prop · GP03133 · 2002-02-27 00:00:00 — Om en trafikförsäkring har upphört att gälla, skall det finnas uppgifter om tidpunkten för detta. Om det är ett statligt fordon, finns en särskild anteckning om detta i registret. Staten genom Kammarkollegiet antecknas då som försäkringsgivare. I vägtrafikregistret saknas det visserligen anteckning om sådant num- mer på försäkringsbrev som avses i direktivet. Det behövs emellertid inte sådana uppgifter för att de nödvändiga försäkringsuppgifterna ändå skall kunna tas fram. Försäkringsbrev torde för övrigt sällan åsättas en särskild nummerbeteckning. Uppgifter om nummer på grönt kort och gränsförsäkringsbevis Ett informationscentrum skall tillhandahålla även nummer på grönt kort och gränsförsäkringsbevis för sådana fordon som har undantagits från trafikförsäkringsplikt enligt det första direktivet (artikel 5.1). Artikel 4 i det första direktivet ger medlemsländerna möjlighet att av- vika från kravet på obligatorisk ansvarsförsäkring såvitt gäller vissa slag av fordon eller fordon med särskild registreringsskylt. För svensk del har denna möjlighet utnyttjats när det gäller mopeder. Sådana fordon har tagits upp på en sådan undantagslista som avses i artikel 4 i det direkti- vet. Genom ett EG-direktiv (92/61/EEG) har numera olika mopedklasser införts, klass I och klass II (se numera 2 § lagen [2001:559] om vägtra- fikdefinitioner). Befriade från registreringsplikt är mopeder klass II, dvs. äldre s.k. 30-kilometers mopeder och nyare mopeder som är konstruerade för en hastighet av högst . Undantaget enligt arti- kel 4 tar alltså sikte både på mopeder såsom dessa definierades innan det nu nämnda direktivet genomfördes i svensk rätt och på nyare mopeder klass II. Det kan anmärkas att trafikskadelagen visserligen föreskriver en försäkringsplikt för alla mopeder som brukas här i landet (2 §), men trafikskadeersättning utgår inte för utlandsskador (8 §) om fordonet inte är registrerat här i landet. Eftersom trafikförsäkringen inte gäller i de fall som beskrivits, ut- färdas inget grönt kort. Någon uppgiftsskyldighet beträffande sådana gröna kort är följaktligen inte aktuell. För de fall som omfattas av direktivet skall gränsförsäkring utfärdas för en svensk moped som passerar landets gräns för färd inom ett annat medlemsland. Gränsförsäkringsbevis utfärdas då inte av svenska myn- digheter utan av ansvarig myndighet i det land som fordonet skall färdas in i. Någon formell skyldighet för utländska myndigheter att lämna upp- gifter till svenska myndigheter kan naturligtvis inte föreskrivas i svensk rätt. Bestämmelsen i direktivet bör i stället, som anges i promemorian, uppfattas och genomföras så att den myndighet som utfärdar ett grönt kort eller ett gränsförsäkringsbevis skall underrätta det egna landets in- formationscentrum om detta. En bestämmelse med denna innebörd kan lämpligen meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen . 2001/02:133 bestämmer. Enligt direktivet skall de aktuella uppgifterna arkiveras efter det att ett fordon har avregistrerats (artikel 5.1). En skadelidande skall ha rätt att få tillgång till uppgifterna efter olyckan (artikel 5.3). Bestämmelser om bevarande och gallring av uppgifter i vägtrafikre- gistret finns i förordningen om vägtrafikregister (3 kap. 2 §). De eventu- ella ändringar som kan anses påkallade i anledning av direktivet skall alltså göras där och kräver ingen lagändring. Hur skall skyldighet som informationscentrum regleras? skyldighet att lämna uppgifter får anses innefatta ett sådant åliggande som avses i 8 kap. 3 § regeringsformen och skall meddelas genom lag. En ny bestämmelse som reglerar vilka uppgifter som skall lämnas ut på begäran av en skadelidande bör tas in i trafikskadelagen. Informationsskyldigheten bör gälla till förmån för alla utan någon begräns- ning Det huvudsakliga syftet med direktivet är att den som har råkat ut för en skada i ett annat land än det där han eller hon