegång räcker det inte att en organisation har talerätt enligt de aktuella bestämmelserna. Organisationen måste dessutom vara partsbehörig enligt allmänna bestämmelser om det (se även prop. 1997/98:45, del 2, s. 213). I författningskommentaren till 5 § lagen om grupprättegång berörs också vilka krav som bör ställas för att en sammanslutning skall anses ideell samt att organisationstalan är avsedd att kunna föras enbart av privaträttsliga associationer. I propositionen till miljöbalk framhålls att kravet i 16 kap. 13 § MB på att organisationen skall ha till ändamål att arbeta för miljövårdsintressen inte skall tolkas så att annan verksamhet som organisationen bedriver vid sidan av miljövårdsarbetet diskvalificerar den som taleberättigad (prop. 1997/98:45, del 2, s. 213). Å andra sidan, sägs det vidare, bör det inte räcka med att sammanslutningen har miljövård inskrivet som en ändamålsbestämmelse i sina stadgar. Föreningen skall dessutom vara verksam för att tillgodose ändamålet. I enlighet med Lagrådets förslag uttrycks det i den nu aktuella bestämmelsen så att talan får väckas av en ideell förening som i enlighet med sina stadgar tillvaratar naturskydds- eller miljöskyddsintressen. Talerätten för sammanslutningar av yrkesutövare avser personer yrkesverksamma inom fiske-, jordbruks-, ren- och skogsbruksnäringen. En organisation för tillvaratagande av t.ex. snickares intressen kan alltså inte väcka talan om skadestånd på grund av miljöfarlig verksamhet även om ett stort antal av dess medlemmar drabbas av störningen. I andra stycket sägs att första stycket skall tillämpas också på en sammanslutning av sådana organisationer som nämns där. Sammanfattning av betänkande Grupprättegång (SOU 1994:151) Våra överväganden och förslag i korthet I dagens samhälle med dess inriktning på massproduktion, massdistri- bution och masskonsumtion av varor och tjänster är det vanligare än förr att ett stort antal personer drabbas av en felaktig produkt eller i övrigt påverkas negativt av händelser eller åtgärder. I sådana samman- hang kan det uppkomma anspråk eller tvister som är likartade för ett stort antal personer. Det nuvarande rättegångsförfarandet, vars principer lades fast , är inte uppbyggt med tanke på denna typ av tvister. Vårt uppdrag har varit att undersöka om det föreligger ett påtagligt behov av att förbättra det processuella rättsskyddet för gruppanspråk och om det kan ske genom införande av regler om grupptalan vid domstol. Med grupptalan avses att någon utan särskilt uppdrag för talan för med- lemmarna i en grupp. Gruppmedlemmarna är inte parter i rättegången och behöver inte medverka aktivt. Ändå gäller en dom i processen för och mot alla som ingår i gruppen. I enlighet med direktiven har vår undersökning inriktats särskilt på konsument- och miljörätten samt på könsbunden lönediskriminering. Vi har funnit att det på dessa och sannolikt många andra rättsområden före- ligger påtagliga svårigheter att uppnå processuellt rättsskydd för grupp- anspråk. Rättegångssystemet kan inte fullgöra sina reparativa, preventiva och rättsutvecklande uppgifter på ett samhälls- och processekonomiskt godtagbart sätt. Därigenom uppkommer skador för många samhälls- medborgare. Även om skadan för varje enskild individ ibland är liten kan den totala skadan för gruppen uppgå till mycket stora belopp. Detta leder till obehöriga vinster för näringsidkare som utnyttjar rättssystemets brister. Den seriösa näringsverksamheten hotas genom att rättsstridigt handlande får fortgå opåtalat. Det föreligger därför påtagliga behov av att förbättra det processuella rättsskyddet för gruppanspråk. Möjlighet finns att i någon mån tillgodose behoven med traditionella inom- och utomprocessuella medel. Sådana åtgärder är dock inte tillräckliga. Ökad statlig tillsyn och kontroll, förbättrad rättshjälp etc. är resurskrävande och passar inte alls i vissa principiellt och praktiskt betydelsefulla situationer. En möjlighet till grupprättegång kan däremot medföra påtagliga förbättringar och bespa- ringar i viktiga fall. Vi föreslår därför att det som ett komplement till det vanliga