prop · GQ0317 · 2002-11-28 00:00:00 — Om en ursprunglig ägare gör gällande att någon har såltegendomen utan att ha rätt till det, är det förvärvaren som måste redogöra förhur det gick till när han köpte den och göra sannolikt att omständigheterna varsådana att han inte borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfogaöver egendomen. Om en bedömning av detta leder till att förvärvaren inte bordeha misstänkt överlåtarens bristande förfoganderätt, anses han vara i god tro.Först vid en sådan situation är den ursprunglige ägaren tvungen att betala lösen för att få tillbaka egendomen.Reglerna om beslag i samband med förundersökning (27 kap. ) kanha bidragit till den felaktiga uppfattningen om godtrosförvärv. När någon gripsmisstänkt för t.ex. stöld eller häleri är det vanligt att egendom som misstänksvara stöldgods tas i beslag. Om förundersökningen inte leder till attbevisningen är tillräcklig för åtal, skall den läggas ned. skall allabeslag hävas och egendomen återlämnas till den hos vilken beslagen gjordes.Detta gäller även när någon har gjort anspråk på egendomen. Denna utformning avregelsystemet kan leda till att allmänheten får uppfattningen att frågan omgodtrosförvärv därmed är avgjord. Så är dock inte fallet; att beslaget hävs ärendast en följd av bestämmelserna om tvångsmedel. Frågan om ett godtrosförvärvhar skett kan avgöras slutligt endast av domstol och inte av polisen eller avåklagaren i samband med att en förundersökning läggs ned.Det kan alltså antas att en del av kritiken mot godtrosförvärvslagen har singrund i en felaktig uppfattning om innebörden av de gällande bestämmelserna ochi beslagsreglernas utformning. Om detta skulle vara den enda anledningen tillatt lagen kritiserades, torde det närmast vara fråga om att undersöka om intelagen kunde göras tydligare. Men som regeringen konstaterade redan ipropositionen Godtrosförvärv (prop. 1997/98:168) faller en väsentlig del avkritiken på exstinktionsprincipen som sådan och då särskilt på att den tillämpas även på stöldgods. Att den ursprunglige ägaren över huvud taget kan förlora sin stulna men återfunna egendom till någon som har hunnit köpa den framstår förmånga som svårbegripligt och orimligt.Som regeringen anförde i den nämnda propositionen är principen att man kangöra godtrosförvärv av stöldgods svår att förankra i det allmännarättsmedvetandet, och det går inte att komma ifrån att lagen i detta hänseendeförmedlar ett budskap som från kriminalpolitiska utgångspunkter är olyckligt.Regeringen är alltjämt av uppfattningen att dessa omständigheter bör tillmätasstor betydelse i ett läge där rättsordningen måste ge hög prioritet åtbrottsförebyggande åtgärder och brottsbekämpning. En klar och enkel regel somsäger att den som har blivit bestulen på sin egendom alltid har rätt att fåtillbaka den skulle ge en tydlig signal att handel med stöldgods inte tolererasoch att man aldrig kan räkna med att få behålla det man har köpt om det visarsig att det är stulet.I en förmögenhetsrättslig fråga av detta slag finns det vidare anledning attfästa vikt vid att reglerna bygger på rättsgrundsatser som inte avviker förmycket från jämförbara länders. Det har redan framgått attexstinktionsmöjligheterna är betydligt mindre i andra länder i . Ävendetta talar för en lagändring.Regeringen kan inte heller se att det skulle innebära problem omvindikationsprincipen omfattade vissa fall medan exstinktionsprincipen omfattade andra fall. Det gäller dock att reglerna utformas så att det blir lätt attavgöra huruvida det är möjligt att göra godtrosförvärv eller inte.Det bör dock noteras att en sådan lagändring skulle leda till atttillämpningsområdet för häleri i praktiken utvidgades jämfört med i dag.Eftersom ett godtrosförvärv innebär att den ursprunglige ägarens rätt upphör,kan en senare befattning med egendomen enligt gällande rätt inte leda tillansvar för häleri. Den som har gjort ett godtrosförvärv men som därefter fårklart för sig att egendomen var stulen och då säljer den gör