mot · GP02K65 · 2002-02-07 00:00:00 — Motion till riksdagen2001/02:K65av m.fl. (kd)med anledning av prop. 2001/02:80 Demokrati för det nya seklet Förslag till riksdagsbeslut tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om en utredning om subsidiaritetsprincipen i syfte att göra den till en vägledande norm för den demokratiska uppbyggnaden. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om en utredning kring representativitetsmässiga problem i valkretsindelade kommuner. begär att regeringen lägger fram lagförslag om folkinitiativ för lokala folkomröstningar med innebörden att sådant krav som omfattas av av de röstberättigade i kommun/landstingskommun skall leda till att folkomröstning genomförs. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om utvärdering av användningen av medborgarförslag. beslutar avslå regeringens ändringsförslag angående fullmäktiges ställningstagande till vissa beslut i kommunala företag i 3 kap. 17 § kommunallagen. beslutar avslå det i propositionen föreslagna tillägget sådan information som gör det möjligt för allmänheten att få insyn i denna i 15 kap. 11 § skollagen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om en utredning om en oberoende kommunrevision. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om en statlig utredning som utifrån synsätt utvecklar ett offentligt etos och en demokratisk professionalism för den offentliga förvaltningen. Propositionen Propositionen innehåller några praktiska förslag av administrativ karaktär samt ett mer skarpt förslag om medborgares rätt att väcka medborgarförslag som skall behandlas i kommunfullmäktige . I övrigt påminner propositionen mer om en skrivelse till där regeringen redovisar sin hållning. syn på demokratin Människan existerar i spänningsfältet mellan gott och ont. Hennes inneboende förmåga att skilja på rätt och fel ger henne en stor potential och stora möjligheter att skapa ett gott samhälle. Hon har möjlighet och förutsättningar att utveckla sina personliga resurser och sin personlighet. I detta ligger tydliga drivkrafter att förändra människors villkor i en positiv riktning bort från fattigdom, okunnighet och kränkande behandling. Människans ofullkomlighet innebär att för mycket makt inte får läggas i en enskild människas, grupps eller partis händer. Det krävs alltid någon form av balansskapande maktdelning. Ofullkomlighetstanken ger också en realistisk grund för synen på demokratin som arbetsform. Ingen person, inget parti eller grupp vet allt om hur ett samhälle ska skötas, men genom samarbete kan det gemensamma bästa främjas. Kristdemokratin bygger på idén om alla människors lika värde och att deras värdighet inte får kränkas. Den moderna demokratin är den bästa styrelseformen eftersom den utgår från denna värdegrund. Denna värdegrund bör även prägla beteendet medborgare emellan. Den innebär att medborgarna måste visa tolerans gentemot varandra och respekt för de människor man inte är överens med. Värderingen ger skäl för empati och solidaritet, för ett engagemang och ansvar som sträcker sig utöver egenintresse, familjeband, kön, etnicitet, religion och så vidare. På denna värdegrund byggs den mellanmänskliga tillit, som i sin tur är en förutsättning för att konflikter ska kunna lösas på fredlig väg. Om inte denna värdegrund ständigt poängteras, prövas och vårdas riskerar den att undergrävas och förtvina. Frånvaron av denna värdegrund bereder plats för maktmissbruk, elitism och i förlängningen någon form av diktatur. Demokrati som beslutsmetod garanterar i sig inte att människovärdet och mänskliga fri- och rättigheter respekteras. Med demokrati som statsform och politisk metod följer yttrandefrihet och alla medborgares lika inflytande, men med majoritetsbeslut kan också en minoritet förtryckas och fri- och rättigheter förtrampas. Därför behöver alla samhällen en gemensam värdegrund. Vi anser att de värden, rättigheter och skyldigheter, som inspirerats och förts vidare av den kristna traditionen, är