prop · GP03160 · 2002-03-04 00:00:00 — hävdade att ett försäkringsbolags åtagande att bedriva ett helägt dotterbolags försäkringsverksamhet inte till någon del utgör en försäkringstransaktion. Den eller de tjänster som tillhanda- håller dotterbolaget skall därför vara mervärdesskattepliktiga. Förutom yttrade sig kommissionen och parterna vid nationella domstolen. Domstolen fann att försäkrings- bolags åtagande att, mot ett vederlag som utgör en marknadsmässig ersättning, bedriva ett annat helägt försäkringsbolags verksamhet, vilket fortsätter att ingå försäkringsavtal i eget namn, inte utgör en försäkrings- transaktion i den mening som avses i artikel 13 B a i sjätte mervärdes- skattedirektivet. C-297/99 (Ä 159/99:2); Vehicle Inspectorate mot m. fl; begäran från Nottingham Magistrates Court, Målet gällde tolkningen av förordningen (EEG) nr 3821/85 om färd- skrivare vid vägtransporter. Frågan var om restid för att överta ett fordon med färdskrivare på annan plats än vid driftstället, respektive tid under vilken föraren kört nationell linjetrafik innan föraren kört ett fordon med färdskrivare, skall registreras på färdskrivarens diagramblad som annan arbetstid enligt artikel 15.2 och 15.3 i förordningen. hävdade att sådan tid skall registreras på färdskrivarens diagramblad som annan arbetstid. Detta för att säkerställa regelverkets syfte, nämligen att kunna kontrollera att reglerna om kör- och vilo- perioder efterlevs. Förutom yttrade sig, , , kommissionen och svarandena vid nationella domstolen. Enligt denna skall sådan tid registreras på färdskrivarens diagramblad som annan arbetstid. C-414/99 C-416/99 (Ä 209/99:1); mot , o.a. mot o.a. respektive o.a. mot ; begäran från of , Enligt artikel 7 i varumärkesdirektivet (89/104/EEG) ger ett varumärke inte innehavaren rätt att förbjuda användningen av varumärket för varor som av innehavaren eller med dennes samtycke har förts ut på marknaden under varumärket inom EES-området, dvs. det är då möjligt med parallellimport. Målet gällde huvudsakligen frågan om detta samtycke måste vara uttryckligt eller om det också kan vara underförstått. yttrade sig skriftligen och hävdade att ett samtycke enligt direktivet inte behöver vara uttryckligt utan även kan vara underförstått och att frågan om samtycke föreligger får bedömas av nationell domstol enligt allmänna avtalsrättsliga principer. Förutom yttrade sig , , , , kommissionen, Eftas övervakningsmyndighet och fem av parterna vid den nationella domstolen. Domstolen konstaterade inledningsvis att begreppet samtycke måste ges en gemenskapsrättsligt enhetlig tolkning. Domstolen fann att samtycket kan vara underförstått om det framgår av omständigheter som föreligger före det att varan sätts i omsättning utanför EES-området eller som sammanfaller med denna tidpunkt eller ligger senare i tiden, om dessa omständigheter, enligt den nationella domstolens bedömning, med säkerhet visar att varumärkes- innehavaren avsagt sig sin rätt att motsätta sig marknadsföring inom EES-området. Domstolen konstaterar vidare att en näringsidkaren som gör gällande att samtycke föreligger också har bevisbördan för detta påstående. Ett underförstått samtycke kan därmed inte anses bevisat enbart av det faktum att varumärkesinnehavaren inte har meddelat att han motsätter sig marknadsföring inom EES-området, eller av det faktum att denne inte på varorna angivit ett förbud att sälja dem inom EES-området. Inte heller det faktum att överlåtelsen av varan skett utan förbehåll och de nationella regler som är tillämpliga på överlåtelseavtalet föreskriver att överlåtelsen i sådant fall medför rätt att marknadsföra varan inom EES- området, medför att underförstått samtycke kan anses finnas. Avslut- ningsvis ansåg domstolen att frågan om tredje mans eventuella rätt att i nästa led marknadsföra varan saknar betydelse för bedömningen av frågan om konsumtion av varumärkesinnehavarens ensamrätt. C-441/99 (Ä 206/99:2); mot ; begäran från , Målet gällde tolkningen