prop · GP0388 · 2002-02-13 00:00:00 — Romstadgan, om folkrättsliga förpliktelser gentemot den begärande staten föreligger, om domstolen har beslutat att processförutsättningar föreligger samt om ansökningarna avser samma eller olika gärningar. För olika situationer anges även andra omständigheter som skall beaktas vid valet mellan de konkurrerande ansökningarna. En närmare beskrivning av reglerna har lämnats i avsnitt 5.8.2. Vissa bestämmelser om underrättelser ges också. Om en konkur- renssituation uppstår skall den anmodade staten underrätta domstolen och den andra staten (artikel 90:1) och domstolen skall också underrättas om beslut därefter att vägra utlämning till den konkurrerande staten trots att domstolen funnit att processförutsättningar saknas (artikel 90:8). Medan lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål saknar bestäm- melser om konkurrerande ansökningar så innehåller både utlämnings- lagen och nordiska utlämningslagen sådana föreskrifter. De senare bestämmelserna tar dock inte sikte på alla de olika situationer och omständigheter som skall beaktas enligt Romstadgan. Medan alla ansökningar från kommer att ges in via , får ansökningar om rättslig hjälp och om utlämning till en annan stat i vissa fall riktas direkt till andra svenska myndigheter. Det kan vidare ankomma på olika svenska myndigheter att pröva om en ansökan skall avslås beroende på om ansökan har gjorts av domstolen eller av en annan stat. Det behövs därför en särskild bestämmelse om konkurrerande ansökningar från domstolen och från en annan stat. Bestämmelsen bör tas in i lagen om samarbete med och avse såväl ansökningar om överlämnande respektive utlämning som om rättslig hjälp i brottmål. En myndighet måste väljas för uppgiften att avgöra konkurrensfrågan. Många av de bedömningar som måste göras kommer att vara av folk- rättslig natur. För att kunna avgöra frågan om företräde mellan konkur- rerande ansökningar enligt stadgan krävs i många fall aktuella uppgifter om överenskommelser med andra stater och om domstolens avgöranden beträffande processförutsättningar m.m. I de fall avgörandet står mellan olika folkrättsliga förpliktelser kan det inte uteslutas att valet kan få politiska konsekvenser. Om statens ansökan ges företräde innebär det i sig ett avslag på domstolens ansökan. Allt detta talar för att prövningen lämpligen bör göras av regeringen. När det gäller de närmare grunderna för regeringens prövning behövs det inte några särskilda bestämmelser. I en utländsk juristorganisations kommentar till promemorians förslag framhålls visserligen att mer detaljerade bestämmelser som följer stadgans anvisningar bör införas. Sådana bestämmelser har föreslagits bl.a. i och , men har då antingen varit lika komplexa som stadgans regler eller byggt på hänvisningar till dessa. Inget av dessa alternativ är särskilt ändamåls- enligt för svensk del och tillför inte heller något i sak eftersom det är självklart att regeringen skall beakta folkrättsliga skyldigheter, däribland skyldigheterna enligt Romstadgan, vid sin prövning. 2001/02:88 bör därför, såsom föreslås i promemorian, lämnas oreglerad. I fråga om annan rättslig hjälp än överlämnande kommer frågan om konkurrerande ansökningar i många fall att uppmärksammas av den åkla- gare eller domstol som handlägger dem. För att möjliggöra regeringens prövning behövs det därmed en föreskrift om att frågan om oförenliga ansökningar från respektive från en annan stat skall överlämnas till regeringen för beslut angående vilken framställning som skall ha företräde. Med hänsyn till att reglerna endast tar sikte på fall där domstolen är en av sökandena bör de placeras i lagen om samarbete med . Stadgorna för de internationella brottmålstribunalerna saknar före- skrifter om konkurrerande ansökningar. Till skillnad från vad som gäller för domstolen har dock tribunalerna tillerkänts generellt företräde framför nationell lagföring. Det innebär även att en ansökan från