mot · GQ02So509 · 2002-10-23 00:00:00 — Konkurrensutsättningen är ett medel för att skapa och stimulera effektivt utnyttjande av begränsade resurser, stimulera nytänkande och bidra till god och förhöjd kvalitet samt ge patienterna en högre grad av valfrihet. En given fördel med att alternativa aktörer uppstår är att kvalitetssäkringen kommer i fokus. Vid organisationsförändringar är det viktigt att ha kontroll över att vården är av samma höga kvalitet och ges på lika villkor. Kraven på offentlig insyn i verksamheterna och en hög och för alla lika kvalitet ska fortsatt vara densamma, oavsett om verksamheten har enskild eller offentlig utförare. För oss är patientens behov av trygghet och valfrihet i fokus. Konkurrensutsättning av olika verksamheter får inte bli ett självändamål. Privata företag har aktivt medverkat till att ge svensk hälso- och sjukvård en framskjuten plats i fråga om metoder, teknologi, forskningsinriktning och kostnadsnivå. Främst har det skett genom läkemedelsföretagen, men det finns även framgångsrika företag i andra branscher, till exempel medicinsk teknik samt tekniska hjälpmedel. vill stödja utvecklingen av den humanistiska traditionen i vården. Därför ser vi ett stort behov av opinionsbildning kring de grundläggande värden som byggt upp hälso- och sjukvården och som vi anser behöver bevaras och utvecklas . 10 Investera i personalen har en mycket väl utbildad vårdpersonal. Personalens hängivenhet och arbetsvilja har utnyttjats maximalt, vilket bl.a. resulterat i att många förlorat gnistan. Detta är oroande tendenser som kan få irreparabla konsekvenser om de inte åtgärdas snabbt. Fler utbildningsplatser måste skapas för både läkar- och sjuksköterskelinjen samt inom omvårdnadsprogrammen. Behovet av att rekonstruera hälso- och sjukvården, utveckla äldreomsorgen och återställa personalens framtidstro och arbetsglädje måste beaktas särskilt . Det är angeläget att undersköterskornas roll uppvärderas. Kompetenskraven bör ses över och nya karriärvägar erbjudas för att göra ett av vårdens viktigaste yrken mera statusfyllt. Även i fråga om sjuksköterskornas roll och ansvar behöver framtidens rekryteringsmöjligheter förbättras. Yrkesinnehåll, kompetenskrav och karriärvägar behöver förnyas och utvecklas. Undersköterskeutbildningen behöver förändras. Utarbetade kriterier och mätbar kvalitet skall systematiskt och fortlöpande kunna dokumenteras och utvärderas. Den nyutbildade undersköterskan skall erhålla ett bevis på god utbildning som garanterar kompetens och lämplighet. Det finns anledning att se över möjligheterna till en differentierad utbildningssatsning på undersköterskor som ger formell kompetens att hantera såväl läkemedel som demensvård. Arbetet som undersköterska ska vara förenat med yrkesstolthet och arbetsglädje. För alla yrkesgrupper inom vården bör möjligheter till specialisering öka i syfte att göra vårdyrkena mera attraktiva. Stimulanser i form av fortbildningsmöjligheter och en mera generös lönesättning är viktiga delar av en ny personalpolitik inom vård- och omsorgsområdet. En större mångfald av vårdgivare kan skapa förutsättningar för bättre lönebildning och fler attraktiva karriärvägar för anställda inom vården. I en omtalad undersökning som utfördes av framkom att undersköterskor och vårdbiträden som arbetade inom privat äldreomsorg trivdes bättre än hos de offentliga arbetsgivarna. Mer ansvar, bättre karriärvägar, bättre och tillgängliga chefer som motiverar personalen och större möjligheter att ta egna initiativ nämns som fördelar hos privata vårdgivare. Även arbetar medvetet för en större mångfald av vårdgivare. 