av rådets direktiv /987/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens och av anslutningsakten. Frågan vid den natio- nella domstolen gällde om det undantag från rätt till lönegarantiersätt- ning, som enligt punkten G i avsnitt I i bilagan till direktivet har rätt att utnyttja vad gäller en anställd som ensam eller tillsammans med nära anförvanter äger en väsentlig del av företaget och har ett betydande inflytande över verksamheten, också kan tillämpas på en anställd som själv inte äger någon andel i företaget men vars nära anförvant äger en väsentlig del av. har härvid frågat om den svenska praxis som fanns vid anslutning till unionen och som innebar att även den senare gruppen undantogs från rätt till ersättning, kan påverka tolkningen av undantaget. I målet har dessutom fråga uppkommit om den aktuella bestämmelsen i lönegarantidirektivet kan tillämpas direkt efter det att medlemsstaten i fråga som i fall utpekat sig själva som garantiinstitution. Domstolen konstaterade att det var fråga om en klart utformad gemenskapsrättslig bestämmelse som inte kunde tolkas på det vis som framgått av svensk rättspraxis. Domstolen fann dessutom att när en medlemsstat har utpekat sig själv som ansvarig för arbetstagarnas fordringar enligt lönegarantidirektivet, kan en arbets- tagare i en sådan situation som i målet grunda sin rätt till betalning direkt på direktivet, trots att medlemsstaten i sin lagstiftning i strid med direk- tivet uttryckligen undantagit arbetstagaren från rätt till ersättning. ändrades 12 § förmånsrättslagen (1970:979) för att säkerställa ett korrekt genomförande av punkt G i avsnitt I i bilagan till direktivet. C-453/99 (Ä 2/00:3); mot och (genom genkäromål) mot , () plc och ; begäran från Court of Appeal (Civil Division) (& ), Målet gällde i huvudsak frågan om en part i ett avtal, som är ogiltigt enligt artikel 85.2 i EG-fördraget (nu artikel 81.2 EG), kan göra ogiltig- heten gällande gentemot den andra parten vid nationell domstol samt om denne kan ha rätt till skadestånd från den andra parten. yttrade sig skriftligen och hävdade att en part i ett avtal som är ogiltigt enligt artikel 81 EG kan göra ogiltigheten gällande vid nationell hävdade vidare att artikel 81 EG inte hindrar nationella Skr. bestämmelser om att en part i ett avtal som är ogiltigt enligt artikel 81 EG har rätt till skadestånd från den andra parten i avtalet och inte heller om förutsättningar för sådant skade- Förutom yttrande sig , , och kommissionen. Domstolen fann att en part i ett avtal som kan begränsa eller snedvrida konkurrensen i den mening som avses i artikel 85 i EG-fördraget får åberopa att denna bestämmelse åsidosatts för att väcka talan med anledning av avtalet gentemot den Domstolen konstaterade vidare att en nationell rättsregel som förbjuder en part i ett avtal, som kan begränsa eller snedvrida konkurrensen i den mening som avses i artikel 85 i EG- fördraget, att yrka skadestånd som ersättning för en skada som orsakats av verkställigheten av nämnda avtal, enbart på den grunden att den som framställer yrkandet är part i avtalet, strider mot den nämnda artikeln. Slutligen fann domstolen att gemenskapsrätten inte utgör hinder för en nationell rättsregel enligt vilken det för en part i ett avtal som kan begränsa eller snedvrida konkurrensen inte är tillåtet att åberopa sitt eget rättsstridiga handlande som rättslig grund för att få skadestånd, om det styrkts att parten har ett betydande ansvar för snedvridningen av C-131/00 (Ä 84/00:1); mot i län; begäran från Länsrätten i , Målet gällde tolkningen av artikel 5 i rådets förordning (EEG) nr 3508/92 om ett integrerat system för administration och kontroll av vissa stöd- system inom gemenskapen. Frågan var om rätten till bidrag är utesluten om anteckningar inte har förts i djurhållarens register (stalljournal). Domstolen fann att den omständigheten att det inte finns några anteckningar i djurhållarens register utgör en allvarlig överträdelse av reglerna