oundgängliga som grund. Den moraliska grunden för demokratin formas i de sociala sammanhang som utgör ett samhälle. Givetvis är hemmet och familjen, skolan, kyrkor, föreningar, organisationer och folkrörelser av största betydelse. En demokratisk stat är beroende av att det finns ett värdevitalt samhälle med levande och medvetandegjorda moraluppfattningar hos enskilda och grupper, samt att de moraluppfattningar som där finns ger grund och stöd för demokratin. Det ideal som framhäver är en demokrati där varje medborgare ges möjligheter till deltagande, inflytande och delaktighet, inte bara vid valtillfället utan kontinuerligt. För det krävs att arbetsformerna inom det representativa politiska systemet, den offentliga förvaltningen och partierna utvecklas så att det aktiva deltagandet uppmuntras och att verkligt inflytande kan uppnås. En fungerande demokrati förutsätter jämställdhet mellan kvinnor och män. Det är också av största vikt att uppmuntra och förstärka medborgarnas eget demokratiska ansvarstagande. Denna känsla för det gemensamma samhället bör bygga på vissa medborgerliga karaktärsegenskaper. De dygder som vi vill lyfta fram som betydelsefulla för medborgarandan går tillbaka till den klassiska och den kristna kulturen i västerlandet. Det handlar om de klassiska fyra kardinaldygderna rättvisa, måttfullhet, mod och praktisk klokskap. Rättvisa rör relationer människor emellan. Var och en försvarar sina men respekterar också andras rättigheter. Måttfullhet innebär att förnuftet bör råda över alltför vidlyftiga önskningar. Mod betyder en moralisk styrka att våga möta faror och stå upp mot oförrätter. Det handlar om civilkurage och integritet, vilket innebär att uppriktigt både söka och stå för sanning och rätt, inte minst när det är inopportunt. Den kristna traditionen har förstärkt och kompletterat innehållet i de klassiska dygderna med dygden kärlek som berikar samhällsgemenskapen, inte minst med oegennyttig solidaritet och barmhärtighet. Ett vitalt civilt samhälle är av största vikt för en levande demokrati och ett mänskligt samhälle. Därför måste stat och kommun främja det engagemang som finns i olika medborgarsammanslutningar: i föreningar och folkrörelser, i kyrkor och samfund, i lokala utvecklingsgrupper och i nya rörelser. Den tilltagande pluralismen i det svenska samhället bör medföra att stat och kommun ger olika grupper möjlighet till autonomi, genom självförvaltning, av verksamheter som är centrala för dem. Det offentliga måste bejaka den pluralism av fria och från staten oberoende medborgarsammanslutningar som finns i samhället. Det är också viktigt att politiken inser sina begränsningar och koncentrerar sitt arbete på områden där dess värden och styrsystem är överlägsna marknadens, civilsamhällets och familjens. Det innebär bl.a. att säkerställa de långsiktiga spelreglerna för andra aktörer. Skolan har ett stort ansvar för att förbereda de uppväxande medborgarna för ett deltagande i demokratin. För det krävs att elevernas kunskaper om demokratin utvecklas. Skolan måste vara en demokratisk miljö som tillåter olika åsikter och visar hur oenighet kan hanteras på ett konstruktivt sätt. Ett starkt skydd för yttrande- och meddelarfriheten samt anonymitetsskyddet, liksom för mötes- och föreningsfriheten, är av stor vikt för en levande demokrati. Grundlagsskyddet av yttrandefriheten och den därmed sammanhängande tryckfriheten innebär att det allmänna inte får ingripa mot yttrandefriheten, annat än i de fall och den ordning som föreskrivs i grundlagen. Offentlighetsprincipen, det vill säga tillgången till allmänna handlingar, är central för en öppen och vital demokrati. Sekretessmöjligheten ska nyttjas restriktivt. Maktdelningen innebär krav bl.a. på en effektiv lagprövningsrätt och effektiva rättsinstanser inom området, t.ex. författningsdomstol. Viktiga utgångspunkter för demokratins funktionssätt Den danske statsrättsprofessorn , som ju är en av efterkrigstidens mest framstående analytiker av