en tribunal skall ges företräde framför en konkurrerande ansökan från en annan stat. Med hänsyn till att det kan förekomma andra beslutsfattare än regeringen när det gäller ansökningar från andra stater bör bestämmelser som motsvarar vad som föreslås i förhållande till domstolen också införas i tribunallagen. Regeringens förslag: Regeringen får skjuta upp eller föreskriva villkor för ett överlämnande av en misstänkt eller dömd person till om svensk lagföring pågår för annan gärning än den domstolens ansökan avser. Ett överlämnade får vidare skjutas upp som domstolen prövar om process- förutsättningar föreligger. Ett uppskov med hänsyn till svenska lagföringsåtgärder får dock bara ske efter överenskommelse med domstolen. Regeringens bedömning: Motsvarande regler behövs inte i fråga om rättslig hjälp till domstolen och bör heller inte införas beträffande utlämning eller rättslig hjälp till de internationella brottmåls- tribunalerna. Promemorians förslag och bedömning: Enligt promemorians förslag ställs inget krav på en överenskommelse med domstolen för att skjuta upp ett överlämnande med hänvisning till svensk lagföring och villkor kan meddelas som alternativ till uppskov i samband med domstolens prövning av processförutsättningar. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte redovisat några när- mare synpunkter på promemorians förslag och bedömning i denna del. En utländsk intresseorganisation, , har däremot i en kommentar uppmärksammat att promemorians förslag om uppskov med utlämning med hänvisning till svensk lagföring inte helt uppfyller stadgans krav. Skälen för regeringens förslag och bedömning Enligt stadgan får verkställandet av en åtgärd som Internationella brott- målsdomstolen begärt skjutas upp under vissa förutsättningar. De två första grunderna avser såväl en ansökan om rättslig hjälp som en ansökan om överlämnande av en person för lagföring inför domstolen, medan den tredje grunden bara avser en ansökan om överlämnande. En grund för att skjuta upp verkställandet av en ansökan är om detta skulle störa en pågående förundersökning eller lagföring som gäller en annan gärning än den som domstolens ansökan avser (artikel 94). Verkställandet får dock inte skjutas upp längre än vad som är nödvändigt för att slutföra de nationella åtgärderna och staten skall komma överens med domstolen om en tidpunkt när detta skall ske. Av en annan bestämmelse i stadgan framgår det dock att samråd med domstolen skall ske efter det att staten har bifallit ansökan om överlämnande (artikel 89:4). Det är alltså bara fråga om att skjuta upp själva verkställandet av beslutet om överlämnande och bestämmelserna innebär att uppskov i detta fall kräver en överenskommelse med domstolen. Staten måste även överväga om verkställandet ändå kan ske genom att vissa villkor föreskrivs (artikel 94:1). Ett uppskov på denna grund hindrar inte domstolens åklagare från att begära åtgärder för att skydda brottsoffer och vittnen enligt artikel 93:1 j i syfte att skydda bevis (artikel 94:2). En annan grund för att skjuta upp verkställandet av en ansökan är domstolens pågående prövning av frågan om processförutsättningar enligt artikel 18 eller 19 (artikel 95). En stat får i så fall skjuta upp verkställandet i avvaktan på domstolens avgörande men detta hindrar inte att åklagaren med förundersökningskammarens tillstånd inhämtar bevis i enlighet med vad som föreskrivs artiklarna 18 och 19. Vissa samarbets- åtgärder kan därmed bli aktuella även om verkställandet skjuts upp på denna grund. Den sista grunden som kan innebära att den anmodade staten får skjuta upp ett verkställande gäller det fall då en person som begärs överlämnad till domstolen för lagföring har anfört hinder mot överlämnande vid nationell domstol på grund av att saken redan har prövats principen om ne bis in idem (icke två gånger för samma sak) enligt artikel 20 (artikel 89:2). Om domstolen har slagit fast att processförutsättningar föreligger trots