om identifiering och registrering av djuren, eftersom den hindrar det integrerade system för administration och kontroll som föreskrivs i rådets förordning (EEG) nr 3508/92 från att fungera och gör en effektiv administration av stödsy- stemen i gemenskapen omöjlig. Således konstaterade domstolen att artikel 5 i rådets förordning (EEG) nr 3508/92, jämförd med direktiv 92/102/EEG samt artiklarna 6.5 och 13 i kommissionens förordning (EEG) nr 3887/92 i ändrad lydelse, skall tolkas så, att den omständig- heten att det inte finns några anteckningar i det av jordbrukaren förda djurregistret är utom vid force majeure tillräcklig för att rätten till kompensationsbidrag skall vägras. C-255/99 (Ä 154/99:3); ; begäran från Oberster Målet gäller tolkning av vissa bestämmelser i dels rådets förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom ge- Skr. 2001/02:160 menskapen, dels rådets förordning (EEG) nr 1612/68 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen, mot bakgrund främst av reglerna om fri rörlighet för arbetstagare i artikel 48 i EG-fördraget (nu artikel 39 EG) och unionsmedborgarskapet. Frågan gäller tolkningen av begreppet familjeförmån i artikel 4.1 h) i förordning (EEG) nr 1408/71 och be- greppet social förmån i artikel 7.2 i förordning (EEG) nr 1612/68. Frågorna har uppkommit i ett mål där ett i bosatt österrikiskt barn kräver bidragsförskott enligt österrikisk lagstiftning. Den öster- rikiska lagstiftningen kräver bl a att barn skall vara bosatt i för att bidragsförskott skall beviljas. har yttrat sig skriftligen och hävdat dels att bidragsförskottet varken är en familjeförmån eller en social förmån i den mening som avses i de aktuella förordningarna, dels att varken artikel 48 i EG- fördraget eller reglerna om unionsmedborgarskapet hindrar nationella regler som villkorar rätten till bidragsförskott av att barnet är bosatt i det landet. Förutom har , , kommissionen och klaganden vid den nationella domstolen yttrat sig. Muntlig förhandling hölls . var närvar- ande. Generaladvokatens förslag till avgörande meddelades . Enligt förslaget utgör ett bidragsförskott som det aktuella en familjeförmån enligt artikel 4.1 h) i förordning (EEG) nr 1408/71, vilken ett barn i en situation som den aktuella har rätt till med stöd av artikel 73 eller 74 i samma förordning. Varken förordning (EEG) nr 1612/68 eller artikel 48 EG är däremot tillämpliga eftersom det rör sig om export av en rätt till en förmån (bidragsförskottet) och inte en situation där den som önskar rätt till förmånen kräver att behandlas på samma sätt som medborgarna i den stat där han har sitt hemvist. Med hänsyn till att den österrikiska domstolen lämnats vägledning genom tolkningen av förord- ning (EEG) nr 1408/71 med innebörd att bosättningskravet i den öster- rikiska lagen inte får tillämpas, saknas anledning att närmare gå in på en tolkning av fördragets bestämmelser om medborgarskap. C-309/99 (Ä 172/99:1); J.C.J. m.fl. mot Algemene Raad van de Nederlandse orde van Advocaten; begäran från , Målet gäller bl.a. frågan om reglerna om fri etableringsrätt och fri rörlig- het för tjänster hindrar nationella regler om att advokatverksamhet inte får bedrivas i sådant organiserat samarbete med annan än advokat, där deltagarna inom ramen för samarbetet för gemensam räkning och under gemensam risk delar beslutsmakten eller det slutgiltiga ansvaret sinsemellan. har yttrat sig skriftligen och hävdat att reglerna om fri etableringsrätt och fri rörlighet för tjänster inte hindrar sådana nationella regler. Om en inskränkning i dessa friheter skulle finnas, måste den i vart fall anses berättigad. Förutom har , , , , , , , kommissionen och tre av parterna vid den nationella domstolen yttrat sig. Muntlig förhandling hölls . Generaladvokatens förslag till avgörande meddelades . Generaladvokaten konstaterade inledningsvis att, i enlighet med de kriterier som framgår av CNSD-domen, det holländska advokatsam- fundet skall anses utgöra en företagssammanslutning