prop · GP03147 · 2002-03-14 00:00:00 — Denna misstankegrad är välkänd för åklagarna ochmotsvarar den som enligt huvudregeln fordras för att anhålla en person (24 kap.6 § första stycket RB jfr 24 kap. 1 § RB). I ungdomsmålen får åklagarna redaninhämta yttrande från den lokala . I dessa mål gällerdessutom att åklagaren innan beslut fattas i åtalsfrågan i regel skall inhämtayttrande från socialnämnden (10 och 11 §§ LUL). Uppgiften att inhämta visspersonutredning förekommer även inför t.ex. ett beslut om åtalsunderlåtelse medstöd av 20 kap. 7 § första stycket 4 RB. Det är således inte en helt nyarbetsuppgift som skulle åläggas åklagarna.Som Riksåklagaren påpekat i sitt remissyttrande kan tidsvinsten komma attvariera beroende på om det är polisen eller åklagaren som ärförundersökningsledare i ärendet. I de ärenden där polisen ärförundersökningsledare kommer beslut om inhämtande av personutredning att fattas först i nära anslutning till att åtal väcks. Regeringen anser dock att varjetidsvinst, oavsett om den är begränsad, är av godo ur ett medborgarperspektiv.Det finns ytterligare fördelar med att åklagaren ges behörighet att besluta omviss personutredning. Om åklagaren hämtar in den aktuella personutredningen ochdenna kommer in till åklagaren innan han eller hon har meddelat beslut iåtalsfrågan, kommer det sannolikt att innebära att åklagarna i större omfattning än kan utfärda strafföreläggande med villkorlig dom som påföljd. Enanledning till att det inte sker har nämligen uppgetts vara att det iavsaknad av personutredning ibland råder osäkerhet om förutsättningarna förvillkorlig dom är uppfyllda.Förslaget innebär inte att det övergripande ansvaret för att det finns etttillräckligt underlag för att avgöra påföljdsfrågan flyttas från rätten tillåklagarna. Ansvaret skall fortfarande ytterst åligga rätten. Förslaget tar inteheller sikte på de former av personutredningar som är mest ingripande frånintegritetssynpunkt för den enskilde. Rätten skall således alltjämt ensam habeslutanderätt när det gäller läkarintyg enligt 7 § lagen om särskildpersonutredning i brottmål, m.m. och rättspsykiatriska undersökningar.Förslaget innebär inte heller att rätten fråntas sin beslutanderätt när detgäller att införskaffa yttranden från den lokala . Omåklagaren skulle vara tveksam till om yttrande skall inhämtas, skall han ellerhon kunna vända sig till rätten med en begäran om att viss utredning skallinhämtas. Motsvarande gäller för övrigt i ungdomsmålen (prop.1994/95:12 s. 71 f). Det kan också inträffa att åklagaren bedömer att ettyttrande inte behöver inhämtas, men att rätten har en annan uppfattning i denfrågan när målet väl kommer in dit. Självfallet skall rätten då kunna besluta om sådan personutredning.Med hänsyn till vad som ovan anförts finner regeringen att beredningens förslagatt åklagaren skall ha behörighet att inhämta yttrande från den lokalakriminalvårdsmyndigheten enligt 1 § lagen om särskild personutredning ibrottmål, m.m. bör genomföras.Tidpunkten för åklagarbeslutI beredningens förslag finns det inte någon begränsning i tiden vad gälleråklagarens behörighet att inhämta yttrande från frivården. Regeringen anser dock att åklagarens behörighet att inhämta yttrande bör begränsas till tiden innantalan har väckts vid domstol. När åtal redan väckts finns inte någon tidsvinstatt göra och oklarhet kan uppkomma om det är rätten eller åklagaren som skallinhämta ett yttrande.I vilka fall bör åklagaren inhämta personutredning?En personutredning med anledning av misstanke om brott innebär normalt ettförhållandevis stort intrång i den enskildes integritet. JK har i sittremissyttrande framfört farhågor att en konsekvens av att tidpunkten förpersonutredning förläggs till förundersökningen kan bli att det genomförs ettstörre antal onödiga personutredningar än vad som är fallet. och framför liknande synpunkter. En sådanutveckling skulle naturligtvis vara olycklig inte minst frånintegritetssynpunkt. Regeringen har dock svårt att tro att förslaget kommer attleda till någon beaktansvärd ökning av antalet onödiga personutredningar.