prop · GP03135 · 2002-03-18 00:00:00 — I stort sett samtliga de brott som avses i artikel 1 i rambeslutet är enligt svensk rätt kriminaliserade på försöks-, förberedelse- samt Dessutom är även underlåtenhet att avslöja sådana brott straffbart i flertalet fall. Detta gäller för mord, dråp och grov misshandel (1 a och b), människorov och olaga frihetsberövande (1 c), mordbrand, grov mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, sabotage, grovt sabotage, sjö eller luftfartssabotage, flygplatssabotage, spridande av gift eller smitta (1 e, h och i) samt kapning och rån (1 f). ytterligare gärningar som torde omfattas av punkten 1 f, grovt olaga tvång samt grov stöld och tillgrepp av fortskaffningsmedel, är de kriminaliserade på försöks- och förberedelsestadiet. Såvitt avser de handlingar som anges i artikel 2 och som inte fortlöpt så långt att ett terroristbrott har fullbordats men som syftar till att genomföra något av de terroristbrott som anges i artikel 1 punkterna a, b, c, e, f, h och i, torde således svensk rätt uppfylla de krav som Vad gäller artikel 1 punkt g föreskriver den bestämmelsen att tillverkning, innehav, förvärv, transport, tillhandahållande eller användning av skjutvapen, sprängämnen eller kärnvapen, av biologiska eller kemiska vapen, samt, när det gäller biologiska och kemiska vapen, forskning och utveckling, skall vara straffbart om de kvalificerande rekvisiten i första stycket av artikeln är uppfyllda. och stämpling är inte kriminaliserat avseende samtliga de handlingar som anges i denna punkt. Det måste dock understrykas att enbart tillverkning, innehav, förvärv, transport eller tillhandahållande av olika former av vapen, samt när det gäller kemiska vapen, forskning och utveckling, inte omfattas av rambeslutet. För att handlingen skall omfattas av rambeslutet krävs att den kan allvarligt skada ett land eller en internationell organisation samt att gärningsmannen begår handlingen för att injaga allvarlig fruktan hos en befolkning, otillbörligen tvinga offentliga organ eller en internationell organisation att utföra eller att avstå från att utföra en viss handling, eller allvarligt destabilisera eller förstöra de grundläggande politiska, konstitutionella, ekonomiska eller sociala strukturerna i ett land eller i en internationell organisation. I praktiken torde det därför krävas att det kan styrkas att de handlingar som omfattas av denna punkt, för att vara av sådan karaktär att de kan anses uppfylla de kvalificerande rekvisiten i artikel 1, utgör ett led i genomförandet av andra brott som omfattas av rambeslutet, t.ex. mord, människorov, olika former av sabotage, kapning eller spridande av gift och smitta. De handlingar som avses i punkt torde således i första hand vara att bedöma som medverkan eller förberedelse till andra terroristbrott. Vad slutligen gäller artikel 1 punkt j, hot om att utföra någon av de handlingar som anges i artikel 1 punkterna a i kan detta, såsom redovisats i avsnitt 7.2, beroende på omständigheterna vara att bedöma enligt ett flertal olika straffbestämmelser. Om hotet används i utpressningssyfte eller som ett tvångsmedel är gärningen att bedöma enligt straffbestämmelser som samtliga är straffbara på försöks- och förberedelsestadiet. Dessutom är stämpling till flertalet av dessa gärningar kriminaliserat. För det fall hotet inte används som ett tvångsmedel eller i syfte att utöva utpressning är dock gärningen att bedöma som olaga hot. Försök, förberedelse och stämpling till olaga hot är inte straffbart. I denna del krävs därför, enligt regeringens mening, ny lagstiftning för att svensk rätt fullt ut skall uppfylla rambeslutets krav. Närmare om hur ny lagstiftning skulle kunna utformas Som angetts ovan torde de handlingar som skall vara straffbara enligt artikel 2 i svensk rätt vara kriminaliserade i enlighet med bestämmelserna om medverkan, försök, förberedelse och stämpling till brott. I avsnitt 7.2 gör regeringen den bedömningen att det i svensk lagstiftning, för