demokratin, har definierat demokratin på följande sätt: Idealtypen är den statsform i vilken de politiska funktionerna med maximal intensitet, effektivitet och extensitet utövas av folket på parlamentarisk nivå. Med intensitet avses omfånget av den personkrets som får tillstånd att delta i omröstningar och val. I praktiken handlar det om rösträtten och dess verkningar. Effektiviteten handlar om den verkningsgrad varmed folket förmår göra sina synpunkter gällande. I den mån folket verkar genom sina representanter beror effektiviteten på styrkan av den kontroll som folket kan utöva över sina representanter, vilket bl.a. är beroende av valperiodernas längd och valsystemens övriga konstruktion. Extensiteten handlar om omfattningen vari det folkliga inflytandet och kontrollen består, dvs. graden av verklig styrelse. har utvecklat en demokratisk tradition. Varje demokrati riskerar dock att fastna i olika former. Varje maktstruktur tycks ha en inneboende tendens att söka konservera den egna strukturen. Även i har sådana tendenser utvecklats. En levande demokrati förutsätter en politisk öppenhet och en förmåga att låta nya opinioner bland folket ta sig nya uttryck. Rent historiskt har det varit så att nya grupper som vuxit fram har inneburit en vitaliserad demokrati. I arbetet att fördjupa det demokratiska arbetet är definition en viktig utgångspunkt. Subsidiaritetsprincipen som utgångspunkt Alla de olika gemenskaperna i ett samhälle har sina specifika mål och uppgifter, ett gemensamt gott ändamål för medlemmarnas samverkan. Det är uppenbart att det krävs någon form av auktoritativ koordination så att inte kollisioner uppstår mellan dessa gemenskapers strävanden och så att de kan erhålla stöd i lämplig form när så behövs. Där de olika gemenskaperna strävar efter sitt specifika goda är det viktigt att inte allas gemensamma goda glöms bort. Det är när en gemenskap inte beaktar detta som den degenererar till ett så kallat särintresse. Alltså: alla det civila samhällets gemenskaper måste beakta och respektera det gemensamma bästa när de fullföljer sina respektive ändamål, medan det för den politiska gemenskapen, staten, är det gemensamma bästa som utgör det specifika ändamålet. Staten och den politiska maktutövningen har inget legitimt ändamål vid sidan av detta. Det är statens unika och specifika ansvar för hela samhällsgemenskapens gemensamma bästa som är grunden för dess specifika prerogativ, såsom till exempel ett visst bruk av tvångsmakt. Den politiska gemenskapen och auktoriteten är till för det civila samhällets medlemmar och gemenskaper inte tvärtom. Dess roll visavi det civila samhället är rättskipande, reglerande, koordinerande och stödjande. För att dessa verksamheter skall kunna ske på rätt sätt, det vill säga på ett sätt som respekterar människornas naturliga rättigheter och det civila samhällets legitima självbestämmande, måste staten låta sig vägledas av subsidiaritetsprincipen. Genom sitt medlemskap i unionen har införlivat subsidiaritetsprincipen på den övernationella nivån. Det kan förefalla något märkligt och inkonsekvent att inte också applicera den på den nationella nivån. Det latinska ordet subsidium betyder stöd. När man därför säger att subsidiaritetsprincipen betyder att samhällsuppgifter skall lösas på lägsta effektiva nivå så är detta inte hela sanningen. Snarare är det så att den socialfilosofiska tradition i vilken principen formulerats förutsätter och understryker de enskilda människornas och det civila samhällets gemenskapers naturliga rättigheter, aktörskap, och legitima självbestämmande. Principen kan sägas vara en kompletteringsprincip. Vad principen innebär är dels att staten har en skyldighet att stödja där så behövs, dels att detta stöd, oavsett vilken form det har i övrigt, måste respektera de enskilda människornas rättigheter och gemenskapernas egna kompetensområden. Hjälp måste vara en hjälp till självhjälp, annars är det ingen verklig hjälp. Alla gemenskaper har en stödjande och