är bosatt skall ges möjlig- het att sköta skaderegleringen via en skaderegleringsrepresentant i sitt hemland. För att detta skall fungera har det i arbetet med det fjärde di- rektivet ansetts nödvändigt att den skadelidande ges tillgång till uppgifter bl.a. om vem som har meddelat trafikförsäkring och vem som är försäk- ringsbolagets skaderegleringsrepresentant. Direktivets begränsning till skador som inträffat utanför bosättnings- landet medför att skyldigheten att tillhandahålla uppgifter om svenska förhållanden endast skulle behöva gälla till förmån för utländska skadeli- dande. På motsvarande sätt skulle uppgifter om utländska förhållanden endast behöva gälla till förmån för den som är bosatt här i landet. Som anges i promemorian saknas det dock bärande skäl för att vid genom- förandet begränsa uppgiftsskyldigheten på det sättet. Bestämmelserna om informationsskyldighet bör lämpligen utformas på ett sådant sätt att de gäller för var och en. Datainspektionen har anmärkt att uppgifter om fordonets ägare enligt direktivet skall lämnas till den skadelidande endast om denne har ett le- gitimt intresse av att få denna information. Inspektionen har mot bak- grund härav ifrågasatt om inte en motsvarande begränsning borde tas in i trafikskadelagen. Var och en har rätt att utan någon begränsning få tillgång till de uppgifter om ägarförhållanden som finns antecknade i vägtrafikregistret. Denna möjlighet fyller en viktig funktion bl.a. när det gäller att identifi- era personer som har varit inblandade i trafikolyckor men som undandra- git sig att uppge namn och adress. Som har nämnts under avsnitt 8.1 är Prop. 2001/02:133 direktivet ett s.k. minimidirektiv som gör det möjligt att sätta i kraft eller behålla bestämmelser som är mer förmånliga för den skadelidande än de bestämmelser som är nödvändiga för att genomföra direktivet. Med stöd härav bör uppgifter om ägarförhållanden kunna lämnas ut till var och en utan någon begränsning även för de skadesituationer som omfattas av direktivet. 8.7Innehållet i en ansökan om tillstånd Regeringens bedömning: Det behövs ingen lagändring med anled- ning av direktivets bestämmelser om vad en ansökan om tillstånd att bedriva försäkringsverksamhet skall innehålla. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning (se promemorian s. 65 f.). Remissinstanserna tillstyrker promemorians bedömning eller lämnar den utan invändning. Skälen för regeringens bedömning: Det fjärde direktivet om motor- fordonsförsäkring (artikel 8) ändrar vissa bestämmelser i det första ska- deförsäkringsdirektivet. Ändringarna innebär att ett försäkringsbolag, som avser att bedriva verksamhet med motorfordonsförsäkring och som ansöker om tillstånd att bedriva sådan verksamhet här, skall vara skyldigt att redan i sin ansökan om detta meddela namn och adress på de skadere- gleringsrepresentanter som skall utses enligt direktivet om motorfordons- försäkring. I trafikskadelagen (5 §) anges vem som får meddela trafikförsäkring. Bestämmelser om när en ansökan om tillstånd att bedriva försäkrings- rörelse skall beviljas finns i försäkringsrörelselagen och i lagen om ut- ländska försäkringsgivares verksamhet här i landet. En första förutsätt- ning för att tillstånd skall ges är att verksamheten kan antas komma att uppfylla kraven i de nämnda lagarna samt andra författningar som reglerar verksamheten. För ett bolag som avser att meddela trafikförsäk- ring skall det alltså kunna antas att bolaget kommer att utse skadere- gleringsrepresentanter. En bestämmelse om att en ansökan om tillstånd skall innehålla upp- gifter om sådana skaderegleringsrepresentanter är en sådan föreskrift om verkställighet av lag som avses i 8 kap. 13 § regeringsformen. Det be- hövs alltså ingen lagändring för att uppfylla direktivets bestämmelser i denna del. Regeringens bedömning: Det behövs ingen lagändring för att genomföra direktivets bestämmelser i denna del. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning (se promemorian s. 66 f.). Remissinstanserna tillstyrker promemorians bedömning eller lämnar Prop. 2001/02:133 den utan invändning. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 12 skall medlems- länderna fastställa sanktioner för överträdelser av de bestämmelser som genomför direktivet. Sanktionerna skall vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. I den 18:e ingresspunkten till direktivet ges ett antal exempel på tänk- bara sanktioner mot ett försäkringsbolag som inte utser skadereglerings- representanter. Som exempel nämns bl.a. domstolsföreläggande kombi- nerat med administrativa böter (vite), regelbunden rapportering till över- vakande myndighet, kontroller på platsen, offentliggörande i pressen, tillfälligt förbud för bolaget att driva verksamhet, utnämning av en sär- skild företrädare hos de övervakande myndigheterna med ansvar för att kontrollera att rörelsen drivs i enlighet med försäkringslagstiftningen samt indragning av auktorisation. Som anges i promemorian torde det stå klart att den tillsynsverksamhet som utövar enligt 19 kap. försäkringsrörelselagen ger möjlighet till tillräckliga sanktioner. Enligt 19 kap. 11 § får således Fi- nansinspektionen meddela de erinringar i fråga om försäkringsbolagets verksamhet som inspektionen anser behövliga. skall förelägga ett bolag att vidta rättelse när inspektionen finner att avvikelse har skett från försäkringsrörelselagen eller t.ex. trafikskadelagen, där alltså reglerna om skaderegleringsrepresentanter föreslås tas in. Ytterst kan ett bolags tillstånd dras in. Som nämnts ovan torde direktivets bestämmelser om sanktioner i för- sta hand ta sikte på försäkringsbolagen och deras skyldighet att utse ska- deregleringsrepresentanter. tillsyn kommer dock att omfatta även i dess egenskap av företrädare för det kollektiv av försäkringsbolag som avses i 16 § trafikskadelagen. Det kan tilläggas att även i sig står under tillsyn. Detta framgår av föreningens stadgar. Några sanktioner utöver de som står till buds enligt försäkringsrörel- selagen bedöms inte vara nödvändiga. 8.9Information om de nya reglerna För att de nya reglerna om skaderegleringsrepresentanter, skadeersätt- ningsorgan och informationscentrum skall få genomslag i praktiken och kunna utnyttjas av skadelidande i så stor utsträckning som möjligt är det angeläget att klar och tydlig information om reglerna sprids i anslutning till att de skall börja tillämpas. har under hand upplyst att föreningen har för avsikt att informera om reglerna. Regeringens förslag: Direktivets bestämmelser om skadeersättnings- organ skall inte börja gälla förrän det har ingåtts ett avtal mellan ska- deersättningsorganen i samtliga medlemsländer. Det är oklart när ett sådant avtal kan komma att ingås. De bestämmelser som genomför direktivet i denna del skall därför träda i kraft den dag re- geringen bestämmer. I övrigt skall bestämmelserna träda i kraft vid den senaste tidpunkt för genomförandet av direktivets övriga bestäm- melser, dvs. Några övergångsbestämmelser in- förs inte. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag (se promemorian s.69 f.). Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan invändning. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 10.1 i direktivet skall medlemsländerna anta och offentliggöra de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att genomföra direktivet. Bestämmelserna skall börja tillämpas . Enligt artikel 10.3 gäller dessutom att medlemsländerna före skall inrätta eller godkänna ett skadeersättningsorgan. Utöver den generella regleringen i artikel 10.1 innehåller direktivet en särskild ikraftträdandebestämmelse för de delar av direktivet som handlar om skadeersättningsorgan (artikel 6). Enligt artikel 6.3 skall således di- rektivet i denna del börja gälla först efter det att ett avtal har ingåtts mel- lan de skadeersättningsorgan som har inrättats eller godkänts av