rättegångsförfarandet skall införas en lag om grupprättegång vid allmän domstol och särskilda regler om grupprättegång vid fastighets- domstol och i Arbetsdomstolen. Förslagets huvudsakliga innebörd är *att grupptalan skall föras av en gruppföreträdare som kan vara en enskild medborgare, en organisation (i konsument- och miljömål) eller en representant för staten eller en kommun, Prop.2001/02:107 * att grupptalan skall kunna föras vid allmän domstol, vid fastighets- Bilaga 1 domstol enligt miljöskyddslagen och miljöskadelagen samt i Arbetsdomstolen enligt jämställdhetslagen, *att grupprättegång skall tillåtas endast om talan inte bättre eller lika väl kan föras i någon annan ordning (t.ex. i form av pilotmål) och om vissa andra särskilda processförutsättningar är för handen, *att stora krav skall ställas på gruppföreträdarens och ombudets lämplighet att föra grupptalan, *att en dom i grupprättegången skall gälla för och mot gruppmedlem- marna som om de varit parter i målet, *att gruppmedlemmar på kärandesidan skall kunna lämna gruppen under rättegången och därmed bli obundna av domen, *att gruppmedlemmarna på lämpligt sätt skall underrättas om processen, om rätten att lämna gruppen samt om viktiga beslut och processhandlingar i grupprättegången, *att en gruppmedlem skall kunna intervenera och därmed få ställning av part i grupprättegången, *att en gruppmedlem skall ha rätt att överklaga domen, *att rätten skall utöva en aktiv formell och materiell processledning, *att en förlikning som ingås av gruppföreträdaren förutsätter rättens godkännande för att bli gällande mot gruppmedlemmarna, *att domstolen skall kunna döma ut en gemensam ersättning att fördelas mellan gruppmedlemmarna genom ett särskilt utdelningsför- farande efter rättegången då svaranden och domstolen inte behöver medverka, *att sedvanliga principer om ansvar för rättegångskostnader skall gälla även i en grupprättegång, *att gruppmedlemmarna inte skall vara ansvariga för rättegångskost- nader utom i vissa fall, samt *att ombudsarvodets storlek skall kunna fastställas enligt ett risk- avtal mellan gruppföreträdaren och ombudet (däremot avstyrker vi införande av provisionsarvoden av amerikansk modell). Förslagen ansluter nära till huvudprinciper, institut och Lagens (och betänkandets) omfattning beror på att vi valt att reglera och kommentera även sådana frågor som sällan kommer att aktualiseras i praktiken. Avsikten med förslagen är enbart att förbättra genomslaget för redan gällande materiellrättsliga regler. Ett fungerande grupptalaninstitut förut- sätter inga materiellrättsliga förändringar. En annan sak är att de positiva effekterna av förslagen i vissa fall kan förstärkas genom nya regler om t.ex. beräkning av skadeståndets storlek och om fördelning av ersättning- en mellan gruppmedlemmarna. I enlighet med våra direktiv redovisar vi överväganden men presenterar inte färdiga lagförslag i den delen. anlägger också några andra synpunkter på inriktningen av ett framtida Lagförslagen kan genomföras . Vi räknar med att nu före- slagna möjligheter till grupptalan skulle leda till överslagsvis omkring 20 De reparativa och preventiva effekterna torde ändå bli betydande, dels på grund av att det kommer att gälla (ibland mycket stora) grupper av medborgare i varje rättegång, dels till följd av att möjligheterna till grupptalan sannolikt kommer att få betydande Oönskade beteenden motverkas som möjligheterna till frivilliga uppgörelser ökar. (nästan) samma sak kan förhindras. Våra lagförslag leder inte till några kostnadsökningar för domstols- väsendet eller statsverket i övrigt. Dagens (post-)industriella samhälle kännetecknas i flera hänseenden av en annorlunda social, näringsmässig och miljömässig struktur än den som rådde när lagstiftningen på många områden tillkom. Det är inte bara de materiella rättsreglerna som ibland verkar ha halkat efter utveck- lingen. Även och kanske i synnerhet på det processuella området är rättsreglerna till viss del utformade utan tillräcklig hänsyn till att förhål- landena i dagens samhälle är annorlunda än vid t.ex. tillkomst. En orsak