Åklagaren måste självfallet i varje enskilt fall noggrant överväga om inhämtande av yttrande från frivården är nödvändigt för att avgöra påföljdsfrågan eller om det annars behövs en särskild utredning om den misstänktes personligaförhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att han eller honavhåller sig från fortsatt brottslighet. Yttrande från den lokalakriminalvårdsmyndigheten enligt 1 § lagen om särskild personutredning ibrottmål, m.m., skall således inte rutinmässigt inhämtas av åklagare underförundersökningen i alla mål där det kan vara fråga om att döma till annanpåföljd än böter och förutsättningarna enligt 2 § är uppfyllda.Rätten bör även i fortsättningen besluta om yttranden från frivården i de fallden misstänkte begärs häktad. Det framstår som naturligt att åklagaren dåavvaktar med att besluta om personutredning och framställer ett yrkande om sådan utredning vid häktningsförhandlingen, om han eller hon anser att behov avpersonutredning föreligger.Överprövning av åklagarens beslutBeredningen har övervägt om det skall vara möjligt för den misstänkte att få ett av åklagaren meddelat beslut om att inhämta yttrande från frivården prövat idomstol och kommit fram till att det inte behöver finnas en sådan möjlighet till domstolsprövning. Beredningen har hänvisat till vad som tidigare uttalats iförarbetena till 10 § LUL. Där konstaterades att det inte var nödvändigt attinföra en sådan möjlighet till domstolsprövning. I stället framhölls att detinte fanns något hinder mot att den unge begär överprövning av åklagarensställningstagande hos högre åklagare enligt de allmänna regler som gäller omdetta (prop. 1994/95:12 s. 72). Regeringen ställer sig bakom beredningensuppfattning.Behörighet för polismyndigheten att inhämta personutredningRegeringen anser i likhet med beredningen att polismyndighet inte bör gesbehörighet att besluta om sådana personutredningar som är aktuella. En sådanordning skulle kunna medföra en ökad risk för att personutredningar infordras ionödan.7 Vitesföreläggande vid kallelse till förhör under förundersökningen7.1 Nuvarande ordningDen som i ett brottmål skall inställa sig vid en domstol föreläggs i allmänhetatt göra detta vid påföljd av vite. Regler om detta finns i rättegångsbalken.Balkens bestämmelser kompletteras av allmänna bestämmelser som finns i lagen(1985:206) om viten (viteslagen). Viten för inställelser till endomstolsförhandling brukar avse en till . Vid underlåtenhet attiaktta ett vitessanktionerat föreläggande dömer domstolen ut vitet, helt ellerdelvis. Om det är sannolikt att den kallade har laga förfall, dvs. en giltigursäkt för att inte inställa sig, får dock enligt 32 kap. 6 och 8 §§ RB någotvite inte dömas ut. Utdömda viten tillfaller staten. Om betalning inte sker kanunder vissa förutsättningar vitet förvandlas till fängelse.Under en förundersökning i brottmål får enligt 23 kap. 6 § RB förhör hållas medvar och en som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen. Ettförhör skall enligt 5 § förundersökningskungörelsen hållas på tid och plats somkan antas medföra minsta olägenhet för den som skall höras, om inte därigenomförundersökningens behöriga gång motverkas eller polisens eller åklagarensarbete avsevärt försvåras. Förhöret skall också i övrigt anordnas så att onödigtidsspillan för den hörde undviks. I allmänhet hålls ett förhör på enpolisstation. För vissa fall är dock ett telefonförhör tillräckligt och i en del fall kan enligt 8 § förundersökningskungörelsen förhöret ersättas av enskriftlig berättelse från den som har upplysningar att lämna. Den som skallhöras bör enligt 5 § förundersökningskungörelsen, om det kan ske och det intebedöms som olämpligt med hänsyn till utredningen, kallas tillförhöret. I de allra flesta fall sker kallelsen per telefon eller genom ettlösbrev. Det finns inga bestämmelser om vite vid kallelse till