att uppfylla rambeslutets krav i artikel 1, bör införas en särskild straffbestämmelse om ansvar för terroristbrott. Som framgår av det avsnittet anser regeringen vidare att bestämmelsen skulle kunna utformas så att de brottsliga gärningar i svensk lagstiftning som motsvarar de handlingar som avses i punkterna a j, skall bedömas som terroristbrott om gärningsmannens handlande uppfyller de kvalificerande objektiva och subjektiva rekvisit som anges i inledningen av artikel 1. Enligt regeringens mening skulle därvid kriminaliseringsåtagandet i artikel 2 lämpligen kunna genomföras på så sätt att försök, förberedelse och stämpling till samt underlåtenhet att avslöja de gärningar som kan komma att omfattas av en sådan särskild straffbestämmelse görs straffbart. Vad gäller medverkan krävs inga särskilda lagstiftningsåtgärder, eftersom medverkan till sådana gärningar automatiskt kommer att omfattas av 23 kap. 4 § . Som framgår av avsnitt 7.2 menar regeringen dock att det krävs Prop. 2001/02:135 ytterligare analys av hur de svenska straffbestämmelserna förhåller sig till de handlingar som anges i artikel 1, innan ett färdigt lagförslag kan läggas fram för . Det är därför inte möjligt att redan nu slå fast den exakta omfattningen av det straffbara området. Regeringens bedömning: Lagstiftning krävs för att fullt ut uppfylla dels kravet på att de handlingar som omfattas av rambeslutet skall kunna leda till strängare påföljder än om motsvarande handlingar inte är att anse som terroristbrott, dels att den som leder en terroristgrupp skall kunna dömas till ett frihetsstraff och den, som på sätt som anges i artikel 2, deltar i en terroristgrupps verksamhet skall kunna dömas till ett frihetsstraff . Kravet på ny lagstiftning kan lämpligen genomföras på så sätt att det införs en särskild straffskala för de handlingar som, i enlighet med regeringens bedömning i avsnitt 7.2, skall omfattas av den särskilda straffbestämmelsen för terroristbrott. Straffskalan bör därvid utformas så att det maximala straffet bestäms till fängelse på livstid. Skälen för regeringens bedömning Nuvarande svenska bestämmelser och behovet av ny lagstiftning Artikel 4 punkt 1 föreskriver att samtliga de handlingar som enligt rambeslutet skall vara straffbara också skall beläggas med effektiva, proportionerliga och avskräckande straffrättsliga påföljder vilka skall kunna medföra utlämning. Bestämmelsen innebär således i realiteten endast ett krav på att gärningarna skall vara belagda med frihetsstraff som är av sådant slag att utlämning kan ske. Enligt nuvarande lagstiftning, 4 § lagen (1957:668) om utlämning för brott, krävs för utlämning inom EU att brottet i den anmodade staten kan medföra fängelse eller mer. Den brottslighet som här kan komma i fråga uppfyller det kravet. I denna del krävs därför inte några lagstiftningsåtgärder. Artikel 4 punkt 2 innebär att om en handling uppfyller de kvalificerande rekvisit som anges i artikel 1 och därmed är att bedöma som terroristbrott, så skall denna handling kunna leda till ett strängare frihetsstraff än som gäller för motsvarande handling som inte uppfyller de kvalificerande rekvisiten. Detta gäller dock inte om de påföljder som kan dömas ut redan är de maximistraff som kan dömas ut enligt nationell lag. För svenskt vidkommande innebär detta att kravet på högre maximistraff inte gäller de handlingar i artikel 1 som motsvaras av ett brott för vilket enligt svensk rätt fängelse på livstid ingår i straffskalan. Flertalet, men inte samtliga de handlingar som avses i artikel 1 är enligt svensk rätt att bedöma enligt straffbestämmelser som kan leda till fängelse på livstid. Detta gäller mord, människorov, grov mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, grovt sabotage, kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage, spridande av gift eller smitta samt olovlig befattning med kemiska vapen. För de handlingar som inte motsvaras av brott för vilket fängelse på livstid ingår i straffskalan, t.ex. dråp, grov