den prövning som den eftersökte åberopar, skall handläggningen av ansökan om överlämnande fortsätta. Om däremot en sådan prövning pågår inför domstolen får staten skjuta upp verkställandet i avvaktan på utgången av domstolens prövning. Frågan om hinder för verkställighet på grund av att ett nationellt förfa- rande pågår uppstår främst i utlämningssammanhang och bestämmelser finns i svensk lagstiftning. Enligt 11 § lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen) medför i princip en pågående förundersökning eller ett åtal i för brott som kan leda till fängelse hinder mot utlämning. Hinder föreligger också om personen enligt dom skall avtjäna ett fängelsestraff eller annars omhändertas på anstalt. Trots att sådant hinder föreligger får dock personen utlämnas för en rättegång i en annan stat på villkor att denne därefter överlämnas till en svensk myndighet. Motsvarande gäller i förhållande till nordiska stater med den skillnaden att den svenska förundersökningen eller åtalet skall avse ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse eller mer (6 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och , nordiska utlämningslagen). Det saknas föreskrifter i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål som uttryckligen tar sikte på den nu aktuella situationen och sådana regler är heller inte påkallade. Det kan dock noteras att det finns möjlighet att föreskriva användningsbegränsningar enligt 5 kap. 2 § även i ett sådant fall, se avsnitt 6.3.7. Däremot finns det behov av särskilda bestämmelser när det gäller över- lämnande av någon till domstolen. Bestämmelserna i utlämningslagstift- ningen är utformade som avslagsgrunder för fall då utlämning inte kan ske förenat med villkor. En sådan ordning är inte helt förenlig med stadgans bestämmelser. Till detta kommer att de övriga grunder för att skjuta upp verkställigheten av en åtgärd som domstolen begärt saknar motsvarigheter i den lagstiftning som gäller gentemot andra stater. Det är alltid regeringen som avgör om en ansökan från domstolen angående överlämnande skall avslås, se avsnitt 6.4.4, och regeringen beslutar även om avslag på en ansökan om rättslig hjälp enligt de grunder som föreskrivs i 2 kap. 14 § första stycket lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, se avsnitt 6.3.6. Innan något beslut om avslag fattas skall det samrådsförfarande som stadgan föreskriver iakttas. Med det särskilda förfarande som gäller beträffande domstolens ansökningar faller det sig naturligt att regeringen även får uppgiften att avgöra om verkställandet av en ansökan skall skjutas upp eller villkor föreskrivas på någon av de grunder som stadgan tillåter. Detta bör även gälla i situationer då den som söks för överlämnande invänder att saken redan har prövats. På samma sätt som när ett avslag kan bli aktuellt skall domstolen ges möjlighet att lämna synpunkter. Särskilda föreskrifter bör tas in i lagen om samarbete med Internatio- nella brottmålsdomstolen. Regeringen bör ha utrymme att skjuta upp överlämnandet på grund av domstolens prövning av en fråga om process- förutsättningar eller med hänsyn till en pågående förundersökning eller ett åtal i som avser en annan gärning. I det senare fallet krävs det, som uppmärksammats i remissbehandlingen, att en överenskom- melse träffas med domstolen och vidare bör regeringen i ett sådant fall kunna föreskriva särskilda villkor för överlämnandet. Enligt prome- förslag skulle villkor, som alternativ till uppskov, också kunna meddelas vid ett överlämnande i samband med domstolens prövning av om saken skall tas upp till prövning. Därmed skulle den misstänkte t.ex. kunna överlämnas för att delta i domstolens förfarande för prövning av processförutsättningar på villkor att denne skall återföras till för det fall domstolen finner att saken inte skall prövas där. Utrymme för att ställa sådana villkor behövs dock inte med hänsyn till de regler om medgivande till att från domstolen till en