kompletterande roll visavi sina medlemmar. Sina medlemmar skall givetvis inte tolkas i någon inåtvänd mening, som att gemenskaper skall ses såsom stängda visavi omvärlden och indifferenta inför denna. Större gemenskaper har en stödjande och kompletterande roll visavi mindre gemenskaper en naturlig konsekvens av uppfattningen av samhällsgemenskapen såsom uppbyggd underifrån och uppåt. måste en ny högre gemenskapsnivå bildas för att de lägre gemenskapernas gemensamma bästa skall kunna säkras. Självklart innebär subsidiaritetsprincipen att en ny gemenskapsnivå skall begränsa sin verksamhet till just de uppgifter för vilka de tidigare nivåerna inte var tillräckliga. Det tänkande för vilket subsidiaritetsprincipen är en exponent bejakar alltså tillskapandet av nya, högre, gemenskapsnivåer men ställer sig avvisande till alla centralistiska tendenser, det vill säga försök att till en högre central nivå överföra uppgifter som ändamålsenligt kan lösas av de lägre, mindre gemenskaperna. Större gemenskaper/högre nivåer har en subsidiär roll visavi enskilda och mindre gemenskaper i dessas relation till mellanliggande nivåer, i händelse av begångna orätter. Detta är en aspekt av subsidiaritetsprincipens logik som ibland glöms bort. Mycket talar mot ovanstående bakgrund för att subsidiaritetsprincipen alltså bör vara ett styrande arbetsverktyg även för den nationella nivån i . En sådan styrande effekt kan åstadkommas genom att subsidiaritetsprincipen ges en normerande roll. En sådan fastställd norm bör dock inte göras utan en grundlig genomgång av principen. Regeringen bör alltså tillkalla en utredning som får till uppgift att genomföra nödvändigt analysarbete i syfte att göra den till vägledande norm för den demokratiska uppbyggnaden. Kritik mot propositionen Med tanke på att denna demokratiproposition, med det pretentiösa namnet Demokrati för det nya seklet, bygger på och omfattande arbete är propositionens magra innehåll synnerligen anmärkningsvärt. , som lade sitt betänkande under bred politisk enighet, och den omfattande remissomgången som följde har skapat stora förväntningar på den proposition som lagts. Besvikelsen är därför stor hos många över att det perspektiv som genomsyrade utredningen nämligen att stärka den enskilde medborgarens möjligheter till deltagande, delaktighet och inflytande nästan inte alls leder till några konkreta beslut. Nedan anges vår syn på en rad områden, vilka har betydelse för det fortsatta demokratiska arbetet: demokrati förutsätter självstyrelse. Den kommunala självstyrelsen ska vara stark och tydligt reglerad genom någon form av grundlagsbeslut. Genom engagemang och deltagande i det lokala arbetet har medborgarna möjlighet att både få kunskap om och tillföra erfarenheter i större sammanhang. De regionala och kommunala nivåerna ska ha egen beskattningsrätt. Med subsidiaritetsprincipen applicerad på synen på självstyrelse kan man konstatera att det i så fall behövs en utökad respekt från statsmaktens sida för den kommunala gemenskapens eget kompetensområde. De nuvarande förhållandena är inte acceptabla. Om man vill ha en reell självstyrelse måste det till en kraftfull rättslig kompetens för kommunerna att utöva den. Då krävs dessutom också en reell lagprövningsrätt som kommunerna kan använda för att hävda sin suveränitet. Man kan tänka sig att fastställa den kommunala kompetensen i grundlagen. Det kan möjligen vara svårt att i en sådan lagstiftning få en tillräcklig spännvidd. Regeringsformen är ju inte en detaljlagstiftning. Men frågeställningen skulle kunna lösas genom att man skapar en särskild lagstiftning för den kommunala kompetensen lik den som riksdagsordningen anger. I regeringsformen 8:16 anges att beslut om riksdagsordningen kan fastställas på samma sätt som grundlag eller genom ett majoritetskrav på tre fjärdedelar vid ett och samma beslutstillfälle. Detta gäller huvudbestämmelse i riksdagsordningen, medan tilläggsbestämmelser beslutas med enkel majoritet. I en kommunalordning skulle