10.1 Upprätta förtroendekontrakt mellan politiker och personal Det har funnits för många politiska pekpinnar riktade till vårdens personal och för litet av en dialog kring de värden som ska styra hälso- och sjukvården. Det finns en olycklig förtroendeklyfta mellan politiker och professionella grupper. vill verka för upprättandet av ett nytt förtroendekontrakt mellan politiska företrädare och vårdens professioner som bygger på ömsesidigt ansvarstagande och respekt för varandras uppgifter. Det förhindrar politisk klåfingrighet och detaljstyrning. Det handlar om att bygga upp ett ömsesidigt åtagande att ta ansvar utifrån sina olika roller och uppgifter. Inte minst när det gäller prioriteringsfrågor finns det en stark tendens till att skjuta över ansvaret på andra grupper än den man själv representerar. Prioriteringsdelegationen redovisar olika erfarenheter från olika prioriteringsprojekt i sin slutrapport (SOU 2001:8). Dessa erfarenheter visar att politikerna önskar att personalen, i första hand läkarna, ska ta ansvar för vem som ska behandlas och vem som inte ska få behandling. Personalen å andra sidan kräver tydlig politisk prioritering. Ingen av grupperna kan i längden fortsätta att på detta sätt kräva att någon annan tar ansvar och agerar. Det är patienter och vårdtagare som drabbas av konsekvenserna av denna kortsiktighet. Frustrationen är i och för sig förståelig i båda grupperna, men missnöjet har inte löst ett enda av problemen . Den enda lösningen på detta dilemma är dialog och förtroende. Vad gäller specialistutbildning för läkare och vidareutbildning för sjuksköterskor är det nödvändigt att se över dimensioneringen med tanke . Det råder brist på barnläkare, onkologsjuksköterskor, reumatologer, neurologer, geriatriker, allmänläkare samt intensivvårdssköterskor, röntgensköterskor m.fl. För att kunna erbjuda en god vård krävs utökade utbildningsinsatser. Därför bör regeringen återkomma med förslag som stämmer överens med de långsiktiga behov som finns. På alltför många vårdcentraler och öppenvårdsmottagningar saknas det primärvårdsläkare. När det råder brist på läkare i denna första linjens sjukvård drabbas patienterna och övrig personal hårt. För att avhjälpa bristen på primärvårdsläkare måste yrkets utvecklingsmöjligheter förbättras. Det måste på nytt bli attraktivt att utbilda sig till specialist i allmänmedicin. Det handlar både om arbetsuppgifternas innehåll och arbetsmiljön i stort samt möjligheterna att bedriva forskning. Många av våra äldre får ålderssymtom som kräver god vård. Det är alldeles uppenbart att behovet av fler läkare med specialistkompetens i åldrandets sjukdomar växer. Det behövs ett kompetenslyft för läkare och vårdpersonal i geriatrik. För att säkra tillgången på geriatrisk läkarkompetens krävs en långsiktig planering. Behovet måste därför kartläggas. Det behövs en nationell uppföljning av geriatrikens utveckling, en analys som kan läggas till grund för landstingens långsiktiga planering för att tillgodose behovet av geriatrisk kompetens . 10.3 Mer tid för omvårdnad Inom svensk sjukvård finns en tendens att den materiella standarden prioriteras framför andra angelägna behov. Det är lättare att acceptera en investering i dyr utrustning än en ytterligare anställd i den personal som svarar för omvårdnad. För att uppnå god vårdkvalitet krävs framför allt att det finns kompetenta och medkännande människor som ger vård. När landsting och kommuner tvingas till prioriteringar i sjukvården är det omvårdnaden som blir lidande. Det är bland annat de människor som har kroniska sjukdomar och människor i livets slutskede som drabbas. Det är de som inte själva kan protestera som får utstå försämringar. Detta kan inte accepteras. Sjukvård och äldreomsorg handlar om medicinsk diagnos och behandling. Men det handlar också i hög grad om att ge omvårdnad. Det är fråga om att kunna erbjuda tid. Tid att lyssna och tid att ge tröst. De senaste årens nedskärningar och organisatoriska förändringar inom vårdområdet har drabbat omvårdnaden mest. Det är angeläget att personalen har tid för att diskutera patientens symtom, oro eller ångest. I en positiv miljö med god omvårdnad tillfrisknar patienterna snabbare. Vi kristdemokrater anser att sjukvårdshuvudmännen måste avsätta mer resurser för att ge utbildning i medicinsk-etiska frågor även till den administrativa personalen inom vården. Denna utbildning måste få högre status för att de ökade kraven ska kunna tillmötesgås. 