annan stat överföra en person som har överlämnats till domstolen från , vilka föreslås i avsnitt Prop. 2001/02:88 6.4.5. I avsaknad av särskilda bestämmelser i tribunalernas stadgor och med hänsyn till att förhållandet mellan internationell och nationell lagföring där är annorlunda utformad bör det inte införas någon särskild regel om uppskov med eller villkor för utlämning till tribunalerna. Regeringens förslag: Rättegångshinder beträffande en gärning skall föreligga om har: 1.prövat frågan om ansvar för gärningen, 2.beslutat att frågan om ansvar för gärningen skall prövas där trots att den också är föremål för svensk lagföring, eller 3.ansökt om att personen i fråga skall överlämnas till domstolen på grund av gärningen och denna ansökan inte har avslagits. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft något att invända mot förslagen. Skälen för regeringens förslag: I likhet med vad som gäller i för- hållande till de internationella brottmålstribunalerna behövs det svenska regler som innebär att vissa åtgärder och beslut av Internationella brottmålsdomstolens skall utgöra rättegångshinder här. Detta krävs för att motverka att en person lagförs både internationellt och nationellt för samma gärning och för att uppfylla de principer för förhållandet mellan internationell och nationell lagföring som föreskrivs i respektive stadga. När det gäller tribunalerna finns det särskilda bestämmelser i lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt (tribunallagen). Dessa bestämmelser avser samma situationer som också måste regleras i förhållande till . Skillnader i Rom- stadgan och i tribunalernas stadgor medför emellertid att reglerna om rättegångshinder beträffande domstolen bör utformas annorlunda. I fråga om den närmare utformningen av bestämmelserna har regeringen i huvudsak följt vad Lagrådet har föreslagit. Romstadgans reglering avviker från vad som gäller för de inter- nationella brottmålstribunalerna i bl.a. ett viktigt avseende. Medan tribunalerna har företräde framför nationella förfaranden gäller den s.k. komplementaritetsprincipen för (se avsnitt 5.4). I 13 § första stycket tribunallagen föreskrivs därför att en lagföring skall överföras till en tribunal om den begär det. Enligt Rom- stadgan gäller tvärtom att domstolens åklagare normalt skall hänskjuta en pågående utredning till en stat som begär det med hänvisning till att den har utrett eller är i färd att utreda samma gärning (artikel 18:2). Det finns dock vissa möjligheter för åklagaren att söka förundersöknings- kammarens tillstånd att behålla utredningen och att senare ompröva ett beslut om hänskjutande (artikel 18: 23). Dessutom finns det möjligheter för bl.a. stater att anföra invändningar om bristande processförutsätt- ningar med hänvisning till komplementaritetsprincipen även om inget hänskjutande av utredningen har begärts (artikel 19). En sådan invänd- ning skall prövas av domstolen. I enlighet med vad som har anförts i olika avsnitt ovan, påverkas staternas samarbetsskyldighet på olika sätt beroende på om domstolen har prövat frågan om processförutsättningar eller inte. Alltså måste frågan om rättegångshinder i detta avseende regleras på annat sätt när det gäller domstolen än vad som gjorts i tribunallagen. Ett pågående förfarande vid innebär inte automatiskt att en nationell lagföring skall överföras dit och därmed hinder mot åtal eller lagföring i en stat för samma gärning. Om däremot domstolen med stöd av komplementaritetsprincipen beslutar att saken får prövas av domstolen trots att nationella åtgärder för lagföring genomförs eller har avslutats innebär det att domstolen skall ha företräde. Ett sådant beslut skall därmed utgöra ett nationellt rättegångshinder. Detta gäller emellertid bara i förhållande till den stat vars förfarande har funnit inte hindra att saken prövas vid domstolen. Att domstolen har funnit att ett förfarande i en annan stat inte hindrar den från att pröva saken skall alltså