i den mening som avses i artikel 81.1 EG (tidigare artikel 85.1 i EG-fördraget). Vidare måste den ifrågasatta regleringen anses hindra konkurrensen eftersom den hindrar uppkomsten av en marknad för företag som kan erbjuda integrerade tjänster, vilket en del av konsumenterna efterfrågar. Påverkan skall vidare anses tillräckligt stor för att förordningen skall anses omfattas av artikel 81.1 EG. Mot bakgrund av att förordningen gäller en hel medlemsstat och avser samarbete med klienter i flera medlemsstater ansåg generaladvokaten att förordningen kan påverka samhandeln. Gene- raladvokaten förklarade vidare att begreppet företag i artikel 81 respektive 82 EG skall tolkas på samma sätt, men att det faktum att ett organ har ansetts utgöra en sammanslutning av företag enligt artikel 81.1 inte nödvändigtvis innebär att det också utgör ett företag enligt gemenskapens konkurrensregler. Enligt artikel 82 EG avgörs frågan om organet är att betrakta som ett företag mot bakgrund av den aktivitet som faktiskt är föremål för bedömning. I detta fall kunde det inte anses vara fråga om en aktivitet som medförde att kunde betraktas som ett företag. Frågan om kunde anses inneha en kollektivt dominerade ställning kan inte bli föremål för domstolens prövning målet. Artikel 82 EG är därmed inte tillämplig. Generaladvokaten fann vidare att som sådant inte var ett företag i artikel 86.2 EG:s (tidigare artikel 90.2 i EG-fördraget) mening men att väl advokaterna som sådana var det och att, under förutsättning att den nationella domstolen kan fastställa att åtgärden är proportionell, förordningen inte strider mot artikel 86.2 EG. Under förutsättning att medlemsstaten förbehåller sig rätten att direkt eller indirekt bestämma innehållet i de väsentliga reglerna som reglerar yrkesutövningen och yrkesutövarna har ett effektivt rättsmedel att få organisationens beslut överprövat, hindrar artikel EG (tidigare artikel 5 i EG-fördraget) läst tillsammans med artikel 81 EG inte att beslutsbefogenheten överlåts till organisationen i ett fall som detta. Eftersom samtliga parter i målet redan är etablerade yrkesutövare i är artikel 43 EG (tidigare artikel 52 i EG-fördraget) inte tillämplig. Rätten att tillhandahålla tjänster enligt artikel 49 EG (tidigare artikel 59 i EG-fördraget) skall dock tillämpas eftersom företagen avser att tillhandahålla tjänster i andra medlemsstater. Generaladvokaten kon- staterar att regleringen tar direkt sikte på möjligheten att få tillgång till marknaden i och att den därför utgör ett hinder med den fria rörligheten för tjänster. Ett sådant hinder är berättigat om det tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt, är berättigat på grund av all- mänintresset, är lämpligt för att uppnå det mål som eftersträvas och inte går längre än vad som krävs för att uppnå målet. I enlighet med sitt tidigare resonemang när det gäller artikel 82.2 EG anser generaladvo- katen att det tre första kriterierna är uppfyllda och att det lutar åt att åtgärden är proportionell, men att denna bedömning slutligen måste överlämnas till den nationella domstolen. C-385/99 (Ä 197/99:3); V.G. Müller-Fauré mot Onderlinge Waarborgmaatschappij OZ Zorgverzekeringen U.A. van Riet mot Onderlinge Waarborgmaatschappij Z.A.O. Zorgverzekeringen; begäran från , Målet gäller i huvudsak samma frågor som i mål C-157/99 (Ä 120/99) och indirekt även i mål C-368/98 (Ä 169/98). har yttrat sig skriftligen och hävdat samma sak som i mål C- 157/99. C-407/99 (Ä 210/99:3); Vetharanigam Pathminidevi mot Landeskreditbank Baden-Württemberg-Förderbank; begäran från Bundessozialgericht, Frågeställningarna är delvis desamma som i de förenade målen C-95/99- 98/99 (Ä 76/99) och C-180/99 (Ä 114/99). har yttrat sig skriftligen och hänvisat till vad anfört i nämnda mål. C-425/99 (Ä 4/00:3); mot Landeskreditbank Baden- Württemberg-Förderbank; begäran från Bundessozialgericht, Frågeställningarna är delvis desamma som den nationella domstolen vill ha besvarade