man i huvudbestämmelserna kunna klart fastslå den kommunala beslutskompetensen. Denna skulle bara, genom skrivningar i regeringsformen, kunna ändras som grundlag eller vid ett beslutstillfälle i med tre fjärdedelars majoritet. I tilläggsbestämmelserna skulle man kunna med enkel majoritet besluta om vissa praktiska följdbestämmelser. En kommunalordning av samma dignitet som riksdagsordningen bör utredas. Den typen av lösning skulle dessutom utöver sina kompetensavgränsande effekter kunna bidra till att stärka intresset för det lokala demokratiska arbetet. har väckt yrkande om detta i annan motion. Lokal demokrati Önskemål om delningar av kommuner för att få ökat medborgarinflytande bör tillmötesgås om inte starka skäl talar emot. Andra former av medborgarinflytande kan utvecklas genom exempelvis brukarråd och byalag där de berörda kan ges inflytande i verksamheten. För att ge rimliga förutsättningar för en majoritet att bedriva en långsiktig politik ska mandatperioderna vid allmänna val vara fyraåriga. Valdagen för kommun, region/landsting och riksdag bör vara gemensam. Möjlighet till extraval bör finnas även på den kommunala nivån. Valsystemet ska vara proportionellt och därmed utformat så att varje röst i princip tillmäts lika värde. Valhemligheten ska skyddas. Ett inslag av personval bör finnas. Rösträtt ska tillkomma myndig svensk medborgare samt i kommunala val alla folkbokförda som uppnått svensk myndighetsålder och har haft stadigvarande vistelse i landet. Folkomröstningar ska kunna användas både på nationell och lokal nivå. Rådgivande och beslutande nationella folkomröstningar ska kunna anordnas på tidpunkt som fastställer. Möjlighet ska finnas för en stark opinion att få gehör för önskemål om folkomröstning på , regional och nationell nivå. Valkretsindelning i kommunerna Nuvarande system i de större kommunerna inbjuder gärna till manipulation med valkretsindelningar och/eller antalet mandat i kommunfullmäktige. Ett alternativ till den nuvarande situationen är att införa utjämningsmandat i valkretsindelade kommuner. Ett annat sätt är en förändring av kommunernas möjligheter att indela i valkretsar. Begränsningar i det nuvarande systemet kan övervägas. En utredning bör granska olägenheterna med detta system och föreslå åtgärder som neutraliserar dem. Detta bör ges regeringen tillkänna. Ökad medborgarmakt genom kommunala folkomröstningar Kommunala folkomröstningar ska inte ersätta det representativa beslutsfattandet i kommuner och landsting. Men folkomröstningar måste vara en möjlighet för en folklig opinion att komma till tals där de politiska partierna inte visat lyhördhet. Det är en form av säkerhetsventil i den kommunala demokratin. Nuvarande lagstiftning när det gäller kommunala folkomröstningar är ett steg i rätt riktning. Men erfarenheten visar att när man lägger det slutliga avgörandet hos en majoritet i kommunfullmäktige har denna majoritet, i de försök som gjorts, avvisat folkinitiativet om folkomröstning. I lagstiftningen kan man tydligt ange vilken nivå som krävs för att en folkopinion ska tvinga fram en folkomröstning. Enligt vår mening kan det vara rimligt att sätta gränsen vid av de röstberättigade. Har man via namninsamling uppnått detta antal medborgare som uttalar sin önskan om en folkomröstning ska den genomföras, utan att fullmäktige överhuvud taget prövar frågan. Däremot bör fullmäktige medverka för att fatta beslut i själva frågeställningen. Den måste utformas så att den hamnar inom den kommunala kompetensen, utformas på ett juridiskt korrekt sätt men med klar relevans för de krav som framförts i folkinitiativet. Regeringen bör återkomma med förslag om detta i enlighet med förslag. bör alltså begära ett sådant lagförslag. Medborgarförslag Förslaget att möjliggöra för kommuninvånarna att väcka medborgarförslag är en intressant idé. Det kan bidra till att vitalisera det demokratiska intresset. Men ett sådant system kan ju också missbrukas av vissa personer och grupper, t.ex. kampanjmässigt