10.4 Låt vårdpersonalen få vårda Personalen behöver få ny framtidstro och en god grund för ökat självförtroende. Det behövs fler händer i vården. minskade antalet anställda i hälso- och sjukvården från 323 700 till 247 400, eller med 76 300 anställda. Det motsvarar en minskning . framöver måste sjukvården och äldreomsorgen få ett resurstillskott som bättre motsvarar vårdbehovet. Alltfler administrativa uppgifter läggs på läkare och sjuksköterskor. Det stora flertalet rapporter, redovisningar, sammanställningar och enkäter tar de erfarnas tid i anspråk. Vid en internationell jämförelse arbetar svenska läkare med administrativa uppgifter i en omfattning som är oacceptabel. Administrativt arbete måste begränsas och utföras av särskilt avdelad personal. Läkarsekreterare och ekonomer m.fl. är en tillgång som måste användas. utredning Omfattning av administrationen i vården visar att en tioprocentig minskning av administrativ tid är möjlig. En mängd varningssignaler kan ses när det gäller tillståndet hos personalen i vården. Det finns utbredda symtom på ohälsa, och sjukfrånvaron ökar. Statistik från visar att bland manliga och kvinnliga läkare, kvinnliga läkarsekreterare, kvinnliga och manliga sjuksköterskor och kvinnliga undersköterskor mer än fördubblades sjukfrånvaron mellan och 2001. har åldersstrukturen för de anställda förskjutits mot allt högre åldrar. Genom att risken för längre sjukfrånvaro är större i de högre åldersgrupperna kommer troligen ökningen av andelen anställda att medföra en fortsatt ökad sjukfrånvaro. Det är nu nödvändigt att det på varje arbetsplats skapas ett andrum. Vårdpersonalen måste få chans att utvecklas i arbetet. Tid och resurser måste avsättas för eftertanke, handledning och kompetensutveckling. Alla medarbetare i vården borde ha en individuell plan för kompetensutveckling. Detta kostar naturligtvis pengar. Men alternativet kan vara att kvalificerad personal flyttar utomlands eller byter yrke. Dagens organisation av vården behöver förnyas. Sjukvården har behov av stor flexibilitet utöver de bestämmelser som skall tillgodose medicinsk säkerhet. Med ett arbetssätt som innebär en större delegering av ansvar och befogenheter långt ut i organisationen kan personalen ges en större känsla för arbetet och ökad delaktighet. Personalen måste få påverka organisationen och få använda sin kunskap till att påverka. Det gäller alltifrån flexiblare arbetsvillkor och inflytande över förläggningen av sin arbetstid till större frågor som skapandet av en ny personalroll. Vårdteamet måste lyftas fram som en viktig beståndsdel i vården. Läkare, sjuksköterskor, undersköterskor, sjukgymnaster, specialister, läkarsekreterare m.fl. har alla viktiga funktioner. Men det är en oförlåtlig åderlåtning av resurser att lägga tid och energi på att stärka den ena yrkeskategorin på den andres bekostnad. Istället för att ödsla kraft på ett gammaldags hierarkiskt tänkande är det att släppa in teamkänslan och nätverkskulturen i vården. Som exempel på framgångsrikt teamarbete inom vården förtjänar de palliativa resursteamen som finns ute i landet att nämnas. Ingen enskild yrkesgrupp har kompetens att möta alla de krav som ställs på vården i livets slutskede. Ett mångprofessionellt team kan dock utgöra ett verkligt användbart stöd till den praktiskt arbetande personalen. Att fördjupa reflexionen och arbetet kring begreppet teamarbete måste vara en uppgift för vårdens huvudmän. 