i de förenade målen C-95/99-98/99 (Ä 76/99) och C-180/99 (Ä 114/99). har yttrat sig skriftligen och hänvisat till vad anfört i nämnda mål. C-462/99 (Ä 15/00:3); Connect Gesellschaft für mot Telekom-Control-Kommission; begäran från Verwaltungsgerichthof, Målet gäller dels tolkningen av artikel 5a(3) i rådets direktiv /387/EEG om upprättandet av den inre marknaden för teletjänster genom att tillhandahålla öppna nät, dels tolkningen av artiklarna 82 och 86 i EG- fördraget, artikel 2 i kommissionens direktiv /2/EG samt artiklarna 9 och 11 i och rådets direktiv /13/EG om gemen- samma ramar för allmän auktorisation och individuella tillstånd på tele- tjänstområdet. har yttrat sig skriftligen, dock endast beträffande den nationella domstolens första fråga, huruvida artikel 5a(3) i rådets direktiv /387/EEG skall tolkas på så sätt att bestämmelsen har direkt effekt så att den gäller i stället för en motstridig nationell behörighetsregel. har hävdat att bestämmelsen inte har direkt effekt. Förutom har , kommissionen och parterna vid den nationella domstolen yttrat sig. Muntlig förhandling hölls . var inte närvarande. Generaladvokatens förslag till avgörande meddelades . Enligt förslaget har inte artikel 5a (3) i direktiv /387/EEG direkt effekt och därmed saknades anledning att besvara den andra frågan från den nationella domstolen. C-513/99 (Ä 37/00:3); mot stad och HKL-Bussiliikenne; begäran från , Målet gäller tre frågor, som uppkommit i en tvist som rör stads upphandling av busstjänster i stad. Fråga har uppkom- mit om försörjningsdirektivet (rådets direktiv /38/EEG om samordning av upphandlingsförfarandet för enheter som har verksamhet inom vatten-, energi-, transport- och telekommunikationssektorerna) är tillämpligt på den aktuella upphandlingen, om försörjningsdirektivet och tjänstedire- tivet (rådets direktiv /50/EEG om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av tjänster) medger att den upphandlande enheten vid anbudsutvärderingen premierar anbud som uppvisar lägst utsläpp vad gäller kväveoxid och orsakar minst buller, och om gemenskapens regler om offentlig upphandling hindrar att den upphandlande enheten premi- erar låga utsläpps- och bullernivåer, när det på förhand står klart att den upphandlande enhetens egen busstjänstverksamhet är en bland endast ett fåtal aktörer som kan uppfylla dem. har begränsat sitt skriftliga yttrande till den andra och tredje frågan och har hävdat att det är förenligt med de båda upphandlings- direktiven att beakta kväveoxidutsläppsnivåer och bullernivåer på det sätt som har skett i den aktuella upphandlingen. Det bör dock ankomma på den nationella domstolen att pröva om förfarandet strider mot proportion- alitetsprincipen eller i övrigt är oberättigat. Förutom har , , , , kommissionen och parterna vid den nationella domstolen yttrat sig. Muntlig förhandling hölls till vilken lik- som kommissionen, , , , och parterna i tvisten vid den nationella domstolen inställde sig. Generaladvokatens förslag till avgörande meddelades . Enligt generaladvokaten är försörjningsdirektivet inte tillämpligt i sådant ett fall som det aktuella (utan därmed tjänstedirektivet). Han ansåg vidare att det inte strider mot tjänstedirektivet att tillämpa upphandlings- kriterier som premierar låga utsläppsnivåer av kväveoxid och buller vid bedömningen av vilket anbud som är det ekonomiskt mest fördelaktiga under förutsättning att reglerna om de fyra fria rörligheterna respekteras liksom diskrimineringsförbudet och procedurreglerna för offentlig upp- handling. Möjligheten för den upphandlande myndigheten att tillämpa sådana kriterier hindras inte av att dess eget företag är ett av ett fåtal aktörer som kan uppfylla dem, förutsatt att det inte visas att kriterierna tillkommit enbart för att favorisera det företaget. C-99/00 (Ä 76/00:1); mot Åklagarkammaren i ; begäran från Hovrätten för , Målet handlar för det första om en hovrätt är en sådan nationell domstol mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel, som