med- lemsländerna. Avtalet skall innehålla regler om skadeersättningsorganens uppgifter, skyldigheter och ersättningsförfaranden. Efter att ha hört medlemsländerna skall kommissionen fastställa från vilken arti- kel 6 skall börja att tillämpas. Det är oklart när ett sådant avtal kan komma att ingås. De bestämmelser som genomför direktivet i denna del skall därför träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Med hänvisning till det sagda bör de lagändringar som föreslås beträf- fande direktivets bestämmelser om skadeersättningsorgan träda i kraft den dag regeringen bestämmer. I övrigt bör lagändringarna träda i kraft den dag som anges i direktivet, dvs. Enligt allmänna ersättningsrättsliga principer tillämpas nya ersättnings- regler endast på skadefall som har inträffat efter ikraftträdandet (se SOU 1992:84 s. 281 med hänvisningar). Dessa principer bör tillämpas också på de föreslagna reglerna om övertagande av ersättningsansvar. Någon övergångsbestämmelse om detta behövs därför inte (jfr prop. 1975:12 s. 143). Inte heller finns det behov av övergångsbestämmelser för skyl- digheten att utse skaderegleringsrepresentanter eller för informations- skyldigheten. Dessa bestämmelser börjar tillämpas vid lagens ikraft- trädande. Följdändringar med anledning av tidigare Regeringens förslag: Brottsskadelagen (1978:413) och järnvägstra- fiklagen (1985:192) skall anpassas till de ändringar som be- slutat med anledning av förslagen i regeringens proposition Ersättning för ideell skada (prop. 2000/01:68). Skälen för regeringens förslag: har beslutat om ändringar i bl.a. skadeståndslagen (1972:207) med anledning av rege- ringens proposition Ersättning för ideell skada (prop. 2000/01:68, bet. 2000/01:LU19, rskr. 2000/01:216, SFS 2001:732). Ändringarna, som trädde i kraft , innebär bl.a. att bestämmelsen om kränkningsersättning förenklas och görs tydligare. Av förbiseende har vissa följdändringar i brottsskadelagen och järnvägstrafiklagen inte kommit att ske. Detta bör nu rättas till. Ändringen i järnvägstrafiklagen kräver ingen övergångsbestämmelse eftersom den bestämmelse som det genom förbiseendet kommit att sak- nas hänvisning till (6 kap. 4 §) gäller som en allmän ersättningsrättslig princip. För bestämmelsen i brottsskadelagen däremot bör en övergångsbe- stämmelse införas med innebörd att brottsskadeersättning för de aktuella skadefallen kan betalas även för tid före ikraftträdandet, nämligen från den dag då ändringarna i skadeståndslagen trädde i kraft. Om brottsskadeersättning utgår har staten enligt 17 § rätt att träda in i den skadelidandes rätt till skadestånd. Frågan är nu om övergångsbe- stämmelsen bör utformas på ett sådant sätt att även möjligheten att träda in i den skadelidandes ställe skall gälla för tiden före ikraftträdandet. Till att börja med kan slås fast att en sådan reglering inte skulle komma i konflikt med förbudet mot retroaktiv lagstiftning i 2 kap. 10 § regerings- formen eftersom skadestånd och brottsskadeersättning inte utgör någon sådan annan särskild rättsverkan av brott som anges där. Som konstitu- tionsutskottet uttalat bör visserligen en allmän strävan vara att, även vid sidan av uttryckliga förbud, undvika att ge lagstiftningen retroaktiv ver- kan (bet. På förmögenhetsrättens område motiveras en så- dan försiktighet bl.a. med behovet för den enskilde att kunna överblicka konsekvenserna av sitt handlande. Sådana hänsyn kan dock knappast anses tala emot en retroaktiv regel i förevarande fall eftersom den enskil- des skyldighet att betala skadestånd gäller oförändrad. Det är därför rim- ligt att staten, om brottsskadeersättning utgår, ges rätt att träda in i den skadelidandes rätt till skadestånd även för tiden före ikraftträdandet. Tilläggas kan att och , som under hand har beretts tillfälle att lämna synpunkter, har tillstyrkt respektive inte haft något att invända mot att bestämmelsen utformas på det sättet. Regeringens bedömning: De föreslagna reglerna torde inte leda till några ökade kostnader för det allmänna. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning (se promemorian s. 71 f.). Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan invändning. anser dock att det är av vikt att ges ökade resurser för att kunna fullgöra sin uppgift som skadeersättningsorgan. Skälen för regeringens bedömning: De bestämmelser som rege- ringen föreslår innebär inget åtagande för det allmänna att ersätta skador. Bestämmelserna kan inte heller i något annat avseende antas leda till ökade kostnader för det allmänna. För försäkringsbranschen innebär genomförandet av direktivet nya skyldigheter, främst att utse skaderegleringsrepresentanter. De administ- rativa åtgärder som detta förutsätter kommer att medföra vissa kostnader. Kostnaden för skaderegleringen torde dock inte påverkas nämnvärt. har väckt frågan om behovet av att ge ökade resurser till i dess uppgift som skade- ersättningsorgan. Skyldigheten för att som företrädare för det kollektiv av försäkringsbolag som avses i 16 § trafik- skadelagen träda in i skaderegleringen medför naturligtvis en risk för kostnader som föreningen initialt måste stå för. Det kan dock förutsättas att endast i ett mycket begränsat antal fall kommer att behöva träda in som skadeersättningsorgan och betala ersätt- ning. Det framstår exempelvis som relativt osannolikt att skulle tvingas att överta skaderegleringen på grund av att ett försäkringsbolag inte har utsett någon skaderegleringsrepresentant här i landet. Under alla omständigheter bör dock inte drabbas av några nämnvärda slutliga kostnader med anledning av direktivets bestämmelser eftersom den ersättning som eventuellt betalas ut kan krävas åter. Den skyldighet att bistå med uppgifter i egenskap av informationscent- rum som införs genom de nya bestämmelserna motsvarar enligt uppgift från i stort den verksamhet som bedrivs re- dan . Några ökade kostnader med anledning av denna nya funktion kan alltså inte förutses. 12.1Förslaget till lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410) Skada under resa inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) m.m. 27 § Den som enligt 5 § första stycket 1 meddelar trafikförsäkring skall ha en skaderegleringsrepresentant i varje annat EES-land. Represen- tanten skall vara bosatt i det landet eller, om det är en juridisk person, vara etablerad där. Försäkringsgivaren skall utfärda fullmakt för skaderegleringsrepre- sentanten att reglera skadelidandes anspråk på ersättning från trafikför- säkringen när 1. den skadelidande är bosatt i det EES-land där representanten är bosatt eller etablerad, 2. det fordon vars försäkring skall tas i anspråk är försäkrat och nor- malt hemmahörande i något annat EES-land än som avses i 1 och 3. skadan har inträffat i något annat EES-land än som avses i 1 eller i ett land som ingår i systemet med grönt kort. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- dela ytterligare föreskrifter om villkor beträffande skaderegleringsrepre- sentanter och föreskrifter om underrättelseskyldighet. Paragrafen, som genomför artikel 1.1, 4.1 och 4.5 första meningen i di- rektivet, reglerar skyldigheten att utse skaderegleringsrepresentanter i andra EES-länder. Övervägandena finns i avsnitt 8.3. Lagrådet har avseende mellanrubriken närmast före den nya 27 § föror- dat att ett förtydligande av förkortningen EES i stället görs i 5 §. Enligt regeringens bedömning är det dock svårt att göra ett sådant förtydligande i 5 § eftersom förkortningen EES där inte förekommer självständigt utan används som en del av ett begrepp, EES-försäkringsgivare, som ges en särskild definition i en lag (lagen om utländska försäkringsgivares verk- samhet i ) till vilken hänvisning sker. Förtydligandet av förkort- ningen EES i mellanrubriken har därför behållits. Enligt första stycket skall varje trafikförsäkringsgivare här i landet utse en skaderegleringsrepresentant i varje annat