och i avseenden då man ansett sig felaktigt behandlad. Det finns andra kanaler att använda för att få gehör för relevanta synpunkter. Det kan dock vara rimligt att införa ett sådant system för att se om det leder till en vitalisering av den lokala demokratin. Genomförande av ett sådant institut kräver dock att när erfarenhet vunnits en grundlig utvärdering genomförs av det. Detta bör ges regeringen tillkänna. Fullmäktiges ställningstagande till vissa beslut i kommunala företag föreslår att om en kommun eller ett landsting lämnar över vården av en angelägenhet till ett helägt aktiebolag eller en stiftelse skall fullmäktige se till att fullmäktige får ta ställning innan sådana beslut i verksamheten som är av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt fattas. Förslaget tas in i 3 kap. 17 § kommunallagen. Regeringen ersätter orden yttra sig med uttrycket ta ställning. och instämmer i intentionerna bakom kommitténs förslag. Det är, enligt dem, angeläget att fullmäktige har det yttersta ansvaret för bolagens verksamhet och att principiellt viktiga beslut har en tydlig förankring i fullmäktige. Förbunden anser dock att det enda sättet att stärka fullmäktiges ställning i förhållande till de kommunala bolagen är att fullmäktige beslutar om en politisk ägaridé eller ett ägardirektiv som regelbundet behandlas i fullmäktige. För en sådan styrning av bolagen behövs ingen ny lagstiftning, hävdar man. Förbunden konstaterar vidare att de kommunala bolagen liksom andra bolag regleras genom aktiebolagslagen. Om bolagens beslut måste godkännas av fullmäktige skulle bolagsstyrelsens legitimitet undergrävas. Lagrådet har påpekat att den nya lydelsen inte tillför något i sak. Lydelsen i regeringens förslag kan komma att missuppfattas som om fullmäktige har en formell vetorätt. delar denna kritiska inställning till den föreslagna formuleringen. Används uttrycket ta ställning kan det lätt uppfattas som om fullmäktige fattar beslut å bolagets vägnar, vilket vore i strid med aktiebolagslagen. Lagförslaget i denna del bör alltså avslås. Allmänhetens insyn i verksamhet som bedrivs på entreprenad I propositionen föreslår regeringen en komplettering i 3 kap. 19 a § kommunallagen. Vid avtal med annan som skall utföra angelägenhet skall kommunen/beakta intresset av att genom avtal tillförsäkras information som gör det möjligt för allmänheten att få insyn i hur angelägenheten sker, enligt regeringens förslag. Förslaget är inte utan brister. Kammarrätten i anför att det är utformat som en allmän handlingsregel av målsättningskaraktär, vars praktiska betydelse i det enskilda fallet kan ifrågasättas. Lagrådet har också påpekat att vissa remissinstanser gett uttryck för tveksamhet när det gäller regleringens överensstämmelse med EG-rättens regler för offentlig upphandling och är självt osäkert om denna tolkning. Regeringen bemöter bl.a. detta med att hävda att den upphandlande enheten måste se till att avtalsvillkoren inte utformas så att de står i strid med lagen om offentlig upphandling eller de EG-direktiv som gäller inom området. Sekretess råder också inom området enligt 8 kap. 10 § sekretesslagen. Mot bakgrund av att det i någon mening är fråga om ett målsättningsstadgande och att fullmäktige har möjlighet att utfärda närmare riktlinjer för den nämnda informationen, vill vi inte nu motsätta oss lagförändringen. Insyn i fristående skolor I propositionen föreslås ett tillägg i 15 kap 11 § skollagen om uppföljning och utvärdering av fristående skolor avseende sådan information som gör det möjligt för allmänheten att få insyn i denna verksamhet. Innebörden av detta är att friskolorna skulle tillhandahålla ytterligare information i sig ospecificerad inte bara till tillsynsmyndigheten utan också till berörd kommun. I proposition 2001/02:35 Fristående skolor har regeringen dessutom föreslagit några andra förändringar i just samma paragraf. Samordningen på denna punkt är med andra ord bristfällig. Regeringen rör till det för sig.