sig inte skyldigtill häleri. Inte heller den som i sin tur förvärvar egendomen frångodtrosförvärvaren gör sig enligt gällande rätt skyldig till häleri, även om han vid sitt förvärv känner till att egendomen är stulen. Om möjligheten att genomgodtrosförvärv få äganderätt till stöldgods upphör, kommer området för häleriutvidgas så att de angivna förfarandena kan leda till ansvar för häleri. Attansvar för häleri kan bli aktuellt i fler fall är dock en naturlig följd av ettinförande av vindikationsprincipen och bör inte hindra en lagändring.I lagrådsremissen gjordes vissa uttalanden om vad en godtroende förvärvare somefter kommer i ond tro bör göra för att inte riskera ansvar för häleri.Det anfördes att det ligger på förvärvaren att kontakta ägaren och underrättadenne om sitt innehav. Om förvärvaren inte känner till vem som är ägare tillegendomen eller inte kan få kontakt med honom, borde han enligt vad som sades ilagrådsremissen lämna egendomen till polisen. Även om det framstår som naturligt att han vidtar just sådana åtgärder, kan det - som Lagrådet har påpekat -ifrågasättas att lagen ställer så stora krav på aktivt handlande för att enförvärvare skall undgå ansvar för häleri. Som Lagrådet har anfört blir det enuppgift för rättstillämpningen att ta ställning till i vilken mån de nyareglerna om förvärv i god tro - i detta eller andra hänseenden - ändrarförutsättningarna för att någon skall kunna dömas för häleri ellerhäleriförseelse.Regeringens slutsats i propositionen Godtrosförvärv (prop. 1997/98:168) var attdet inte borde vara möjligt att genom förvärv i god tro fåäganderätten till stöldgods. Eftersom förslaget i det betänkande som låg tillgrund för propositionen gick ut på att det även fortsättningsvis skulle varamöjligt att göra godtrosförvärv av stöldgods, fann regeringen att ettgenomförande av den motsatta ordningen krävde ett nytt beredningsunderlag. Detta beredningsunderlag finns . Därmed finns det också förutsättningar att stärkaden bestulnes rätt. Även om det rör sig om en ändring av en ordning som gälltsedan länge och som delvis vilar på principiell grund, anser regeringen att detär motiverat att sålunda genombryta den nuvarande exstinktionsprincipen. Ensådan ändring har starkt stöd bland remissinstanserna, och regeringen föreslåralltså att den genomförs.Frågan är då i vad mån annan brottsligt åtkommen egendom än stöldgods böromfattas.Förvärv i god tro av annan egendom än stöldgodsDet kan i och för sig anföras skäl för att den ursprunglige ägaren skall gesrätt att få tillbaka egendomen utan att betala lösen så snart den har frånhäntshonom genom någon form av handlande som utgör ett brott. En sådan regel för alla brott skulle vara både klar och enkel.Praktiskt taget alla olovliga förfoganden över någon annans egendom som innebäratt ägaren frånhänds egendomen torde emellertid uppfylla de objektiva rekvisiten för något brott. Om den ursprunglige ägaren gavs en rätt att få tillbakaegendomen utan lösen så snart den hade frånhänts honom genom brott, skulle detknappast bli möjligt att göra godtrosförvärv av lösöre över huvud taget. Ilikhet med de allra flesta remissinstanserna anser regeringen att en sådanförändring av rättsläget inte är sakligt motiverad. Det skulle för övrigtinnebära en mera långtgående rätt till återkrav utan lösen än vad som är falleti de allra flesta länder vars rättsliga reglering utredningen har undersökt. Ienlighet med vad utredningen har kommit fram till bör en ny regel om rätt tillåterkrav utan lösen alltså begränsas till att avse egendom som har frånhäntsägaren genom vissa typer av brottsliga förfaranden. Som utvecklas närmare nedanbör en distinktion göras i första hand med avseende på hur den som överlåtitegendomen har fått den i sin besittning. De brottsliga förfarandena bör varadesamma oavsett egendomsslag.Regeringen delar utredningens uppfattning att det i första hand ärtillgreppsbrott som bör utesluta godtrosförvärv. De brott i 8 kap. brottsbalkensom är aktuella är, utöver stöld (varmed