enligt artikel 234 tredje stycket EG skall begära förhandsavgörande, och vilket utrym- me det i sådant fall finns att avstå från att begära förhandsavgörande. Målet gäller dessutom tolkningen av artiklarna 45.1 och 4649 i rådets förordning (EEG) nr 918/83 om upprättandet av ett gemenskapssystem för tullbefrielse. Dels är det fråga om hur förutsättningen att importen skall vara av icke-kommersiell natur skall uppfattas för att varor vilka ingår i det personliga bagaget hos resenärer från tredjeland skall vara befriade från tull. Dels är det fråga om förordningen ger utrymme för en nationell praxis som innebär att import av en vara är av kommersiell natur, när importen överstiger en viss kvantitet. har yttrat sig skriftligen och hävdat att en domstol, vars slutliga avgörande kan överklagas till högre instans, inte är en sådan domstol som avses i artikel 234 tredje stycket EG, även om prövningen i den högre instansen kräver prövningstillstånd. har vidare anfört att förordningen skall tolkas så att tullbefrielse skall beviljas för varor som ingår i det personliga bagaget hos resenärer från tredjeland när varornas värde understiger det belopp som anges i förordningen, under förutsättning att det inte vid en helhetsbedömning visar sig att importen är av kommersiell natur. har slutligen anfört att det inte finns utrymme att tillämpa en nationell praxis som innebär en strikt presumtion för att import av en vara är av kommersiell natur när importen överstiger en viss bestämd kvantitet. Förutom har , , och kommissionen yttrat sig. Målet kommer att avgöras utan muntlig förhandling. C-141/00 (Ä 96/00:2); mot Finanzamt für Körperschaften I i ; begäran från Bundesfinanzhof, Målet gäller bland annat tolkningen av artikel 13 A 1 c i sjätte mer- värdesskattedirektivet 77/388/EEG. Frågan är om undantaget från skatte- plikt för sjukvårdande behandling som ges av medicinska eller paramedi- cinska yrkesutövare såsom dessa definieras av medlemsstaterna endast gäller om den sjukvårdande behandlingen utförs av en fysisk person eller om den juridiska form som den behandlande företagaren har valt för sin verksamhet härvid saknar betydelse. har yttrat sig skriftligen och hävdat att undantaget från skatte- plikt gäller oavsett i vilken rättslig form yrkesutövaren bedriver sin verksamhet. Förutom har , kommissionen och parterna vid den nationella domstolen yttrat sig. Generaladvokatens förslag till avgörande meddelades den 27 septem- ber 2001. Generaladvokaten anser, liksom , att undantaget från skatteplikt gäller oavsett i vilken rättslig form yrkesutövaren bedriver sin verksamhet. C-172/00 (Ä 111/00:1); mot ; begäran från Landgericht , Målet rör frågor om parallellimport av läkemedel, i detta fall en nässpray i en ny och en gammal variant som skiljer sig åt genom att den nya varianten inte behöver kylförvaras. Direktimportören har återkallat försäljningstillståndet för den gamla varianten vilket medfört att parallell- importtillståndet för denna produkt upphört med omedelbar verkan. Målet rör därmed delvis samma situation som mål C-15/01 (Ä 34/01) Losec MUPS. Kommissionen och parterna vid den nationella domstolen har yttrat sig skriftligen. har inte yttrat sig skriftligen men inställde sig, efter att begärt muntlig förhandling med hänsyn till sambandet med mål C-15/01, till sådan och hävdade att det redan mot bakgrund av principerna i Rhône-Poulenc-målet får anses framgå att det vore oproportionerligt att automatiskt återkalla försäljningstillståndet för parallellimportören före det att tillståndsmyndigheten avgjort frågan om preparaten är tillräckligt lika för att fortsatt parallellimport skall tillåtas med hänvisning till den princip som framgår av Rhône-Poulenc-målet. Härtill kommer att det dessutom kan bli aktuellt att tillåta försäljning i vissa situationer även om importen inte kan tillåtas enligt den principen, närmare bestämt då de förutsättningen som redogjort för i mål C- 15/01 föreligger.