ettförundersökningsförhör, om man bortser från de mycket speciella och ovanligafall där under förundersökningen ett förhör hålls inför domstol. Avsaknaden avbestämmelser innebär att något vite inte får föreläggas. I stället för vitefinns en möjlighet i vissa fall att framtvinga ett förhör genom hämtning (senärmare avsnitt 8).Den som hörs under en förundersökning i brottmål har enligt kungörelsen(1969:590) om ersättning vid förundersökning i brottmål i normala fall rätt till ersättning för resa, uppehälle och tidsspillan. Någon ersättning utgår dockinte, om den hörde har försökt att avvika eller på annat sätt undandra sigförundersökning eller på annat sätt försvåra sakens utredning, om den hördegenom att falskeligen anmäla sig själv eller på annat sätt uppsåtligen föranlett förhöret utan att det funnits anledning till det, om den hörde är skyldig tillbrottet eller medverkat till detta eller om det i övrigt med hänsyn till denhördes förhållande till saken inte är skäligt att ersättning utgår.Till skillnad mot vad som gäller vid t.ex. förhör i domstol äger förhör under en förundersökning rum på skilda platser. Det är inte helt ovanligt att förhöräger rum i den hördes bostad. I sådant fall brukar förhörsledaren och den somskall höras först ha kommit överens om en lämplig tidpunkt för förhöret. Mångagånger sker förhör per telefon. Inte i något av dessa fall utfärdas någonkallelse. Det normala är dock att den som skall höras och som inte är anhålleneller häktad kallas att infinna sig på en polisstation.7.2ÖvervägandenRegeringens förslag: Den som skall höras under en förundersökning skall kunnakallas till förhöret vid påföljd av vite. Beslut om att en kallelse skallförenas med vite får fattas av undersökningsledaren eller av en polisman som får leda förhöret. En fråga om utdömande av vitet skall prövas av åklagaren. Densom har förpliktats att betala ett vite kan begära rättens prövning av dettabeslut.Beredningens förslag: Beredningen föreslår att även den som skall leda förhöretutan att vara polisman skall ha möjlighet att förelägga vite och att viten skall dömas ut av tingsrätt. I övrigt överensstämmer regeringens förslag medberedningens.Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker beredningsförslageteller lämnar detta utan erinran. Förslaget avstyrks dock av Hovrätten över och , , och Sverigesadvokatsamfund. Riksåklagaren och avstyrker förslagetsåvitt gäller målsägande och vittnen. JK och ifrågasätter om fördelarna med förslaget överväger de nackdelar som uppstår. Såväl RPS som BRÅframhåller att vite måste föreläggas med återhållsamhet. JO och Sverigesadvokatsamfund anser att endast åklagare och polismän skall ha möjlighet attbesluta om vitesföreläggande. En kammare vid menar attvitesföreläggande skall få användas även utanför tillämpningsområdet förhämtningsreglerna.Svea hovrätt, och tingsrätter samt menar att åklagare bör ha rätt att döma ut ett förelagt vite. (majoriteten) ifrågasätter om det inte bör vara förvaltningsdomstolarna sombeslutar om ett vitesutdömande. anser att lagen (1996:242)om handläggning av domstolsärenden bör vara tillämplig i tingsrätten när detgäller utdömande av ett vite. Även tar upp frågan omärendelagen bör vara tillämplig.Skälen för regeringens förslagMöjligheten att kalla vid vite under förundersökningenBeredningen anger att det i inte obetydlig omfattning förekommer att den somkallas till ett förundersökningsförhör över huvud taget inte hör av sig tillpolisen och att polisen därför inte alltid kan utnyttja sin tid på ett effektivt sätt. Beredningen menar mot den bakgrunden att möjligheten att användavitesförelägganden kan medföra att de som kallas till förhör under enförundersökning i större utsträckning följer kallelsen. Beredningen hänvisar idet hänseendet till prop. 1986/87:89 s. 123 där det hävdas att vitessanktionenutgör den praktiskt mest viktiga sanktionen i fråga om skyldigheten att infinnasig vid en domstolsförhandling. Beredningen föreslår mot den nu angivnabakgrunden