avses stöldbrott i dess olika grader),tillgreppsfallen av rån (5 och 6 §§), tillgrepp av fortskaffningsmedel (7 §) och egenmäktigt förfarande (8 §).Rånbrottet kan indelas i tre olika typer av förfaranden, som brukar benämnasstöldfallet (när någon stjäl genom råntvång), motvärnsfallet (när någon som harbegått en stöld anträffas på bar gärning och med råntvång sätter sig tillmotvärn mot den som vill återta det tillgripna) och utpressningsfallet (närnågon genom råntvång tvingar annan till handling eller underlåtenhet som innebär för gärningsmannen och skada för den tvungne eller någon i vars ställedenne är). Att rånbrottet i dess två förstnämnda former skall kunna åberopas som grund för återkrav utan lösen framstår som självklart. Som kommer att framgånedan bör detsamma gälla även utpressningsfallet av rån.När det gäller tillgrepp av fortskaffningsmedel och egenmäktigt förfarande kankonstateras att frågan om tillägnelseuppsåt inte bör vara avgörande. Detförekommer inte så sällan att den som olovligen tar en sak och därefter säljerden gör gällande att han inte hade tillägnelseuppsåt vid själva tillgreppet utan att idén att sälja saken föddes först . Särskilt om det har förflutit enlängre tid mellan tillgreppet och försäljningen, kan det vara svårt att bevisanågot ursprungligt tillägnelseuppsåt. Gärningsmannen kan då inte dömas förstöld. Förfarandet bedöms i stället som egenmäktigt förfarande och olovligtförfogande eller, om den tillgripna egendomen är ett motordrivetfortskaffningsmedel, som tillgrepp av fortskaffningsmedel och olovligtförfogande. Hur förfarandet rubriceras bör emellertid sakna betydelse för frågan om godtrosförvärv. Det rör sig ju om ett olovligt tillgrepp oavsett omförfarandet bedöms som stöld eller inte, och från ägarens synvinkel framstårsäkert situationerna som identiska. Såväl tillgrepp av fortskaffningsmedel somegenmäktigt förfarande bör alltså ge rätt att få tillbaka egendomen utan lösen.Det sagda innebär att en regel om rätt till återkrav utan att behöva betalanågon lösen bör omfatta all egendom som har frånhänts ägaren genomtillgreppsbrott enligt 8 kap. brottsbalken.Däremot bör inte förskingring eller olovligt förfogande (brott enligt 10 kap.brottsbalken) omfattas. Den som sålunda frånhänder en ägare egendom har vanligen fått denna i sin besittning genom en rättshandling från ägarens sida. Ägarenhar alltså själv medverkat till att gärningsmannen på ett eller annat sätt haranförtrotts egendomen. Vid den balans mellan parternas intressen som måste göras civilrättsligt ligger det närmare till hands att låta den som har anförtrottnågon annan sin egendom själv stå risken för att han blir av med den genom ettbrottsligt förfarande från innehavarens sida än att låta den godtroendeförvärvaren råka illa ut. Lika med utredningen anser regeringen således att deti ett sådant fall även i fortsättningen bör vara möjligt att göragodtrosförvärv. Det kan här noteras att det även i , och är möjligt att göra godtrosförvärv av egendom som har frånhänts ägaren genomförskingring eller olovligt förfogande. Även i många länder utanför Nordenbegränsas ägarens rätt till återkrav till att avse icke anförtrodd egendom.Mera tveksamt är det när det gäller oredlighetsbrotten i 9 kap. ,och frågan är om inte vissa av dessa borde kunna åberopas som grund för ettåterkrav utan skyldighet att betala någon lösen. De brott som är aktuella ärbedrägeri i dess olika grader, utpressning och ocker. Enligt dansk och finskrätt kan utpressning åberopas som grund för återkrav utan lösen. Enligt danskrätt kan samma sak ibland gälla i fråga om ocker.Bedrägeri, utpressning och ocker förutsätter medverkan genom en rättshandling av den mot vilken brottet riktas. I bedrägerifallet har rättshandlingenframkallats genom svek, i utpressningsfallet genom tvång och i ockerfallet genom utnyttjande av någons trångmål, oförstånd, lättsinne eller beroendeställning.När det gäller egendom som har frånhänts den ursprunglige ägaren genomutpressning, bedrägeri