prop · GP03107 · 2002-03-13 00:00:00 — Men framför allt kan det leda till att parter och domstol orsakas onödiga kostnader och besvär genom att talan i stället måste föras individuellt av medlemmarna, fastän en grupprättegång är den kanske överlägset bästa handläggnings- formen när det gäller prövningen av flertalet tvistefrågor. Normalt får prövningen av sådana individuella tvistefrågor som här nämnts betydelse i en grupprättegång först om domstolen avser att bifalla kärandens talan och alltså underkänner mot hela gruppen riktade invändningar. Det bör inom ramen för en grupprättegång skapas förut- sättningar för en snabb, enkel och billig hantering av gruppanspråk, även när svaranden vill framställa invändningar av nu berört slag. Regeringen föreslår därför att det införs en möjlighet för domstolen att villkora ett domslut till utfallet av en senare prövning av i domen särskilt angivna frågor. Därigenom förenar man fördelarna med att kunna begränsa prövningen med den ordinarie domens rättskraftsverkan, utan att göra ingrepp i det hävdvunna mellandomsinstitutet. Ett exempel är att domstolen kan meddela en dom varigenom svaranden förpliktas att åter- betala en del av köpeskillingen till medlemmarna som prisavdrag på grund av fel i en vara, men betalningsskyldigheten i förhållande till vissa gruppmedlemmar görs beroende av en senare prövning av en reklama- tionsinvändning. Den nya möjligheten blir alltså en särskild form av mellandom. Lagrådet har när det gäller lagrådsremissens förslag i den här delen anfört att det kan ifrågasättas om det är lämpligt att ge utrymme för sådana utvidgade möjligheter att avgöra ett mål etappvis. Lagrådet finner sig emellertid kunna acceptera att det i vissa fall kan av processekono- miska skäl vara önskvärt att separat ta ställning till en fråga, som är gemensam för samtliga gruppmedlemmar eller ett stort antal gruppmed- lemmar, trots att det beträffande en del av gruppmedlemmarna därefter återstår att pröva en följdfråga. Denna möjlighet bör enligt Lagrådet dock Prop. 2001/02:107 användas med stor försiktighet och efter ett noggrant övervägande av om förfarandet kan på något sätt kränka svarandens rätt till en rättvis rättegång. Regeringen instämmer i att den aktuella bestämmelsen bör få en restriktiv tillämpning och att detta markeras i lagtexten. Vi återkommer till frågan i författningskommentaren. En sådan särskild mellandom som föreslås här bör villkoras på så sätt att den i domen bestämda rättsföljden görs beroende av att det sker en ytterligare prövning som inte leder till ett annat resultat. Det bör dessutom föreskrivas inom vilken den ytterligare prövningen skall komma till stånd. Det bör vila på berörd gruppmedlem att begära fortsatt prövning. Görs ingen sådan begäran bör domstolen ha att ogilla käromålet, om inte svaranden medgett yrkandet eller det är uppenbart att käromålet är grundat. Regleringen är i sistnämnda hänseende densamma som gäller för tredskodom till fördel för en utebliven part. 5.5.4Domens innehåll och rättskraft Regeringens förslag: I en dom skall anges de gruppmedlemmar som domen avser. Domen i en grupprättegång skall ha samma rättskraft i förhållande till gruppmedlemmarna som till parterna. Utredningens och promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: menar att en bestämmelse om avgörandets innehåll är överflödig. vid ifrågasätter om förhållandet mellan processförut- sättningarna och rättskraftsregleringen har beaktats i promemorians förslag. Juridiska fakultetsstyrelsen vid menar däremot att rättskraftsproblemen förenklas genom att förslaget har ändrats till ett anmälningsförfarande (se avsnitt 5.3) Skälen för regeringens förslag: Enligt 17 kap. 11 § RB äger en dom, sedan tiden för talan utgått, rättskraft, såvitt därigenom avgjorts den sak, varom talan väckts. Den fråga som har avgjorts kan inte upptas till prövning på nytt. Innebörden av stadgandet är att det genom en dom som inte överklagas kommer till stånd en slutlig rättslig prövning