misshandel, olaga frihetsberövande, olaga tvång och grovt rån, torde i och för sig den svenska lagstiftningen ge goda möjligheter att vid straffmätningen beakta sådana omständigheter av objektiv och subjektiv betydelse som anges i inledningen av artikel 1 och som skall kvalificera en handling som ett terroristbrott. De kvalificerande rekvisit som anges i artikel 1 synes nämligen till stor del motsvaras av bestämmelserna i 29 kap. 1 och 2 §§ och torde som regel innebära att en gärning bedöms ha ett mycket högt straffvärde. Svensk lagstiftning är dock generellt utformad och förekomsten av de kvalificerande rekvisit som anges i artikel 1 leder inte automatiskt till att gärningen bedöms enligt en strängare straffskala. som anges i 29 kap. äger generell tillämpning innebär att straffet för en handling som inte är att bedöma som terroristbrott, men som begåtts under försvårande omständigheter, är att bedöma enligt samma straffskala som en handling som är att bedöma som ett Mot denna bakgrund gör regeringen bedömningen att, för att fullt ut uppfylla bestämmelsen i artikel 4 punkt 2, krävs att den svenska lagstiftningen ändras. Hur detta, enligt regeringens mening, lämpligen kan ske redogörs för nedan. Artikel 4 punkt 3 innebär att vissa handlingar som begås inom ramen för särskilt planlagd och organiserad terroristbrottslighet skall bestraffas med ett minsta gemensamt maximistraff. De handlingar som omfattas är de som skall vara kriminaliserade enligt artikel 2. Den som leder en terroristgrupp skall kunna bestraffas med ett frihetsstraff . För svensk del innebär detta att maximistraffet för den som leder en terroristgrupp måste vara fängelse på livstid. De som, på sätt som anges i artikel 2, deltar i en terroristgrupps brottsliga verksamhet skall kunna dömas till ett frihetsstraff på åtminstone . Som angetts ovan är flertalet av de handlingar som avses i artikel 1 enligt svensk rätt att bedöma enligt straffbestämmelser som kan leda till fängelse på livstid. Huvudregeln om medverkans bestraffning är att varje medverkande (gärningsman, anstiftare eller medhjälpare) skall straffas efter samma skala som gäller för den som ensam utfört brottet. innebär att svensk lagstiftning ger möjlighet att döma den som leder eller, på sätt som anges i artikel 2, deltar i en grupp som begår brott för vilka fängelse på livstid är föreskrivet, till sådana påföljder som krävs enligt artikel 4 punkt 3. Eftersom inte samtliga de handlingar som avses i artikel 1 kan leda till fängelse på livstid uppfyller dock inte svensk lagstiftning till alla delar denna bestämmelse. Närmare om hur ny lagstiftning skulle kunna utformas Som framgår av avsnitt 5.2 har den danska regeringen överlämnat förslag till om införandet av en särskild straffbestämmelse om ansvar Bestämmelsen är utformad i nära överensstämmelse med innehållet i artikel 1. Straffet föreslås bli fängelse, varvid det maximala straffet skall vara fängelse på livstid. Regeringen anser att starka skäl talar för att en svensk Prop. 2001/02:135 påföljdsbestämmelse utformas på liknande sätt. Det maximala straffet för den som gör sig skyldig till en gärning som omfattas av en sådan särskild straffbestämmelse om terroristbrott som regeringen redogjort för i avsnitt 7.2 bör vara fängelse på livstid. Detta följer redan av att flertalet av de gärningar som motsvarar de handlingar som anges i artikel 1 kan leda till en sådan påföljd. Vad gäller straffmätningen i de enskilda fallen får denna ske enligt gängse regler. Utgångspunkten för straffvärdebedömningen måste således vara den handling som gärningsmannen gjort sig skyldig till, den skada, kränkning eller fara som handlingen inneburit samt vad gärningsmannen insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv han eller hon haft. Regeringen menar att en sådan bestämmelse väl uppfyller rambeslutets krav på att de handlingar som omfattas av artikel 1 skall bedömas strängare än om motsvarande handling inte uppfyller de kvalificerande rekvisit