till detta är att det moderna samhället har gett upphov till nya former av behov och anspråk. På t.ex. konsument- och miljöområdena omfattas numera stora grupper människor av samma eller likartade anspråk som skiljer sig till sin typ från traditionella rättigheter genom att de i praktiken inte låter sig individualiseras på ett enkelt sätt. Man kan inte tillgodose konsumenternas och miljöns intressen enbart genom bestämmelser som anvisar enskilda medborgare en sanktionsmöjlighet om de blir utsatta för en rättskränkning. Det krävs därutöver lagregler som medger en gemensam hantering av massanspråk och som värnar om allmänna konsument- och miljöintressen. Exempel på delvis nya typer av anspråk är sådana som härleds ur ofta ganska allmänt formulerade samhälleliga mål eller rättigheter som t.ex. rätten till en god miljö och skyddet mot diskriminering eller grundlags- stridiga inskränkningar i medborgarnas fri- och rättigheter. Det är här fråga om rättigheter och anspråk som är gemensamma för alla medborga- re eller för stora grupper inom befolkningen. Svårbevakade och svårdefinierade gruppintressen uppkommer emeller- tid inte bara i situationer av detta slag. Också en olyckshändelse, en farlig produkt, ohederliga affärsmetoder eller ett utsläpp från en miljöfarlig verksamhet kan drabba många personer på ett likartat sätt och tillskapa en tillfällig grupp som har liknande anspråk mot t.ex. ett företag eller ett affärsdrivande verk. Gemensamt för dessa anspråkstyper är att de i mångt och mycket kan sägas vara kollektiva, diffusa och fragmentariska. Ett anspråk kan vara kollektivt genom att det snarare tillkommer en grupp av människor än varje gruppmedlem för sig. Ett typexempel på detta är konsumenters och det seriösa näringslivets krav på att marknads- föring skall vara vederhäftig och även i övrigt stå i överensstämmelse med god marknadsföringssed. Anspråk kan emellertid sägas vara kollektiva också i de fall många människor har samma eller likartade individuella anspråk mot någon annan. Det kan vara fråga om att ett stort antal personer har köpt likadana standardvaror som är behäftade med ett konstruktionsfel eller att en miljöstörande verksamhet drabbar många på ungefär samma sätt. Diffusa anspråk föreligger när det står klart att någon har handlat på ett sätt som ger upphov till anspråk för någon annan men det är svårt att slå fast exakt vem eller vilka anspråken tillkommer. Inte sällan är anspråken då dessutom kollektiva. Särskilt vid storskaliga miljöstörningar är det lätt att konstatera skadeverkningar som hotar människors intresse av en ren miljö som det kan vara problematiskt att dra upp yttergränser för den grupp av personer som skall ha rätt att påkalla någon sanktion mot störningen. Det är vid kollektiva anspråk inte ovanligt att den enskildes anspråk uppgår till ett litet belopp. Anspråket är fragmentariskt. Det utesluter inte att en tvist kan röra mycket stora belopp för motparten. Också skador som för varje skadelidande är närmast försumbara kan sammanlagt för en grupp avse betydande värden. En annan modern distinktion är den mellan individuellt processbara, icke-individuellt processbara och processimmuna anspråk. Ett anspråk är individuellt processbart om kostnaderna för att driva igenom anspråket genom enskild talan understiger det belopp eller annat värde som kommer käranden till godo genom en framgångsrik rättegång; processen resulterar i en nettovinst. Är detta inte fallet kan anspråket vara icke-individuellt processbart. Ett ekonomiskt vinstgivande rättsligt agerande kan då komma till stånd genom att flera gör gemensam sak i rättegången och därigenom sänker den totala kostnaden för att driva igenom anspråken. Om inte heller detta är möjligt föreligger ett processimmunt anspråk. Skyddet för kollektiva, diffusa och fragmentariska anspråk aktualiserar en rad nya processuella frågor. Detta hänger samman inte bara med att anspråken omfattas av större intressegrupper utan också med att de ibland grundas på mer utpräglade socialpolitiska överväganden. Den rättsliga prövningen av dem förutsätter en bred intresseavvägning.