av den sak som käranden gjort till föremål för rättegången. Att man inte kan begära förnyad domstolsprövning av samma sak tjänar främst två ändamål. Det ger den vinnande parten skydd och trygghet som det besparar samhället de merkostnader som flera rättegångar om samma sak skulle medföra. Dessa ändamål gör sig lika starkt gällande beträffande en dom i en grupprättegång som i en ordinär process. För regeringen står det därför klart att rättskraften hos en dom som meddelas i en grupprättegång skall vara densamma som om domen hade meddelats i en vanlig rättegång med gruppmedlemmarna som parter. Att samtliga grupp- medlemmar omfattas av domens rättskraft är för övrigt en nödvändig förutsättning för medlemmarnas möjlighet att tvångsvis få ut en tillerkänd ersättning. Parterna i en rättegång omfattas alltid av rättskraften hos en dom. hänseendet föreligger ingen skillnad mellan en vanlig process och en Däremot kan det tyckas mer oklart om passiva gruppmedlemmar träffas av domens rättskraft. I svensk rätt gäller som huvudprincip att en dom normalt har rättskraft enbart med avseende på parterna i rättegången. Denna huvudregel är visserligen förenad med flera undantag och det kan, som utredningen anför, argumenteras för att rättskraftsregeln i 17 kap. 11 § RB skall tolkas så att även passiva grupp- medlemmar omfattas av domens rättskraft. Regeringen anser emellertid, liksom utredningen, att det i lagen om grupprättegång direkt bör uttryckas att en dom har rättskraft i förhållande till gruppmedlemmarna på samma sätt som om de hade varit parter. vid har i sitt remissvar över promemorian berört förhållandet mellan process- förutsättningarna för en grupptalan och rättskraftsregleringen. Enligt fakultetsnämnden innebär en grupprättegång att medlemmarnas särskilda anspråk inte blir föremål för individuell bedömning i en grupprättegång. gör gällande att detta får oacceptabla konsekvenser med beaktande av att gruppen bestäms efter ett anmälningsförfarande och med den rättskraftsreglering som föreslås. framhåller både olägenheter för svaranden, särskilt när det gäller möjligheterna att framställa invändningar som hänför sig till vissa gruppmedlemmars anspråk, och för gruppmedlemmarna, som riskerar att deras individuella anspråk inte prövas tillräckligt ingående, trots att prövningen innebär att saken blir rättskraftigt avgjord. Vid en ordning med automatisk grupptillhörighet är gruppen enligt fakultetsnämnden bestämd i mer abstrakta termer vilket skulle innebär att frågan om vilka individuella anspråk som omfattas av en dom kan prövas i efterhand. De synpunkter vid för fram belyser på ett bra sätt de frågor som aktualiseras i en grupp- rättegång. Regeringen delar dock inte fullt ut fakultetsnämndens utgångs- punkter. En grupptalan innebär enligt regeringens förslag att ett antal anspråk (mål) förenas i en rättegång. Några ändringar när det gäller den materiella prövningen av anspråken föreslås inte. Svaranden har därmed i en grupprättegång samma processuella möjligheter att göra invändningar mot vart och ett av anspråken som i en rättegång mellan två parter eller vid kumulation enligt . På motsvarande sätt kan käranden och gruppmedlemmarna framföra samtliga omständigheter de vill åberopa och få dessa prövade. En annan sak är att det brister i förutsättningarna för en grupptalan om det förutsätts att många gruppmedlemmar måste uppträda i processen (se avsnitt 5.2.2). Som utvecklas i avsnitt 5.6.2 finns det dock utrymme att behandla individuella omständigheter inom ramen för en grupprättegång. Ytterligare en annan sak är att parterna kan välja att lägga upp processen på olika sätt om det är fråga om en grupprättegång med ett mycket stort antal anspråk jämfört med en process om ett eller flera anspråk som handläggs fullt ut enligt regler. I båda fallen är domstolen bunden av de dispositioner parterna väljer att göra. De nu berörda frågorna medför emellertid inga problem i fråga om rättskraft vare sig vid automatisk grupptillhörighet eller med ett anmälningsförfarande. Vid en grupptalan med den här föreslagna bestämningen av gruppen träffar rättskraften de anspråk som gruppmed- lemmarna har anmält till prövning. Domens rättskraftsverkan för gruppmedlemmarna gör att det är viktigt Prop. 2001/02:107 att dessa anges i domen. Det har betydelse också för fullföljds- och verkställighetsfrågor. Regeringen återkommer till frågor om domens innehåll i författningskommentaren. 