som avses i samma artikel. Dessutom skapar en sådan bestämmelse möjlighet att döma den som leder en terroristgrupp till fängelse på livstid samt den som, på sätt som anges i artikel 2, medverkar till terroristgruppens brottsliga verksamhet till fängelse . Hur straffskalan mer i detalj skall utformas bör dock övervägas ytterligare i samband med att regeringen gör en fortsatt analys av hur de svenska straffbestämmelserna förhåller sig till artikel 1 och 2 i rambeslutet. Regeringens bedömning: I avsnitt 7.2 görs den bedömningen att artikel 1 i rambeslutet torde ställa krav på införandet av en särskild straffbestämmelse om terroristbrott. I enlighet härmed bör också den svenska domsrätten för brott begångna utom riket utvidgas till att omfatta denna brottsform, oberoende av innehållet i lagen på gärningsorten. Dessutom kan det finnas skäl att i vissa delar precisera och förtydliga bestämmelserna i 2 kap. om tillämpligheten av svensk lag. Skälen för regeringens bedömning Tillämpligheten av svensk lag regleras i huvudsak i 2 kap. . Enligt 1 § döms efter svensk lag och vid svensk domstol om brottet har begåtts här i riket. Enligt 4 § anses ett brott begånget där den brottsliga handlingen företogs, så ock där brottet fullbordades eller, vid försök, där brottet skulle ha fullbordats. Så snart någon del av den brottsliga handlingen har ägt rum här i riket, är handlingen i sin helhet att anse som begången i och inte bara den del som faller inom landets gränser. Svensk rätt uppfyller därför artikel 9 punkt 1 a. Enligt 2 kap. 2 § 1 döms för brott som begåtts utom riket efter svensk lag och vid svensk domstol bl.a. om brottet har begåtts av en svensk medborgare eller av utlänning med hemvist i . Artikel 9 punkt 1 c ställer alltså inte krav på lagändring. 2 kap. 3 § föreskriver att för brott som begåtts utom riket döms även i annat fall än som avses i 2 § enligt svensk lag och vid svensk domstol, bl.a. om brottet har förövats på svenskt fartyg eller luftfartyg, mot , svensk kommun eller annan menighet eller svensk allmän inrättning. Artikel 9 punkt 1 b samt punkt 1 e första ledet (brottet har begåtts mot medlemsstatens institutioner eller befolkning) kräver således inte heller någon lagändring. Bestämmelserna i artikel 9 punkt 1 d och andra ledet av punkt 1 e har inte någon direkt motsvarighet i svensk rätt. De svenska jurisdiktionsreglerna innehåller nämligen inte några bestämmelser som uttryckligen ger svenska domstolar behörighet att döma över brott på den grund att de har begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad i eller mot en EU-institution eller ett EU-organ som har sitt säte i . Svenska domstolar torde dock med stöd av bestämmelserna i 2 kap. i praktiken ha behörighet att, på sätt som krävs enligt dessa punkter, döma över de brott som omfattas av rambeslutet. Som framgår ovan har svenska domstolar alltid behörighet att döma över brott som helt eller delvis har begåtts i . Dessutom har svenska domstolar en vidsträckt behörighet att döma över brott som begåtts utom riket. Enligt 2 kap. 2 § har svenska domstolar, förutom de fall som redan angetts ovan, behörighet att döma över brott som utom riket har begåtts av en utlänning utan hemvist i , som efter brottet har blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här i riket eller som är dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare och finns här eller av annan utlänning som finns här i riket och brottet kan bestraffas med fängelse . I dessa fall uppställs ett krav på att gärningen även skall vara straffbar på gärningsorten (dubbel straffbarhet). Genom 2 kap. 3 § kompletteras bestämmelserna i 2 § beträffande brott som har begåtts utom riket med bestämmelser som utsträcker kompetensen till vissa specialfall. I 3 § uppställs nämligen inte något krav på dubbel straffbarhet och det innebär att svenska domstolar alltid har behörighet att döma över de brott som anges i paragrafen, oberoende av innehållet i lagen på gärningsorten. Förutom de brott