eller ocker gör utredningen en jämförelse medavtalslagens ogiltighetsregler om framkallande av rättshandlingar genom tvång,svek eller ocker. Utredningen anser att det synsätt som ligger till grund föravtalslagens regler om vilka ogiltighetsgrunder som kan göras gällande ävengentemot en godtroende avtalspart bör vara vägledande även för i vilkenomfattning en sådan ogiltighetsgrund i ett senare led skall kunna åberopas somgrund för återkrav utan skyldighet att betala någon lösen. Slutsatsen avutredningens resonemang blir att en regel som ger den ursprunglige ägaren enrätt att återfå sin egendom utan lösen inte bör omfatta egendom som harfrånhänts ägaren genom bedrägeri, utpressning eller ocker men däremot egendomsom har frånhänts ägaren genom utpressningsfallet av rån.Som några remissinstanser påpekar kan det nog för den som har blivit av med sinegendom genom bedrägeri, utpressning eller ocker vara svårt att förstå varförhans förlust skall behandlas annorlunda än den bestulnes. Men gränsen måste dras någonstans, och en lämplig sådan avgränsning är enligt regeringen huruvida dethar skett ett olovligt tagande. Det är också naturligt att den intresseavvägning som bär upp avtalslagens ogiltighetsregler kommer till uttryck även här. Trotsatt utpressningsfallet av rån inte innefattar något olovligt tagande, bör därför - i linje med vad som gäller enligt avtalslagen - även egendom som harfrånhänts ägaren genom det brottet omfattas av den nya regeln om rätt tillåterkrav utan lösen.Regeringen anser således att regeln om rätt till återkrav utan lösen böravgränsas på det sätt som utredningen har stannat för. En regel om rätt tillåterkrav som anknyter till brott bör alltså - utöver stöldgods - omfatta egendom som har frånhänts ägaren genom rån, tillgrepp av fortskaffningsmedel ochegenmäktigt förfarande.Även om regleringen således tar sin utgångspunkt i brottsliga förfaranden, börden dock utformas så att tillämpningen kan utvecklas självständigt och inte vara bunden av utvecklingen inom straffrättslig praxis. Regeln bör kunna tolkas pådet sätt som anses mest rimligt inom civilrätten. I likhet med vad utredningenhar kommit fram till anser regeringen därför att vindikationsregeln bör utformas utan att anknyta till ett föregående brottsligt förfarande.Med anledning av ett påpekande från kan till sistframhållas att en lagregel som behandlar äganderätten vid förvärv i god tro börvara knuten till ägarens rätt att få tillbaka egendomen. Regeln bör alltså intebehandla t.ex. den situationen att ett museum, som blivit av med ett föremålvars ägare är okänd, gör anspråk på föremålet.5 Förvärv i den reguljära handelnRegeringens bedömning: Det bör inte göras skillnad mellan förvärv i denreguljära handeln och övriga förvärv, t.ex. försäljning på gatan.Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens (se betänkandet s. ).Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna, däribland , delar utredningens bedömning eller lämnar den utan någon invändning. anser att det finns skäl att ytterligare överväga frågan.Skälen för regeringens bedömning: I en del länder som har regler om rätt tillåterkrav utan lösen finns det undantagsbestämmelser för köp i reguljär handel.Som exempel kan nämnas , , och Österrike.Som ett huvudargument för exstinktionsprincipen brukar hänvisas till handelnsoch omsättningens intressen. Dessa intressen gynnas naturligtvis bäst av attförsäljningen inte hämmas av att konsumenter och andra tvekar att handla pågrund av risken att förlora det köpta. Motsvarande argument kan i ett system med rätt till återkrav utan lösen anföras till stöd för att man skall haundantagsregler som innebär att en sådan rätt inte gäller vid köp i denreguljära handeln. Köpare bör inte åläggas att då göra alltför omfattande ochdjuplodande undersökningar beträffande varornas ursprung. Det är oftast inteheller praktiskt möjligt för en enskild köpare att i sådana fall göra någraverkligt meningsfulla kontroller i fråga om säljarens rätt att överlåtaegendomen. Det