5.6Vissa andra frågor om förfarandet Regeringens förslag: Käranden skall under rättegången kunna utvidga grupptalan till att omfatta andra anspråk hos gruppmedlemmarna eller nya gruppmedlemmar, om detta kan ske utan att det föranleder en betydande försening av avgörandet i målet och utan betydande olägenheter i övrigt för svaranden. I övrigt skall bestämmelser om ändring av talan tillämpas i en grupprättegång. Utredningens och promemorians förslag överensstämmer väsent- ligen med regeringens. Enligt utredningens och promemorians förslag skall käranden under rättegången kunna utvidga grupptalan till att omfatta nya käromål, om det är lämpligt med hänsyn till utredningen och övriga omständigheter. Remissinstanserna: anser att kravet för att få öka antalet gruppmedlemmar bör ställas högre än vad utredningen förordar. menar att svarandens möjligheter att planera processen försämras väsentligt och att balansen mellan svaranden och kärandens intressen förändras till svarandens nackdel. Samfundet pekar vidare på att det inte ges några riktlinjer i lagförslaget om på vilka grunder domstolens bedömning av frågan skall ske. i anför att bestämmelsen om utvidgning av grupptalan riskerar att medföra ökade kostnader för svaranden eftersom planeringen av processen försvåras. ifrågasätter om inte möjligheten att öka antalet gruppmedlemmar bör tidsbegränsas och om inte kraven på en sådan ökning bör skärpas. menar att förslaget medför svårigheter för såväl svaranden som för rätten att från början kunna uppskatta processens omfattning, vilken utredning som kommer att erfordras och hur handläggning och svaromål bör läggas upp. Även menar att svarandens möjligheter att planera processen försämras och att tiden för målets avgörande riskerar att förskjutas. Skälen för regeringens förslag: Av 42 kap. 2 § RB följer att den som väcker en grupptalan måste framställa ett bestämt yrkande och ange de omständigheter som åberopas till grund för yrkandet. På motsvarande sätt skall enligt 42 kap. 7 § RB svaranden i svaromålet bemöta kärandens påståenden och ange grunden för bestridandet av kärandens yrkande. Härigenom fastställs gränserna för rättegången. Det kan under rättegången inträffa händelser som gör att käranden vill modifiera de uppgifter som lämnats vid talans väckande eller införa helt nya frågor i målet. I vilken utsträckning det är tillåtet regleras bl.a. i 13 kap. 3 § RB. Bestämmelsen anger som grundprincip att en väckt talan inte får ändras. Från det föreskrivs undantag som ger käranden rätt att under vissa förutsättningar framställa ett nytt yrkande. Sålunda kan käranden på grund av en omständighet som inträffat under rättegången eller först då blivit känd för honom kräva annan fullgörelse än den om vilken talan väckts (13 kap. 3 § första stycket 1 RB). Enligt samma stycke 2 kan käranden yrka fastställelse av om ett visst rättsförhållande som är stridigt mellan parterna består eller icke består, om sakens prövning beror av den frågan. Slutligen har käranden enligt första stycket 3 rätt att kräva ränta eller annan tilläggsförpliktelse som följer av huvud- förpliktelsen och även i övrigt framställa ett nytt yrkande, om det stöder sig på väsentligen samma grund som det tidigare yrkandet. Som en ändring av talan anses enligt tredje stycket nämnda paragraf inte att käranden beträffande samma sak inskränker sin talan eller, utan att saken ändras, åberopar en ny omständighet till stöd för sin talan. Med omständigheter avses rättsfakta. Vid grupptalan kan det uppstå frågor om ändring av talan redan i samband