11 En värdighetsgaranti för alla Det finns all anledning att arbeta med fördjupade kvalitetskrav inom sjukvården. Det är dessa kvalitetskrav vill lyfta fram genom att skapa en värdighetsgaranti för trygghet i vården och en stärkt ställning för patienten. Detta får inte enbart begränsas till att handla om väntetider, tillgänglighet och ökade valmöjligheter. Patientens delaktighet i sin egen vård, personlig integritet och respekt för den enskilde är viktiga frågor. Tid för omvårdnad och tid för möten mellan människor måste bli centrala delar i en värdighetsgaranti inom hälso- och sjukvården. Den oro som alltför många patienter känner i väntan på provsvar går inte att mäta. Snabba och tydliga besked är ett minimum. I värdighetsgarantin bör skrivas in att ingen skall vårdas i korridorer eller behandlingsrum. I lägen med extremt hög belastning inom vården finns ingen möjlighet att låta vårdgarantin resultera i sanktioner gentemot någon, men däremot kan patienten alltid kompenseras. Värdighetsgarantin för sjukvården bör tydligt ange att tidpunkten för operationer inte utan särskilda skäl får ändras som operation först planerats. Det är viktig att såväl vårdtagare som anhöriga har kännedom om vilka krav som kan ställas på vårdgivaren. Därför ska det finnas en värdighetsgaranti inom vård och omsorg som konkret anknyter till de villkor under vilken verksamheten bedrivs. Anser en vårdtagare eller anhörig att verksamheten inte infriar de krav som värdighetsgarantin anger ska man kunna vända sig till en instans för klagomål. Värdig vård innebär att den vård som erbjuds passar det aktuella vårdbehovet bäst. En värdighetsgaranti är särskilt viktig i vården av de äldre. Den skall omfatta såväl medicinsk kvalitet som omvårdnadskvalitet. Värdighetsgarantin inom äldrevården kan bl.a. innebära följande: Det skall finnas en läkare knuten till varje äldreboende och till varje hemsjukvårdspatient, dvs. en läkare som är specialiserad på åldrandets sjukdomar och problem och som regelbundet besöker dessa omsorgstagare. Det skall finnas skilda vårdenheter för senildementa och andra boende. Det skall finnas eget rum för alla som så önskar. Det skall vara en självklarhet att äldreboende finns i eller i närheten av den kommundel där vederbörande tidigare bott. Det skall finnas uttalat att en patient inte skall behöva ligga och vänta innan en blöja full av avföring eller urin byts. Det skall finnas tillräckligt med personal för att mata och hjälpa till med att dricka. Det skall finnas så mycket personal att varje patient får känna sig ompysslad, observerad och personligt tilltalad varje förmiddag och varje eftermiddag. Det skall finnas tillräckligt med personal så att alla patienter som så orkar hjälps upp ur sina bäddar i rimlig tid och dessutom får komma ut i andra miljöer än det egna rummet. Det skall vara en självklarhet att inom äldrevården ta till vara ideella insatser som erbjuds. Det skall finnas så god tillgång till personal att ingen behöver dö ensam. 11.1 Värdighetsgarantin för dem som inte kan föra sin talan Särskild uppmärksamhet och hänsyn ska visas personer med nedsatt autonomi, t.ex. barn och äldre, demenshandikappade, individer med utvecklingsstörning och talsvårigheter. Studier har visat att patienter med kommunikations- och förståndshandikapp inte sällan reagerar med oro och aggressivitet när individen känner smärta. Tyvärr är det vanligt att sådant beteende tolkas som en normal utveckling av sjukdomen. Dessutom behandlas oron och aggressiviteten med lugnande mediciner som kan få motsatt effekt än den avsedda, d.v.s. de sjuka blir ännu oroligare. Behandlingen av patienter som inte själva alltid kan föra sin talan ställer extra stora krav på vårdpersonalen vad gäller lyhördhet och förmåga att tolka signaler. Värdighetsgarantin ska vara en försäkran om att vi får god vård även när vi är kapabla att föra vår egen talan. 12 De äldres särskilda behov av värdighet och trygghet Åren 19942000 minskade antalet vårdplatser med 14 000, vilket innebär att det finns cirka 32 000 vårdplatser. Enligt många bedömare är det inte möjligt att minska antalet vårdplatser ytterligare. Framtidens äldrevård kommer att ställa krav på mycket fler vårdplatser såväl på sjukhusen som inom hemsjukvården samt inom de kommunala vård- och boendeformerna. Mer än 1,5 miljoner svenskar är . Om kommer antalet personer som är att vara 60 00065 000 fler än 1995. Även om vi vet att alltfler äldre är friska allt längre, kommer behovet av vård i denna växande grupp