inte hindra att ett svenskt förfarande beträffande samma gärning inleds och genomförs. Domstolens beslut att saken får prövas där bör därmed bara utgöra rättegångshinder i om domstolens prövning avsett det svenska förfarandet, men inte om prövningen avsett förfarandet i en annan stat. Detta bör komma klart till uttryck i lagtexten. Frågan intervention i dom- stolens förfarande för att förhindra parallella rättegångar där och i behandlas närmare i författningskommentaren. Romstadgan innehåller också bestämmelser om brottmålsdomars rätts- verkningar såsom rättegångshinder (artikel 20) ne bis in idem (icke två gånger för samma sak). Föreskrifterna gäller såväl nationella brott- målsdomars rättsverkningar för som tvärtom och motsvarar delvis vad som föreskrivs i tribunalernas stadgor (artikel 10 i Jugoslavientribunalens och artikel 9 i Rwandatribunalens stadga). Skillnaden gäller en nationell brottmålsdoms negativa rättskraft för domstolen och hänger samman med komplementaritetsprincipen. Eftersom Internationella brottmålsdomstolens förfarande bara har före- träde framför ett nationellt förfarande när det senare inte genomförs eller har genomförts på ett icke godtagbart sätt, anses inte heller en nationell dom som följer på ett sådant icke godtagbart förfarande hindra domstolen från att pröva samma gärning (se artikel 20:3). Denna bestämmelse, liksom föreskriften att domstolen själv inte får pröva samma gärning två gånger (artikel 20:1), föranleder inte något behov av lagstiftning. Stadgan innehåller dock även en bestämmelse om att domstolens brottmålsdom oavsett om det är en fällande eller frikännande dom hindrar att samma gärning prövas av en annan domstol (artikel 20:2). Bestämmelsen gäller bara för stadgans huvudbrott, dvs. folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Det överensstämmer med vad som gäller enligt 13 § andra stycket tribunallagen och en motsvarande bestämmelse bör alltså också tas in i lagen om samarbete med Inter- nationella brottmålsdomstolen. En annan fråga, som inte är reglerad i stadgan, är om den omstän- digheten att en person har överlämnats till domstolen för lagföring skall utgöra rättegångshinder i . Enligt 7 § tribunallagen, som bl.a. Prop. 2001/02:88 hänvisar till 25 § lagen (1957:668) om utlämning för brott, får åtal inte väckas för det brott för vilket utlämning har begärts. Om utlämning beviljas efter det att åtal väckts utgör detta förhållande rättegångshinder i det svenska brottmålet. Motsvarande bör gälla i förhållande till . 6.7.5Underrättelser till och samråd med domstolen Regeringens förslag: svarar för att de skyldig- heter i fråga om underrättelser, samråd och rapportering som följer av Romstadgan fullgörs. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft någon invändning mot bedömningen och förslaget. Skälen för regeringens förslag: Romstadgans samarbetsdel (del 9) innehåller ett antal bestämmelser om underrättelser till och samråd med domstolen. Avsikten är att skapa en dialog mellan de anmodade staterna och domstolen för att lösa olika problem som kan uppstå i samband med en begäran om rättslig hjälp eller överlämnande till domstolen för lagföring. Vidare föreskrivs att domstolen kan begära rapporter från staterna i vissa fall. Förutom en allmän bestämmelse om samråd när problem uppstår som hänger samman med en framställning om rättslig hjälp eller överförande av en person för lagföring (artikel 97), föreskrivs att den anmodade staten bl.a. skall samråda med domstolen när dess ansökan kommer i konflikt med ett pågående nationellt förfarande eller straffverkställighet (artiklarna 89:4 och 94). I den allmänna bestämmelsen anges som exempel att informationen är otillräcklig för att verkställa en ansökan, att den som söks för överlämnande till domstolen inte kan återfinnas eller att den som påträffats är fel person eller att ett verkställande av en begäran skulle innebära att den anmodade staten bryter mot sina folkrättsliga