som redan redovisats ovan gäller detta bl.a. om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage, penningförfalskning, försök till sådana brott, folkrättsbrott, olovlig befattning med kemiska vapen, olovlig befattning med minor eller osanna eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol. Dessutom gäller denna regel för alla brott som ansetts vara särskilt allvarliga och för vilka det lindrigaste straff som i svensk lag är stadgat är fängelse eller däröver. Detta gäller bl.a. mord, dråp, människorov, grovt rån och grov mordbrand. Därutöver har svenska domstolar enligt denna paragraf behörighet att döma över brott som begås mot svensk medborgare, utlänning med hemvist i eller svensk sammanslutning, t.ex. ett svenskt företag, om brottet har begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat. Behovet av ny lagstiftning Prop. I enlighet med 2 kap. 3 § föreligger svensk domsrätt för flera av de brott, då de begåtts utom riket och oavsett innehållet i lagen på gärningsorten, som i svensk strafflagstiftning motsvaras av de handlingar som avses i artikel 1 punkterna a j. Det är regeringens uppfattning att svenska domstolar skall ha samma utsträckta behörighet att döma över sådana gärningar för det fall dessa kommer att omfattas av en särskild straffbestämmelse om terroristbrott. En sådan straffbestämmelse kommer därutöver att omfatta gärningar som samtliga är att anse som särskilt allvarliga brott och därför alltid bör, i enlighet med de principer som gäller för fastställande av svensk domsrätt, kunna bli föremål för lagföring i . Regeringen anser därför att, för det fall en särskild ansvarsbestämmelse om terroristbrott införs i svensk lagstiftning, den svenska domsrätten för brott begångna utom riket bör utvidgas till att omfatta denna brottsform, oberoende av innehållet i lagen på gärningsorten. Jurisdiktionsbestämmelserna i artikel 9 punkt 1 d och andra ledet av punkt 1 e har inte någon direkt motsvarighet i svensk rätt. Även om bestämmelserna i 2 kap. i praktiken torde ge svenska domstolar behörighet att, på sätt som krävs enligt dessa punkter, döma över de brott som omfattas av rambeslutet, anser regeringen att det finns skäl att ytterligare analysera denna fråga. Det kan därvid inte uteslutas att vissa preciseringar och förtydliganden av bestämmelserna om svensk domsrätt kan vara nödvändiga för att svensk lagstiftning till alla delar skall anses uppfylla rambeslutets krav på straffrättslig jurisdiktion. Regeringen gör bedömningen att antagandet av Europeiska unionens rambeslut för att bekämpa terrorism inte föranleder några ökade kostnader för staten. om bekämpande av terrorism EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR FATTAT DETTA med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel 29, artikel 31 e och artikel 34.2 b i detta, med beaktande av kommissionens förslag,1 med beaktande av yttrande,2 och av följande skäl: (0)Europeiska unionen bygger på de allmängiltiga värdena mänsklig värdighet, frihet, jämlikhet och solidaritet, respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna; den grundar sig på principerna om demokrati och om rättsstaten, principer som är gemensamma för medlemsstaterna. (1)Terrorismen är ett av de allvarligaste brotten [...] mot dessa principer. I La Gomera-förklaringen, som antogs vid rådets informella möte , fördöms terrorismen som ett hot mot demokratin, mot det fria utövandet av de mänskliga rättigheterna och mot den ekonomiska och sociala utvecklingen. (2)Alla eller vissa medlemsstater har anslutit sig till ett antal konventioner om terrorism. I konvention om bekämpande av terrorism3 av fastställs att terroristbrott inte kan betraktas som politiska brott eller som brott förknippade med politiska brott eller som brott inspirerade av politiska motiv. har antagit konventionen om bekämpande av bombattentat av terrorister av och den internationella konventionen om bekämpande av finansiering av terrorism av . pågår inom förhandlingar om ett utkast