att den som kallas för att höras under en förundersökning skall kunna föreläggas att infinna sig vid påföljd av vite, men bara om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Något föreläggande skallinte utfärdas om förhöret avses ske per telefon eller om kallelsen till förhöravser längre avstånd än att hämtning till förhöret får ske. Beredningen betonaratt avsikten med förslaget är att öppna möjligheten till ytterligare ettsanktionsmedel när det gäller att få personer att inställa sig till ettförundersökningsförhör och att förslaget inte på något sätt innebär att detskall vara obligatoriskt med vitesföreläggande. Frågan om vite skall enligtberedningen övervägas i varje enskilt fall.Det torde inte vara ovanligt att den som har kallats till ettförundersökningsförhör underlåter att inställa sig eller att ens höra av sigtill den som skall hålla förhöret. Varje underlåtenhet av det slaget kangivetvis leda till en bristande effektivitet i polisarbetet. Vitesföreläggandenär ett av de remedier man kan tänka sig att använda för att komma till rätta med detta (se även avsnitt 8.2 om ökade möjligheter till hämtning). Denremisskritik som riktas mot förslaget går ut på att förslaget inte kommer att få någon större praktisk betydelse, att förslaget kan försämra förhållandet mellan polisen och allmänheten samt att förslaget kan leda till praktiska problem ochmerarbete hos såväl polisen som hos domstolarna.Enligt de nu gällande reglerna sker kallelser till polisförhör enkelt ochformlöst. Någon sanktion anges inte i samband med kallelsen. Bakom varjekallelse ligger dock ett outtalat hot om hämtning. Av 23 kap. 7 § RB framgårsålunda att hämtning till förhör kan ske om den som kallats har uteblivit utangiltig orsak och väglängden inte överstiger den för hämtning maximala. Somangavs vid en reform (se NJA II 1969 s. 682) bör kallelse till förhör på längre avstånd än att hämtning får ske inte förekomma annat än undantagsvis och när kallelse sker i ett sådant fall bör den som skall höras upplysas om att han eller hon inte är skyldig att inställa sig till förhöret. Några remissinstanser menar att hotet om hämtning får ses som ett starkare påtryckningsmedel änviteshotet och att viteshotet därför är onödigt. Regeringen delar inte denuppfattningen. I domstolarna torde det vara en allmän erfarenhet att denuvarande reglerna om att t.ex. en tilltalad skall föreläggas ett vite har ettstarkt berättigande trots att det även finns regler om hämtning av tilltalade.Regeringen ser det som positivt ifall viteshotet skulle leda till att man i endel fall undgick hämtning av en förhörsperson. Att en förundersökning i enstakafall kan komma att ta därför att man först prövar ettvitesföreläggande och först därefter tar till hämtning är en konsekvens som kangodtas.Några remissinstanser menar att polisförhör ganska ofta gäller personer som till följd av sin ekonomiska situation är vitesimmuna och att vitesförelägganden isådana fall är overksamma. Viteshotet är som sanktionsmedel inte effektivt motalla. Även här finns det emellertid anledning att dra paralleller meddomstolssituationen. En vitessanktion i en domstolskallelse är långtifrån alltid onyttig när den kallade är medellös. I sammanhanget bör också påpekas attutdömda viten kan komma att förvandlas till fängelse.Något mer substans ligger det enligt regeringen i den kritik motberedningsförslaget som tar sikte på förhållandet mellan polisen och enskilda.Polisarbetet är beroende av ett förtroendefullt förhållande till allmänheten.Personer som har blivit utsatta för ett viteshot eller kanske till och meddrabbats av att behöva utge ett vite kanske inte vid senare tillfällen är likavilliga att ge sig till känna, meddela polisen uppgifter, etc. Personer somkänner sig vara för hårt behandlade av myndigheter kan också komma att spridasin uppfattning till andra. Vitesförelägganden kan alltså, om de användsfelaktigt, komma att motverka sitt syfte.Sett ur ett medborgarperspektiv är det enligt