EES-land. Skyldigheten om- fattar endast sådana försäkringsgivare som har fått tillstånd av regeringen att meddela trafikförsäkring (5 § första stycket 1). En EES-försäkringsgi- vare som är verksam här i landet enligt lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares verksamhet i omfattas alltså inte. Eftersom direktivet skall genomföras inom hela EES, kommer en sådan skyldighet i stället att föreskrivas i det land där försäkringsgivaren är auktoriserad. Representanten, som kan vara en fysisk eller en juridisk person, skall vara bosatt respektive etablerad i det land där försäkringsgivaren skall företrädas. Det är alltså fråga om ett slags platsombud. Uttrycket etable- rad förekommer i bl.a. lagen (2000:832) om kvalificerade elektroniska signaturer, som också genomför ett EG-direktiv. Försäkringsgivaren bestämmer själv vem som skall utses till skadere- gleringsrepresentant. En representant kan företräda flera försäkringsgi- vare. Försäkringsgivaren skall utfärda fullmakt för skaderegleringsrepresen- tanten att reglera skadelidandes anspråk på ersättning från trafikförsäk- Bestämmelsen har utformats efter mönster av 5 § tredje stycket men är mer begränsad. Fullmakten behöver endast ge rätt att, under vissa förutsättningar, ta emot och reglera anspråk på försäkringsersättning för Förutsättningarna anges i punkt 13. Enligt den första punkten skall den skadelidande vara bosatt i det land där representanten är bosatt eller etablerad. En skadelidande kan alltså inte vända sig till en skaderegleringsrepresentant i något annat land. trycket bosatt motsvarar direktivets stadigvarande bostad, men har på inrådan av Lagrådet använts i stället för detta eftersom det närmare ansluter till motsvarande uttryck i den engelska () och den franska (résidence) språkversionen. Uttrycket ges ingen definition i di- Det avser givetvis inte varje plats där den skadelidande till- bringar sin dygnsvila. För att en person skall anses bosatt i direktivets mening torde krävas att det är fråga om en fast anknytning till landet i Uttrycket torde ha en något vidare innebörd än hemvist. har sitt hemvist i bör under alla omständigheter även anses vara Enligt den andra punkten skall det fordon vars försäkring skall tas i an- språk vara försäkrat och normalt hemmahörande i ett annat EES-land än det där den skadelidande är bosatt. Med att fordonet skall vara försäkrat i ett annat EES-land avses att det skall vara försäkrat av en försäkringsgi- vares huvudkontor, agentur eller filial, dvs. av ett fast driftställe i det lan- Gränsöverskridande verksamhet av en EES-försäkringsgivare om- fattas alltså inte. Uttrycket normalt hemmahörande är hämtat från direk- Ett fordon är som regel normalt hemmahörande i det land där det är Fordon som inte är registrerade är normalt hemmahörande där den person som har hand om fordonet är bosatt. Av den tredje punkten framgår att skadan måste ha inträffat i ett annat EES-land än det där den skadelidande är bosatt eller i ett land som ingår i systemet med grönt kort. Vad systemet med grönt kort innebär framgår av avsnitt 6. Uttrycket grönt kort förekommer i trafikförsäkringsförord- ningen (12 §). Skadelandet behöver inte vara samma land som det där fordonet är försäkrat och normalt hemmahörande. I tredje stycket bemyndigas regeringen eller den myndighet som rege- ringen bestämmer att meddela ytterligare föreskrifter om villkor för ska- deregleringsrepresentanter och om underrättelse. Med stöd av bemyndigandet kan föreskrifter meddelas bl.a. om på vil- ket språk ett ärende skall kunna behandlas. Såvitt gäller underrättelse är bestämmelsen avsedd att ge stöd för föreskrifter om skyldighet för svenska försäkringsgivare att underrätta bl.a. Trafikförsäkringsföre- ningen om vilka skaderegleringsrepresentanter som har utsetts i övriga Bestämmelsen ger också stöd för föreskrifter om underrät- telse till skadelidande om skaderegleringen (motiverat besked om ersätt- ning).