till en övergripande konvention mot terrorism. (3)4 Inom Europeiska unionen antog rådet rådets och kommissionens handlingsplan för att på bästa sätt genomföra bestämmelserna i om upprättande av ett område EGT C [], [], s []. EGT C [], [], s []. ETS nr 90. Juridiska avdelningen har meddelat att ingressen är i behov av redaktionell tvättning. med frihet, säkerhet och rättvisa5, rådets slutsatser av Prop. 2001/02:135 2001 samt Europeiska rådets handlingsplan mot terrorism av den 21 En hänvisning till terrorism gjordes i slutsatserna från i och från i . Terrorism nämndes också i kommissionens meddelande till rådet och om halvårsuppdateringen av resultattavlan för framstegen i skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa i Europeiska unionen ()8. Dessutom antog en rekommendation om bekämpande av terrorism. De ledande industriländerna (G7) och förordade vid sitt möte i 25 åtgärder för att bekämpa terrorismen. (4)Europeiska unionen har vidtagit många särskilda åtgärder för att bekämpa terrorism och organiserad brottslighet: rådets beslut av om att ge Europol i uppdrag att behandla brott som begåtts eller misstänks bli begångna i samband med terroristaktiviteter som riktar sig mot liv, hälsa, personlig frihet och egendom9, rådets gemensamma åtgärd 96/610/RIF av på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen om att upprätta och föra ett register över specialiserad kompetens, skicklighet och sakkunskap när det gäller att bekämpa terrorism för att underlätta samarbetet om att bekämpa terrorism mellan Europeiska unionens medlemsstater10, den gemensamma åtgärden 98/428/RIF av beslutad av rådet på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen, om inrättande av ett europeiskt rättsligt nätverk11 med ansvar för frågor om terroristbrott (i synnerhet artikel 2), den gemensamma åtgärden 98/733/RIF av beslutad av rådet på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen om att göra deltagande i en kriminell organisation i unionens medlemsstater till ett brott12 samt rådets rekommendation av om samarbete i kampen mot finansiering av terroristgrupper13. (5)En tillnärmning av definitionen av terroristbrott bör ske i alla medlemsstater, inbegripet brott som har anknytning till terroristgrupper. Dessutom bör straff och påföljder som återspeglar allvaret i sådana brott föreskrivas för fysiska och juridiska personer som begått eller är ansvariga för sådana brott. (6)Omständigheterna bör anses vara försvårande om brottet begåtts med särskild hänsynslöshet eller mot flera personer eller mot personer som löper särskild risk att falla offer för terroristbrott. 5EGT C 19, 23.1.1999, s. 1. 6http://ue.eu.int/en/Info/eurocouncil/index.htm 7http://ue.eu.int/en/Info/eurocouncil/index.htm 8KOM(2000) 782 slutlig. 9EGT C 26, 30.1.1999, s. 22. 10EGT L 273, 25.10.1996. 11EGT L 191, , s. 4. 12EGT L 351, 29.12.1998, s. 1. 13 EGT C 373, 23.12.1999, s. 1. (7)Behörighetsregler måste fastställas för att säkerställa att terroristbrottet kan bli föremål för en effektiv lagföring. (8)Offren för terroristbrott är sårbara och särskilda åtgärder måste därför vidtas med tanke på dem. (9)I den mån målen för den föreslagna åtgärden inte i tillräcklig grad ensidigt kan uppnås av medlemsstaterna själva och därför på grund av behovet av ömsesidighet bättre kan uppnås på unionsnivå, kan Europeiska unionen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen. I enlighet med proportionalitetsprincipen går detta rambeslut inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål. (10)Detta rambeslut respekterar de grundläggande rättigheterna, såsom de säkerställs i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna, och som de följer av de författningsenliga traditioner som är gemensamma för medlemsstaterna såsom principer i gemenskapsrätten. Unionen iakttar de principer som fastställs i artikel 6.2 i Fördraget om Europeiska unionen och avspeglas i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, särskilt kapitel VI i denna.