med processens inledande. Det sammanhänger med att en grupprättegång kan initieras genom att en individuell rättegång byter handläggningsform. Ett annat viktigt förhållande är att frågan om ändring av grupptalan kan behöva bedömas olika i relation till skilda med- lemmars anspråk. Dessutom kan ett nytt yrkande eller åberopandet av en ny omständighet begränsas till att gälla endast vissa medlemmar eller anspråk. En grupprättegång kan inledas på två sätt, antingen genom ansökan om stämning eller genom byte av taleform. Det senare innebär att en individuell talan övergår till att handläggas som en grupptalan. Käranden måste då framställa nya yrkanden och nya grunder. Eftersom det i lagen om grupprättegång införs regler som gör det möjligt att omvandla en individuell talan till en talan för en grupp blir en utvidgning av talan till att omfatta andra än käranden och svaranden tillåten, trots att rättegångs- handlingen strider mot ändringsförbudet i 13 kap. 3 § RB. Käranden får alltså framställa de nya yrkanden och åberopa de nya omständigheter som är nödvändiga för att omvandla processen till en grupprättegång. En särskild fråga är i vilken utsträckning käranden bör kunna fram- ställa nya yrkanden och åberopa nya grunder rörande sitt eget anspråk i samband med en ändring av handläggningsformen. Regeringens bedöm- ning är att 13 kap. 3 § RB ger käranden tillräckligt utrymme att företa de ändringar som kan bli aktuella i det hänseendet. Bestämmelserna i 13 kap. 3 § RB bör också kunna tillämpas då fråga om ändring av talan uppkommer i ett senare skede under en grupp- rättegång. Processekonomiska och andra hänsyn gör det nödvändigt att processen inte tillåts att breda ut sig hur mycket som helst i förhållande till de yrkanden och de grunder som käranden angett i sin stämningsan- sökan. I lagrådsremissen anfördes att det emellertid kan finnas anledning att ge käranden något friare tyglar att ändra talans innehåll än som är fallet i en individuell process. Enligt förslaget i remissen skall käranden under rättegången kunna utvidga grupptalan till att avse både nya grupp- medlemmar och nya anspråk som tillhör personer som redan ingår i gruppen, om det är lämpligt med hänsyn till utredningen och övriga omständigheter. Lagrådet förordar i sitt yttrande att försiktighet iakttas vid avvikelser från principer när det gäller t.ex. de i 13 kap. 3 § intagna begränsningarna i möjligheterna att under processens gång ändra väckt talan. Enligt Lagrådet har det i lagrådsremissen inte förebragts något övertygande skäl till att det i detta hänseende bör gälla andra regler för grupprättegångar. Lagrådet har i denna del vidare anfört följande: När det gäller den för grupprättegångar speciella frågan om det skall vara möjligt att utvidga gruppen efter det att målet anhängiggjorts finner Lagrådet däremot att processekonomiska skäl kan tala för att detta skall vara möjligt, eftersom det annars kan bli nödvändigt att i separata rättegångar väcka talan avseende krav som i själva verket är identiska eller närbesläktade med dem som handläggs i grupprätte- gången. Emellertid bör vid bedömningen av om en sådan utvidgning skall tillåtas en viss restriktivitet iakttas för att undvika onödig tidsutdräkt i förfarandet eller för att inte svarandens processföring skall försvåras på ett otillbörligt sätt. Regeringen delar Lagrådets bedömning att det i fråga om att tillåta utvidgning av talan under processens gång bör iakttas viss restriktivitet och att detta bör komma till uttryck i lagtexten. Som Lagrådet anför talar dock processekonomiska skäl för att tillåta taleändringar vid grupprätte- gångar i något större utsträckning än i en vanlig process. Det är sålunda inte alltid möjligt för käranden att i samband med att talan inleds ange en klart fixerad personkategori som omfattas av rättegången. Och även om kärandens gruppangivelse uppfyller högt ställda krav på precisering av medlemmarnas identiteter och antal kan det, som Lagrådet har konsta- terat, i efterhand