ligger nära till hands att, när kunden frågar varifrån och undervilka omständigheter varorna har köpts in etc., dessa undersökningar i praktiken mynnar ut i att han blir hänvisad till att godta de uppgifter som säljarenlämnar eller att han helt enkelt inte får någon information med hänvisning tillatt de omfrågade förhållandena utgör en affärshemlighet.Vad som har sagts utgör i och för sig stöd för att det bör finnas någon form av undantagsregel beträffande sådana varor som har köpts i den reguljärahandeln. Det finns emellertid skäl som talar mot att införa en undantagsregel.Till att börja med är det svårt att på ett lämpligt sätt definiera ett undantagför den reguljära handeln. Begreppet är ju inte i sig entydigt eller klart. Ettkriterium för en undantagsregel skulle kunna vara ett fast försäljningsställe.Mot detta kan dock invändas att inte heller detta begrepp har någon i sig giveninnebörd och att det för en köpare, som utan att känna till förhållandena påorten handlar i en butik, inte rimligtvis kan vara möjligt att bedöma hur fastetablerad den aktuella butiken är. Köparen skulle i praktiken antagligen blitvungen att godta de uppgifter som företaget lämnade. En annan effekt är att det vid t.ex. auktionshandel skulle uppstå skillnader mellan sådan auktionshandelsom bedrivs under etablerade former vid fasta försäljningsställen och andraauktioner, vilket måste framstå som svårförståeligt för köparna. Samma problemskulle uppstå om man valde att som kriterium använda "yrkesmässig handel" (jfrlagen [1999:271] om handel med begagnade varor). Andra tänkbara hållpunkter föravgränsningen av begreppet reguljär handel skulle kunna vara registrerad firma,försäljningspersonal, telefonkataloguppgift, omsättningsvolym etc. Sådanakriterier framstår emellertid som alltför stela och formalistiska. Inte hellerbegreppet näringsidkare i konsumentlagstiftningen utgör någon lämplig hållpunkt. Ett sådant kriterium skulle leda till en alltför vid avgränsning.Oavsett vilka kriterier man väljer för att avgränsa den reguljära handeln, finns det också en påtaglig risk för att ett system med en sådan undantagsregelskulle kunna påverka förutsättningarna för konkurrens mellan olika företag. Enundantagsregel som tar sikte på köp som sker i den reguljära handeln skulleinnebära att denna handel på ett oönskat sätt gynnades framför annan handel. Engränsdragning mellan reguljär handel och annan handel skulle ju medföra attköparens rätt att behålla en vara, som visade sig vara stulen, blev beroende avvar köpet hade skett. En kund som handlat i en affär utan att i praktiken hagjort några undersökningar skulle få behålla det köpta, medan den som handlat på annons skulle förlora egendomen även om han vid sitt köp hade gjort alla deundersökningar som man rimligen kunde kräva.Vidare skulle ett undantag för den reguljära handeln få praktisk betydelseendast i den mån det faktiskt förekommer köp i god tro av stöldgods i denreguljära handeln. En annan förutsättning är att det i de aktuella fallenupptäcks att det är fråga om stulen egendom. Upptäcks inte detta, blireventuella undantagsregler endast av teoretiskt intresse. Av avgörande betydelse för bedömningen är också hur ofta köpare, som i den reguljära handeln har köptegendom som visar sig vara stulen, verkligen kan sägas ha gjort detta i god tro. Är köparen inte i god tro, skall egendomen lämnas tillbaka till den bestulne,oavsett om lagregleringen bygger på vindikations- eller exstinktionsprincipen.Av intresse i sammanhanget är då främst sådan begagnad egendom som traditionellt anses vara särskilt stöldbegärlig, t.ex. smycken, datorer, TV-apparater ochmobiltelefoner. Det kan konstateras att, i förhållande till mängden stulenegendom, det mycket sällan upptäcks att stulna föremål av detta slag har såltsinom den reguljära handeln. Beträffande detta slags stöldgods kan man nog alltså utgå från att det inte finns något större praktiskt behov av att haundantagsregler av det nu diskuterade slaget.Det är möjligen