skyldigheter gentemot en annan stat (jfr t.ex. artikel 98). Samråd skall också ske angående särskilda krav enligt nationell rätt för ansökningar om rättslig hjälp (artikel 96:3) eller överlämnande av en misstänkt för lagföring (artikel 91:4), vilket kan vara såväl generellt som i ett enskilt fall. När det gäller ansökningar om rättslig hjälp skall dom- stolen kontaktas i vissa fall. Det gäller bl.a. om den anmodade staten finner att en begäran om rättslig hjälp strider mot grundläggande rättsliga principer och därför inte kan bifallas (artikel 93:3) eller att bifall bara kan ges på vissa villkor eller än vad domstolen begärt (artikel 93:5). När en ansökan om rättslig hjälp avslås skall domstolen eller dess åklagare ofördröjligen underrättas om skälen för beslutet (artikel 93:6). Underrättelse skall också lämnas om konkurrerande ansökningar från domstolen och en stat föreligger (artikel 90:1) och om den anmodade staten avslår en stats begäran om utlämning trots att domstolen slagit fast att processförutsättningar inte föreligger (artikel 90:8). Syftet är bl.a. att utröna om domstolen har prövat frågan om processförutsättningar. 2001/02:88 samma syfte skall samråd med domstolen ske om den som söks i en ansökan om överlämnande för lagföring invänder att saken redan har prövats ne bis in idem (artikel 89:2). Domstolen skall även kontaktas och ges tillfälle att yttra sig om den som begärs överlämnad för lagföring yrkar att bli försatt på fri fot i avvaktan på beslutet om överlämnande (artikel 59:5). Vissa föreskrifter om att information av praktisk natur skall lämnas, t.ex. tidpunkten när en person kan överlämnas till domstolen, och att vissa underrättelser skall lämnas till ett visst organ, t.ex. till domstolens åklagare, kommer att ges i bevis- och förfarandereglerna. Särskilda bestämmelser om underrättelser och samråd gäller för situationer när nationella säkerhetsintressen berörs (artiklarna 72 och 73), vilka har presenterats avsnitt 5.6.5. Andra tillfällen när en stat kan intervenera i domstolens förfarande är i frågor som rör domstolens juris- diktion och processförutsättningar (artiklarna 18 och 19) samt gottgörelse till brottsoffer (artikel 75:3). I några speciella situationer föreskriver stadgan att domstolen får begära att en stat skall lämna periodiska rapporter. Det gäller bl.a. när dess åklagare har hänskjutit en utredning till nationell lagföring och vill kunna bevaka vad som sker (artiklarna 18:5 och 19:11). Periodiska rapporter kan också fordras om den eftersökte frisläpps av nationell domstol i avvaktan på ett beslut om överlämnande till domstolen (artikel 59:6). Även i anslutning till olika frågor om verkställighet av domstolens fängelsestraff föreskrivs underrättelser till och samråd med domstolen, se vidare avsnitt 6.8. Romstadgan bygger alltså på ett nära samarbete mellan domstolen och de anslutna staterna där lösningar på olika problem som kan uppstå i första hand skall sökas genom underrättelser och samråd. Även om stadgan innehåller en mängd skyldigheter för staterna i detta avseende kan kontakterna i många fall förväntas vara relativt informella till sin natur och sitt innehåll. Den ordning som föreslås i avsnitt 6.3.3 och 6.4.3 innebär att alla ansökningar från och redovisningar till domstolen skall gå via . Detta bör också omfatta de underrättelser och den rapportering som föreskrivs i stadgan eller i domstolens bevis- och förfaranderegler. Denna ordning avviker från lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål, vilken i stället bygger på direktkontakter mellan svenska och utländska myndigheter i många fall (se avsnitt 6.3.3). Även det samråd med domstolen som krävs i olika sammanhang bör såsom centralmyndighet svara för. Det krävs inga särskilda bestämmelser om detta. 6.7.6Ersättningar och andra kostnader Regeringens förslag: Frågor om ersättningar och andra kostnader regleras på samma sätt som i förhållande till de internationella brottmålstribunalerna.