visa sig nödvändigt att justera bestämningen så att fler personer omfattas av talan. Samma processekonomiska överväganden talar enligt regeringen i lika hög grad för att i viss utsträckning tillåta utvidgning av grupptalan också när det gäller ytterligare anspråk hos gruppmedlemmarna. Behovet av särregler är främst föranlett av att käranden har ställning som representant för andra rättssubjekt med anspråk i rättegången. Särskilt gäller det vid organisationstalan och offentlig grupptalan, då processen är helt utan betydelse för kärandens egen rättsställning. Att käranden vill utvidga sin talan till att omfatta andra rättsanspråk antingen ytterligare anspråk hos gruppmedlemmarna eller nya gruppmed- lemmar kan stå i strid med förbudet i mot ändring av talan. De nya gruppanspråk som käranden vill föra in i processen kan antas sällan stödja sig på väsentligen samma grund som yrkandena i övrigt (13 kap. 3 § första stycket 3 RB). Det blir också svårt att utvidga rättegången genom en förening av flera käromål. Käranden saknar behörighet att väcka en individuell talan för en gruppmedlems räkning. Och det får antas bli högst ovanligt att antalet nya gruppanspråk är så många att de berättigar till en särskild grupptalan som kan kumuleras med den ursprungliga talan. Det krävs med andra ord en särskild reglering för dessa fall i lagen om grupprättegång. Regeringen menar alltså att det med hänsyn till de angivna förhållandena bör finnas en möjlighet för käranden att inom grupprätte- gångens ramar ändra en grupptalan till att omfatta ytterligare medlemmar eller ytterligare anspråk som tillhör dem som redan ingår i gruppen. fallet i samtliga de utländska lagar som utredningen har studerat. Det är inte känt att regleringen lett till några problem i rättstillämpningen. Tvärtom kan en sådan möjlighet starkt bidra till att grupprättegången blir en effektiv metod för att öka det processuella skyddet för gruppanspråk. En annan ordning riskerar att tynga och komplicera det inledande förfarandet för mycket. En utvidgning av grupptalan utöver de ramar som anges i rättegångs- balken bör ske endast om processförutsättningarna i övrigt är uppfyllda. Det innebär att käranden måste ha talerätt på det sätt som föreskrivs för grupptalan. Vidare får ändringen av gruppens bestämning inte stå i strid med kraven på att gruppen skall vara lämpligt bestämd och att anspråken inte lika väl kan göras gällande genom talan av eller mot gruppmedlem- marna enskilt. Käranden skall dessutom anses lämplig att företräda också de nya medlemmarna. För att undanröja risken att tillkomsten av nya rättsförhållanden som processföremål medför väsentliga tids- och kostnadsförluster bör som Lagrådet påpekat dessutom ställas upp särskilda villkor för en utvidgning av talan. Att bedömningen främst kommer att inriktas på processekonomiska hänsyn uttrycks enligt regeringen lämpligen genom att utvidgningen tillåts bara om den kan ske utan att det föranleder en betydande försening av avgörandet i målet och utan betydande olägenheter i övrigt för svaranden. Vid bedömningen av om en utvidgning av grupp- talan skall tillåtas bör alltså stor vikt läggas vid svarandens möjligheter att förbereda och utföra sin talan. Som Lagrådet anför bör en utvidgning inte leda till att svarandens processföring försvåras på ett otillbörligt sätt. Rege- ringen återkommer till dessa frågor i författningskommentaren. Redan här kan noteras att en utvidgning som gäller ytterligare anspråk hos gruppmed- lemmarna typiskt sett oftare torde innebära beaktansvärda olägenheter för svaranden jämfört med en utvidgning som avser nya gruppmedlemmar. För övriga fall av taleändring skall, som nämnts ovan, 13 kap. 3 § RB tillämpas. Det finns här skäl att uppmärksamma några förhållanden som kan inverka på paragrafens tillämpning i en grupprättegång. Tillåtligheten av en grupprättegång förutsätter inte att alla grupp- medlemmars anspråk avser samma rättsföljd (yrkande) eller vilar på samma rättsliga grund. Det är