att öka. % av total- befolkningen % av total- befolkningen Källa: SCB:s befolkningsstatistik I och med Ädelreformen 1992 fick kommunerna det samlade ansvaret för långvarig omsorg, service och vård till de äldre. I detta ansvar finns en rad olika omsorgs- och vårdformer som kompletterar varandra för att ge trygghet och kvalitet inom äldreomsorgen. Hjälp i hemmet utgör i de flesta fall grunden i det ansvar som socialtjänstlagen ålägger varje kommun. Men för att klara de varierande vårdbehov som finns hos den enskilde är det nödvändigt att det finns olika former av särskilda boenden, t. ex. , gruppboende och sjukhem. Ädelreformen har medfört förbättringar, men också vissa problem. Begreppen klinikfärdig och medicinskt färdigbehandlad feltolkas . Patienter i uppenbart behov av sjukhusvård skrivs ut från sjukhusen och tas hem av kommuner till gruppboende eller sjukhemsvård. Dessa har inte alltid hunnit byggas ut i tillräcklig omfattning. Svårt och långvarigt sjuka måste erbjudas adekvat vård av kompetent personal och med god kontinuitet även efter det att patienterna är medicinskt färdigbehandlade, d.v.s. utskriven från sjukhusklinik eller geriatrisk klinik. Det pågående arbetet inom om en förändring av betalningsansvarslagen ser vi som mycket positivt. Ett värdigt bemötandet av de äldre inom hälso- och sjukvården är väsentligt. Utredningar har visat att det för patienternas vidkommande är en av de viktigaste faktorerna för hur vården upplevs. Bemötandet har i flera fall kritiserats, och det måste vara en självklarhet att som vårdbehövande bemötas med respekt, empati och inte att betraktas som en belastning. Ett professionellt bemötande ska alla patienter kunna förvänta sig. Det behövs en ökad medvetenhet bland vårdpersonalen, och mer tid för varje vårdtagare, vilket kan åstadkommas genom ett ökat antal vårdplatser och fler medarbetare. Genom den kraftiga minskningen av antalet vårdplatser uppstår också problem då belastningen är särskilt stor. Resultatet blir överbeläggningar och att vårdbehövande människor hamnar i utrymmen som inte är avsedda för vård. Inom äldrevården behöver det ske förändringar som ger bättre patienttillfredsställelse och högre kvalitet. Minskningen av slutenvårdsplatser och allt kortare vårdtider på sjukhusen leder till att kommunernas vårdansvar utsätts för orimliga påfrestningar. Bättre samverkan mellan kommuner och landsting kan undanröja en del svagheter. Det bör därför i alla landsting och kommuner skapas gemensamma målsättningar och överenskommelser som reglerar hur samarbetet skall gå till. Det finns ett särskilt behov av ökat samarbete mellan landsting och kommuner när det gäller läkarinsatser inom särskilda boendet. Varje äldreboende och sjukhem ska ha kontinuerlig läkarmedverkan i vården, helst en specialist på äldresjukdomar (geriatriker). 13 Att prioritera i vården Prioriteringar inom vården gäller sjuka, skadade och hjälpsökande människor. Avgörandet om vem som skall få vård har en stark etisk innebörd och väcker frågor om människovärdet, om solidaritet med den som är i ett utsatt läge och om respekt för individen. I det betänkande som avlämnade 1995, Vårdens svåra val, anges en grund för prioriteringar som pläderar för. Enligt utredningen är människovärdesprincipen den grundläggande etiska plattformen. En naturlig följd av denna princip är behovs eller solidaritetsprincipen, enligt vilken resurserna bör satsas på de individer, de områden och de verksamheter där behoven är som störst. Den principen förpliktar sjukvården att särskilt beakta behoven hos de svagaste, hos dem som inte ens är medvetna om sitt människovärde eller kan göra sin röst hörd. Som exempel nämns barn, åldersdementa, gravt psykiskt störda och människor med nedsatt autonomi. beslutade enhälligt att anta dessa etiska riktlinjer för prioriteringar inom hälso- och sjukvården. Dessvärre har i en avlämnad rapport konstaterat att riktlinjerna inte alltid följs. Eftersom den medicinska och tekniska utvecklingen innebär att alltmer kan göras för alltfler och en förändrad åldersstruktur gör att efterfrågan på vård kommer att öka, anser vi att det är viktigt att de etiska riktlinjerna omgående realiseras. 