regeringen viktigt att ettvitesföreläggande helst inte ges i andra fall än där det finns grund förantagande att den kallade inte annars kommer att lojalt uppfylla sinaskyldigheter under förundersökningen. När det gäller domstolsförhandlingarkallas visserligen målsägande och vittnen redan första gången vid vite, mensituationen är inte jämförbar med den som brukar råda under en förundersökning.Att någon uteblir från en domstolsförhandling får nämligen ofta till följd attförhandlingen behöver ställas in till stor olägenhet för andra som har infunnitsig och inte sällan med betydande kostnadskonsekvenser. Liknande situationeruppstår sällan när det gäller förhör under en förundersökning. Polisensnuvarande verksamhet utvisar också att många kallade hörsammar kallelsen.Särskilt i fråga om målsägande men även för de flesta vittnen och andra som inte kan sägas vara misstänkta för brott bör därmed gälla att en första kallelse ide allra flesta fall bör ges utan vitesföreläggande och att viteshotet sätts införst efter en bristande uppfyllelse av den första kallelsen. Lika medberedningen anser regeringen att vite inte bör föreläggas om förhör avses skeper telefon. Det kan endast i rena undantagsfall vara tillräckligt för ettviteshot att målsäganden eller vittnet inte kunnat anträffas för telefonförhör.Situationen blir emellertid en annan, om en telefonkontakt har etablerats ochden som skall höras därvid t.ex. har vägrat att yttra sig. Regeringen menar atten begränsning av vitesmöjligheten enligt det som har sagts ligger i deförutsättningar för vitesanvändning som beredningen har ställt upp.Otvivelaktigt är det en del problem förenade med vitesförelägganden. Främst äratt märka att enligt 2 § viteslagen ett vitesföreläggande alltid skall delgesadressaten. En delgivning sker enligt reglerna i delgivningslagen (1970:428).Detta innebär att man i ett vitesfall inte kan skicka en kallelse med vanligtlösbrev som man vanligen gör enligt nuvarande regler. Det skall dock även sägasatt dagens regler anses innebära att en kallelse måste kunna bevisas för att enunderlåtenhet att följa den skall kunna föranleda ett beslut om hämtning enligt23 kap. 7 § första stycket RB. Delgivningen av vitesföreläggandet skapar alltsågrunden för det enda alternativa tvångsmedlet.Om man inför en möjlighet att förelägga vite vid kallelse till förhör underförundersökningen, kommer det också att föra med sig en viss ökad administration inom framför allt polisen. Merarbetet för polisen måste vägas mot de positivaeffekter som en sådan möjlighet kan skapa när det gäller att effektivisera vissa förundersökningar. Regeringen kan inte dela de farhågor som någraremissinstanser anfört om att denna möjlighet leder till en ökad byråkratisering och onödig omgång. Snarare skulle regeringen vilja framhålla förslagetsbetydelse för en flexibel ordning enligt vilken just det tvångsmedel kananvändas som behövs för det enskilda fallet.Sammanfattningsvis gör regeringen den bedömningen att vitesförelägganden i enhel del fall kan ha större nackdelar än fördelar när det gällerförundersökningsförhör men att det också förekommer en hel del fall där sådanaförelägganden bör kunna bidra till en snabbare lagföring och där nackdelarna ärmindre framträdande. Regeringen anser att de av beredningen angivnaförutsättningarna för vitesförelägganden är väl avvägda och ägnade att leda till att sådana förelägganden kommer att ges endast i de fall där det är motiverat.Förslaget bör därför genomföras.Begränsningar i användningen av vitesföreläggandeFör skyldigheten för vittnen och andra att inställa sig tilldomstolsförhandlingar gäller i princip inga begränsningar i fråga om denväglängd som ett vittne eller annan kan behöva tillryggalägga vid påföljd avvite. En kammare vid menar att det inte heller i fråga omviteskallelser till förhör under en förundersökning bör finnas regler om maximal väglängd. Ett domstolsförhör bör enligt grundläggande processprinciper helstske i ett sammanhang på ett