tillräckligt att det finns i vart fall en för anspråken gemensam eller likartad omständighet. I övrigt är process- förutsättningarna främst inriktade på de handläggningsmässiga konse- kvenserna av att talan omfattar en grupp. Genom att yrkanden och grunder kan vara olika för olika gruppmed- lemmar blir frågan om ändring av talan att bedöma utifrån den särskilda rättsföljd och de speciella rättsfakta som görs gällande beträffande varje anspråk som grupptalan omfattar. Grupprättegången blir från den syn- punkten att likna vid en rättegång i vilken flera mål kumulerats. En och samma disposition som gruppföreträdaren gör kan därför vara tillåten i förhållande till vissa anspråk som åtgärden beträffande andra delar av målet kan utgöra en otillåten ändring av talan. Kärandens rätt att enligt 13 kap. 3 § första stycket 1 kräva annan fullgörelse är beroende av att käranden kan hänvisa till en omständighet som inträffat under rättegången eller som först då har blivit känd för honom eller henne. Tillämpningen av denna regel bör ske med beaktande av att käranden inte rimligen kan förväntas känna till alla omständigheter hänförliga till varje gruppmedlems anspråk. Särskilt i ersättningsmål kan Prop. 2001/02:107 det bli nödvändigt att justera yrkandena under rättegången. inte dras slutsatsen att den som väcker en grupptalan kan nöja sig med en svag och bräcklig grund för att bestämma yrkandet i stämningsansökan. Sålunda kan en modifiering av talan orsaka merkostnader för motparten som käranden riskerar att få betala oavsett utgången av målet i övrigt (18 kap. 6 § RB). Regeringens förslag: Om det främjar en ändamålsenlig handläggning av en fråga eller del av saken som gäller endast vissa gruppmedlemmars rätt, får rätten förordna en särskild person att föra talan i den delen. Företrädaren för undergruppen kan förordnas att föra talan vid sidan av eller i stället för den ursprunglige käranden. Förutom möjligheten att bilda undergrupper skall individuella förhållandena hanteras av domstolen inom ramen för de allmänna handläggningsreglerna. Utredningens förslag överensstämmer väsentligen med regeringens. Enligt utredningens förslag får rätten dock endast förordna någon att föra talan vid sidan av käranden, inte i stället för denne. Utredningen föreslår vidare att rätten skall kunna anmoda en gruppmedlem att intervenera, om det är nödvändigt för handläggningen av en viss fråga eller del av saken. Remissinstanserna: och har ifrågasatt om det är förenligt med kravet på rättens opartiskhet att låta domstolen avgöra om en gruppmedlem bör intervenera. och anser att möjligheten att bilda undergrupper komplicerar regleringen i onödan. Promemorians förslag överensstämmer väsentligen med regeringens. Enligt promemorians förslag får rätten dock endast förordna någon att föra talan vid sidan av käranden, inte i stället för denne. Remissinstanserna: menar att den föreslagna regleringen är komplicerad och anser att frågan om behov av under- grupper bör övervägas på nytt. Skälen för regeringens förslag: De särskilda processförutsättningar som ställs upp för grupptalan innehåller förhållandevis låga krav på samstämmighet mellan anspråken när det gäller den materiellrättsliga grunden. Tillåtlighetsprövningen skall i stället fokuseras på de omstän- digheter (rättsfakta) som är tvistiga mellan medlemmarna och gruppens motpart. I vilken utsträckning dessa är likartade eller olikartade får stor betydelse för om en grupprättegång blir hanterbar och kan fullgöra de funktioner som processen är avsedd för. Detta innebär inte att samtliga tvistiga förhållanden nödvändigtvis måste vara samma eller likartade för hela gruppen. Avsikten är att domstolen skall kunna hantera också omständigheter som är av betydelse för prövningen av enbart vissa medlemmars anspråk. Domstolens behov av att kunna avgöra individuella tvistefrågor under grupprättegången kan gälla speciella rättsfakta som måste bedömas för att vissa gruppmedlemmars rättsanspråk skall kunna prövas fullt ut.