14 Livshjälp god vård i livets slutskede Ett värdigt sätt att ta avsked av livet är en livskvalitetsfråga för alla. Därför måste vi våga tala om och lyfta fram vikten av värdig vård i livets slutskede. Som en del av den värdighetsgaranti som förespråkar ingår det som en självklarhet att ingen skall behöva lämna livet i ensamhet. En värdig vård i livets slutskede omfattar flera aspekter på det lidande och den smärta som döendet kan föra med sig. Förutom rent fysiska behov finns även psykiska, sociala och existentiella behov. All behandling inom sjukvården bör ta hänsyn till dessa behov. Personalen kan ställas inför särskilt viktiga och svåra avväganden när det gäller vården i livets slutskede. Den existentiella ångest som kan vara förknippad med döden kan vara påtaglig. i denna motion har vi påtalat behovet av utbildning för personalen så att de kan bidra med stöd till patienten i existentiella frågor. Det är mycket viktigt att det hos allmänheten finns en förvissning om att det finns god tillgång till smärtstillande medel och nödvändig omvårdnad. Den döende patienten ska ha möjlighet att ha sina närmaste omkring sig, respekt ska visas för närstående och deras önskemål och både patient och närstående ska få det stöd de i övrigt behöver. 14.1 Hospice och palliativ vård i livets slutskede Det finn i vårt land en hospiceverksamhet och palliativa team. Hospice är en hemlik form för vård i livets slutskede där fokus sätts på helhetsvård som innebär att inte bara de fysiska behoven beaktas utan även de psykiska, sociala och andliga dimensionerna. Vi kristdemokrater anser att hospice och palliativ vård är mycket angeläget eftersom dessa vårdformer präglas av helhetssyn på människan. Hospice-vården och palliativa team måste etableras, vidareutvecklas och vara tillgängliga i hela landet. Det är viktigt att ta till vara den kunskap och kompetens som vunnits på de platser där verksamheten varit i gång . Dessa erfarenheter bör sedan även komma den övriga vården till del. Det behövs en öppenhet inför nya vårdformer i livets slutskede. Kommittén om vård i livets slutskede (SOU 2001:6) kunde konstatera att vården i livets slutskede som bedrivs i har stora brister. Forskning och utbildning i palliativ medicin är också svagt utvecklade områden. Kommittén slog fast att ett resurstillskott för bl.a. utbildning och forskning är nödvändigt. avsätter därför sammanlagt till forskningen kring palliativ medicin för åren 20032004. Beräkningar har uppskattat att anhöriga svarar för två tredjedelar av äldreomsorgen och en betydande del av sjukvårdsinsatserna. Hemsjukvårdsinsatser utförs ofta av närstående. För många människor med stora vårdbehov är ofta anhöriga en avgörande faktor för om vården skall kunna ske i hemmet eller inte. De anhöriga bör känna sig delaktiga i vårdteamet eftersom det ofta behövs gemensamma insatser. Därför är det viktigt att anhörigas insatser i vården uppvärderas. Det stimulansbidrag till anhörigvården inom äldreomsorgen som tidigare fanns inom ramen för den nationella handlingsplanen för äldrepolitiken har inte förnyats. vill stimulera kommuners insatser för anhörigvården och tillför sammanlagt . Att hjälpa till i vården av en sjuk får inte kännas som ett tvång. För att resultatet skall bli bra måste den närstående fatta beslutet själv tillsammans med den sjuke. Anhöriga förtjänar mer stöd och hjälp än de erhåller. behövs ett väl fungerande samspel med samhällets vård. läggs och förutsätts en mycket stor del av ansvaret på de anhöriga, och det är ett problem. Vi kan aldrig lagstifta om relationer och anhörigas vilja att bistå i vården och omsorgen. Vad vi däremot kan göra är att uppmuntra till större ansvarstagande och underlätta för detta i praktiken. Det kan göras genom utbildningsinsatser, möjlighet för viss ledighet över , ekonomisk ersättning m.m.