mot · GQ02Sf230 · 2002-10-23 00:00:00 — Den fortlöpande balanseringen i sjuk- och arbetslöshetsförsäkringarna måste därmed i det väsentliga ligga inte på förmånssidan, utan i att finansieringen vid behov anpassas för att fonderingen skall bli tillräcklig men inte större än nödvändigt. Såväl sjukförsäkringen som arbetslöshetsförsäkringen bör på nytt få buffertfonder. Men dessa skall inte behöva vara alltför stora, och då är det nödvändigt att försäkringarna också får låna. Till skillnad från i pensionssystemet bör alltså fondernas behållning tillåtas pendla och ha både positiv och negativ behållning, så länge de är långsiktigt hållfasta. Ingen av fonderna kan rimligen placera någon större andel av sina tillgångar i aktier, då tanken ju är att fonderingen skall vara buffertmässig. Rätt som det är kan pengarna behövas och då är det inte bra om en massa aktier måste säljas. Fonderna skall inte heller få användas för näringspolitiska uppgifter. Buffertfonderingen i arbetslöshetsförsäkringen kan uppskattningsvis behöva gå om den tillåts få låna och om staten med skattefinansiering står för kostnader vid eventuella extrema arbetslöshetsnivåer, såsom under de delar av 90-talet då den öppna arbetslösheten var som störst. Vad fonderingsbehovet kan vara i sjukförsäkringen inklusive kostnaderna för motsvarigheten till förtidspensioner kan behöva bedömas på nytt utifrån de senaste årens erfarenheter. Men inverkan av konjunktursvängningar bör vara mindre än när det gäller arbetslösheten, och fonderingsbehovet bör också vara mindre än i arbetslöshetsförsäkringen. Styrelser och beslut om balansering De tre stora socialförsäkringssystemen för ålderspensioner, för arbetslöshetsförsäkring och för sjukpenning, rehabilitering och motsvarigheten till förtidspension blir även vid en socialförsäkringsreform offentliga och obligatoriska. Men de bör inom den ramen ges en fristående ställning med egna styrelser, och de skall inte redovisas som delar av statens budget. Vid utformningen av reglerna för styrelserna är det möjligt att anknyta till de beslut fattat om ledningen av och den nya . Styrelserna skall då väljas av , inte utnämnas av regeringen, och ledamöterna kan tillsättas för mandatperioder som inte sammanfaller med . Förmånsnivåer och avgifter skall fortfarande fastställas av . Meningen med en socialförsäkringsreform är inte att inskränka finansmakt. Men styrelserna för försäkringssystemen skall ha viktiga roller i beslutsprocessen. Styrelserna skall ha ansvar för att bevaka att verksamheten går ihop. Om det finns tecken till att finansiella obalanser kan väntas skall styrelserna vara skyldiga att både informera om väntade större underskott eller överskott och lägga fram förslag om ändrade avgifter, eller i mer allvarliga lägen ändrade förmåner. skall sedan, efter beredning i socialförsäkringsutskottet och gärna efter offentliga utskottsutfrågningar fatta beslut om hur befarade underskottet eller överskott ska hanteras. Styrelsernas förvaltning bör inte bara revideras av , utan dessutom granskas av som särskilt bör ha i uppdrag att kontrollera försäkringsmässigheten i socialförsäkringarna. Självfallet kan inspektionen då inte inskrida mot beslut fattade av , men om styrelserna agerar på sätt som strider mot reglerna eller god försäkringssed måste inspektionen ingripa. I alla socialförsäkringar är det viktigt att den enskilde får tydlig information om inbetalda avgifter och intjänade förmåner. Hur ansvaret för denna information bör fördelas mellan socialförsäkringarnas styrelser och försäkringskassor respektive a-kassor bör också prövas. Arbetslöshetsförsäkringen borde i en socialförsäkringsreform göras allmän och obligatorisk. Alla inkomsttagare som uppfyller kraven på en fast anknytning till arbetsmarknaden skall ha rätt till en inkomstrelaterad arbetslöshetsförsäkring men också vara skyldiga att med avgifter bidra till att upprätthålla en sådan. A-kassorna, som är kooperativt uppbyggda, skall inte avskaffas, utan kan tänkas ha en viktig roll i en reform som innebär en delvis förändrad ansvarsfördelning mellan staten och arbetsmarknadens parter. Men därutöver bör en eller flera kassor inrättas genom statliga beslut. Dessa kassor måste då sätta premierna efter risken i den bransch arbetstagaren tillhör. Konstruktionen behöver inte heller vara densamma som när motsvarande fråga var aktuell . Arbetslöshetsförsäkringen skall, så som grundtanken varit också i det hittillsvarande systemet, vara en tidsbegränsad omställningsförsäkring, med ett skydd mot inkomstbortfall för alla som arbetat länge nog för att kvalificera sig. Ersättningen bör inledningsvis motsvara av inkomstbortfallet. Den övre gränsen för inkomster som berättigar till inkomstbortfall bör bli densamma som i sjukförsäkringen. Försäkringen skall fungera tillsammans med och stödja en arbetsmarknadspolitik som är aktiverande och bygger på arbetslinjen. Kravet på att stå till arbetsmarknadens förfogande skall finnas kvar. Den inkomstrelaterade ersättningen skall vara tidsbegränsad, och en