ställe med alla som skall höras i målet. Någotmotsvarande gäller dock inte i fråga om förundersökningsförhör. Särskilt medtanke på att det i ett och samma ärende kan bli fråga om flera förhör med sammeperson under en förundersökning anser regeringen att anknytningen till denmaximala väglängden för hämtning är ofrånkomlig. Lagrådet har i detta sammanhang i sitt yttrande föreslagit att den plats från vilken väglängden skall mätasskall vara den där den kallade har sin bostad. Regeringen kan ansluta sig tillatt utgångspunkten för väglängdens beräkning preciseras i lagtexten. Enbegränsning till bostadsbegreppet kan dock komma att bli svårtolkad, t.ex. närden kallade har flera bostäder eller stadigvarande uppehåller sig i någon annans bostad. Enligt regeringens uppfattning bör man därför som utgångspunkt förberäkningen välja samma konstruktion som den vilken förekommer i 23 kap. 7 § ifråga om hämtning och anpassa den till vitesföreläggande. Utgångspunkten förberäkningen bör därför lämpligen bli den plats där den kallade har sin bostadeller stadigvarande uppehåller sig.För användningen av en vitesmöjlighet kommer de allmänna principerna förtvångsmedelsanvändning att gälla. Sålunda kommer legalitets-, ändamåls-, behovs- och proportionalitetsprinciperna att behöva tillämpas. Av dessa är särskilt detvå sistnämnda av praktisk betydelse. Behovsprincipen innebär att en myndighetfår använda tvångsmedel bara när det finns ett påtagligt behov och en mindreingripande åtgärd inte är tillräcklig. Enligt proportionalitetsprincipen skallen tvångsåtgärd i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet stå i rimligproportion till det som står att vinna med åtgärden.När det gäller unga personer är möjligheterna att förelägga vite begränsade. Av2 § andra stycket viteslagen framgår sålunda att vite inte får föreläggas, omadressaten kan antas sakna faktisk eller rättslig förmåga att följaföreläggandet. I en nyligen framlagd proposition (prop. 2001/02:111 Kallelser av barn och ungdomar till domstolssammanträde, m.m.) föreslår regeringen atträttegångsbalkens bestämmelser om att den som skall kallas till domstol i vissafall skall föreläggas vite inte gäller den som inte har fyllt . I sammaproposition föreslås även att kallelser till ungdomar som har fyllt 15 men inte18 år inte skall förenas med vite, om den unge inte kan infinna sig utanmedverkan av vårdnadshavare eller annan som svarar för hans eller hennes vårdoch fostran. Möjligheterna att förelägga vite i en kallelse till ettförundersökningsförhör bör inte vara mer omfattande. De föreslagna reglerna omkallelse vid vite till domstolssammanträde bör därför tillämpas analogt. Sålänge vitesregler är fakultativa och alltså inte obligatoriska behövs det fördem dock inga uttryckliga undantagsregler av det slag som tas upp i den angivnapropositionen.Meddelande av vitesföreläggandeBeredningen föreslår att ett beslut om vitesföreläggande skall få meddelas avundersökningsledaren eller av någon annan som får leda förhöret. Någraremissinstanser menar att endast åklagare och polismän och alltså inte s.k.civilanställda skall kunna besluta. Regeringen delar dessa instansersuppfattning med hänsyn till att vitesfrågan i en del fall kan vara mindre lättatt bedöma.En remissinstans menar att det av ett vitesföreläggande bör framgå att vitetavser inställelsen och inte skyldigheten att uttala sig. Regeringen kan dockinte se att avsaknaden i ett föreläggande av en uttrycklig förklaring i dethänseendet skulle kunna ge upphov till någon risk för missförstånd. Självklartfår dock ett föreläggande aldrig ges en vilseledande utformning.Utdömande av viteEn ideal användning av den fakultativa vitesmöjligheten skulle innebära attvitesföreläggande gavs endast i de fall där vitet faktiskt framtvingar attkallelsen följs. Därmed skulle viten aldrig behöva dömas ut. Självklart kan mandock aldrig nå det ideala tillståndet. Man måste alltså räkna med att det i endel fall uppstår ett behov av att döma ut vitet.