mera problematiskt när det är fråga om ny egendom. Detförekommer att hela varupartier stjäls från affärer och köps in av andra butiker som säljer varorna vidare inom ramen för sin ordinarie försäljningsverksamhet.Köparen kan ibland förmodas känna till att det är fråga om stöldgods, medan detvid andra tillfällen kan förhålla sig så att han tror att det köpta är ettkonkursparti. Det är i så fall ofta fråga om varor som är märkes- ellerföretagsneutrala och av samma typ som säljs i många andra affärer. Beträffandesådana varor kan det sällan krävas av en köpare att han genom en undersökning av varan skall kunna inse att det är fråga om stöldgods. Köparen har alltsåknappast någon möjlighet att skydda sig mot risken att köpa stöldgods och fålämna ifrån sig det köpta. Detta talar för att det av hänsyn till köparen bordetillskapas någon form av undantagsregel när det gäller den här sortens egendom.Men sådant stöldgods lär i regel vara svårt att spåra och identifiera. konstaterar skulle en undantagsregel därför få en begränsad praktisk betydelse även i dessa fall.Till detta kommer att det för köparnas del knappast finns något större behov aven undantagsregel för att de skall kunna hålla sig skadeslösa när det är frågaom köp i den reguljära handeln. Om en köpt vara visar sig vara stulen,föreligger ett rättsligt fel. Som kommer att närmare utvecklas i avsnitt 9föreslår regeringen att det i konsumentköplagen införs tvingande bestämmelser om säljarens ansvar för rättsliga fel. Den där föreslagna bestämmelsen gerkonsumenten en rätt att vid rättsligt fel häva köpet och även få ersättning förden skada han lider till följd av felet. Man kan utgå från att konsumentensmöjlighet att göra dessa rättigheter gällande i praktiken är större när köpenhar skett i etablerade butiker och affärer än när säljaren har sålt varan t.ex.per annons eller på en loppmarknad.Sammanfattningsvis delar regeringen den bedömning utredningen gör attövervägande skäl talar emot att det införs undantag för sådana fall då egendomen har köpts i den reguljära handeln. Det kan nämnas att flera andra länder,däribland , och , inte heller har några undantagsregler förreguljär handel.6 Tidsbegränsning av rätten att kräva tillbaka egendomenRegeringens förslag: Rätten att kräva tillbaka egendomen skall upphöra sexmånader efter det att den ursprunglige ägaren fick vetskap om var egendomenfinns. Rätten att kräva tillbaka egendomen utan att betala någon lösen skallvidare upphöra när förvärvaren i god tro har innehaft egendomen (hävd).Utredningens förslag överensstämmer med regeringens (se betänkandet s. 117 f.).Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget om entidsfrist eller har inte någon invändning mot det. hovrättoch ifrågasätter om det verkligen finns skäl att ha en längrefrist än . i anser att fristen bör varalängre än och föreslår att den bestäms till ett år.Riksantikvarieämbetet har samma uppfattning. - Remissinstanserna har skildaåsikter om den föreslagna regeln om hävd. , transporträtt vid och advokatsamfundförespråkar en kortare hävdetid, medan förordar en längre.Åklagarmyndigheten i anser att regeln leder till orimliga konsekvenser när det gäller särskilt värdefull egendom, t.ex. kulturminnesföremål.Nationalmuseum med motsätter sig regeln medhänvisning till att museiföremål ofta hålls gömda . menar att hävderegeln inte bör gälla för konst- ochandra kulturföremål. Riksåklagaren pekar på att det finns ett samband mellanregeln och hur lösenbeloppets storlek skall beräknas. Om utredningens förslag om en övergång till värdeprincipen vid bestämmandet av lösenbeloppets storlekgenomförs, anser Riksåklagaren att hävdetiden måste vara väsentligt längre försådan egendom som omfattas av lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.(kulturminneslagen) och för andra museiföremål o.d.Skälen för regeringens förslagRätten att kräva tillbaka egendomen bör vara tidsbegränsadI svensk rätt finns det inte några regler om preskription av äganderätt till lös egendom.