successiv nedtrappning av ersättningsnivån kan ske. Att mer än en gång kvalificera sig till en ny ersättningsperiod genom deltagande i arbetsmarknadspolitisk åtgärd skall ej vara möjligt. Men för de fall där det ändå sker utförsäkring skall inte kommunalt försörjningsstöd vara det återstående skyddsnätet. Som komplettering av arbetslöshetsförsäkringen bör införas ett nytt skydd för utförsäkrade, ett statligt försörjningsstöd som är något högre än socialbidragen och till skillnad från dessa inte prövas mot innehav av bil, egen bostad, sommarstuga etc. Ett villkor skall självfallet vara att individen står till arbetsmarknadens förfogande. Detta stöd skall finansieras över statsbudgeten. Det skall alltså inte ingå i det från statsbudgeten separerade socialförsäkringssystemet. Arbetsmarknadspolitiken kan komma att bli föremål för andra genomgripande reformer med syfte att stärka arbetslinjen, minska utslagningen från arbetsmarknaden och förbättra integration och inkomstutveckling. Förslag om ett sådant reformarbete väcks i en annan liberal motion vid årets . Men en socialförsäkringsreform bör utformas så att försäkringen kan fungera tillsammans med arbetsmarknadspolitik som är organiserad på olika sätt, så länge den bygger på arbetslinjen. En parlamentarisk arbetsgrupp för socialförsäkringsreform skall inte behöva ge sig i kast med alla arbetsmarknadspolitiska frågor. Sjukförsäkringen bör omfatta dels sjukpenning (inklusive liknande ersättningar vid rehabilitering och vid vård av närstående), dels de förmåner som motsvarar förtidspension. I den senare delen är socialförsäkringsreformen i viktiga delar redan genomförd genom följdbeslut till pensionsreformen. Arbetssjukdomar skall ingå i sjukförsäkringen, medan ersättningen för inkomstförlust genom arbetsolycksfall bör överföras till en obligatorisk icke-statlig försäkring, där den obligatoriska trafikförsäkringen i vissa avseenden är en förebild. Skillnaden mellan arbetssjukdomar och arbetsolycksfall är att för de senare är det möjligt att knyta en risk och en av risken bestämd premie till verksamheten eftersom olycksfallen inträffar plötsligt och som kan bestämmas i tiden. Arbetssjukdomar uppstår däremot ofta , och flera olika arbetsgivare och olika näringsgrenar kan tillsammans ha gett upphov till sjukdomen. Sjukförsäkringen skall vara inriktad på rehabilitering och återgång i arbete. Den bör innehålla en rehabiliteringsgaranti, och i anslutning till denna skall en längre sjukskrivning, allra senast , prövas av en annan läkare än den som först sjukskrev. Sjukförsäkringen skall också innehålla regler om finansiell samordning, där pengar från sjukförsäkringen kan användas till åtgärder inom sjukvård med mera under förutsättningen att detta kan förkorta sjukskrivningstider eller på annat sätt minska kostnaderna för sjukpenning. Denna och en rad andra frågor om sjukförsäkringens sätt att fungera kommer att tas upp till beslut , med anledning av de senaste årens dramatiska utveckling av långtidssjukskrivningarna. Därmed kan vissa delfrågor väntas vara lösta innan en bredare socialförsäkringsreform blir färdig. Vi går därför i den här motionen inte närmare in på dessa delfrågor. Förutsättningar för en brett förankrad reform debatt där den generella välfärdspolitiken ifrågasattes från skilda politiska väderstreck tycks det nu ha blivit ett hyggligt samförstånd kring försäkringstanken och inkomstbortfallsprincipen. Vi socialliberaler, och de som delar vår mening i denna fråga, ser ut att ha bredare uppslutning kring en generell välfärdspolitik. Tankar på att ha omfattande tvångssparande som alternativ till obligatoriska socialförsäkringar har i stort sett förkastats genom den debatt som förts i välfärdsfrågor, och det talas inte längre som om grundtrygghet, medborgarkonto och mera sådant. Sådana förslag gick ut på att förkasta modellen med försäkring mot inkomstbortfallet. I de mest radikala kontomodellerna skulle större delen av dagens bidrag och samtliga socialförsäkringar ersättas med ett individuellt tvångssparande på ett konto. Ju mer pengar som en person under sitt yrkesverksamma liv valde eller blev tvungen att använda till sjukskrivning, studier, föräldraskap, sjukvård med mera, desto mindre pengar skulle finnas kvar till pensionen. Det skulle ha medfört att de som ofta var sjuka eller arbetslösa skulle fått mycket låga pensioner. Andra förslag skulle ha tagit ifrån människor den trygghet det är att inkomstnivån från yrket inte försvinner plötsligt vid insjuknande eller uppsägning från jobbet. Att denna debatt om välfärdens inriktning åtminstone för tillfället verkar vara avgjord och att den har lett fram till en bredare uppslutning kring socialförsäkringar och inkomstbortfallsprincip har förbättrat förutsättningarna för en bred uppgörelse som liknar pensionsuppgörelsen. Den bredare uppslutningen kring socialförsäkringarna gör också att alla partier bör känna ett ansvar för att se till att dessa har en sådan utformning att de bidrar till att göra grunden för den sociala tryggheten stabil.