mot · GQ02K241 · 2002-10-23 00:00:00 — har tidigare i motsatt sig denna ytterligare försvagning av det kommunala vetot som detta innebär. Vad som ovan anförts om att den kommunala vetorätten bör förstärkas bör ges regeringen till känna. Kommunens legitimitet är avgörande för att en deltagardemokrati överhuvudtaget ska komma till stånd. För att öka närheten och legitimiteten i kommunbildningar, är det avgörande att makten över detta ligger hos medborgarna. Alltsedan kommunsammanslagningarna har det på många håll rests krav på att få bilda nya/nygamla kommuner eftersom de sammanslagna kommunerna har uppfattats som artificiella konstruktioner, ofta utan sammanhang mellan kommundelarna. I stor utsträckning har sådana krav avslagits vanemässigt, trots breda folkliga opinioner. Vi bejakar därför kommundelningar, grundade på de närmast berörda människornas vilja. Praktiskt innebär detta att en kommundelning ska beviljas om det i en folkomröstning visar sig finnas en majoritet för en delning i det område som kommer att utgöra den nya kommunen. krävs det däremot vanligen en positiv inställning från den odelade kommunen till en förändring av indelningen. Det är otillfredsställande ur demokratisk synvinkel att lokala initiativ därigenom får svårt att vinna bifall. De farhågor som rests om en slags lokal ekonomisk egoism är enligt mening obefogade. Erfarenheter har visat att de grupper som arbetat för kommundelningar har förmått att ta ett helhetsansvar och att se till invånarnas intressen i hela den odelade kommunen. Skatteutjämningssystemet har också som syfte att jämna ut sådana skillnader som skulle kunna uppstå genom kommundelningar. Grundregeln bör således vara att en kommundelning ska beviljas om en majoritet av invånarna i den kommundel som vill dela kommunen röstar ja till en delning. Detta bör ges regeringen till känna. Frågan om kommundelningar bör i första hand vara en politisk, och inte en byråkratisk, bedömning. Det finns därför skäl att pröva om regeringen istället för Kammarkollegiet tar ansvar för den inledande bedömningen. Det finns även skäl att begränsa regeringens möjligheter att, i strid med vilja, vägra godkänna indelningsförändringar. Ett par aktuella exempel är bildandet av kommun och kommuns länstillhörighet. Frågan om landets indelning i kommuner och län borde därför framgent avgöras i lag, beslutad av , och inte i förordning, beslutad av regeringen. bör utan vidare beredning kunna besluta om detta. För att föra det kommunala beslutsfattandet närmare medborgarna kan kommuner inrätta så kallade kommundelsnämnder, dit ansvaret för stora delar av verksamheten delegeras. Så har framför allt skett i stora kommuner som ett alternativ till kommundelningar. Erfarenheterna av försöken är dock blandade, inte minst visar det sig att kunskapen om både uppdrag och personer i kommundelsnämnderna är begränsad. Ett viktigt skäl till detta är att kommundelsnämnderna tillsätts genom val i kommunfullmäktige. Därmed tryggar man naturligtvis representationen sett över hela kommunen, men det bidrar till ökat avstånd mellan väljare och valda och riskerar att leda till att kommundelarna befolkas av anonyma politiker som agerar på uppdrag av den centrala fullmäktigegruppen. Vi menar därför att medborgarnas vilja bör få ett större lokalt genomslag genom att de kommuner som så önskar ska kunna inrätta direktvalda kommundelsnämnder. Det tydliggör dessutom både personerna och det lokala ansvaret för verksamheten. Vad ovan anförts om direktval till kommundelsnämnder bör ges regeringen till känna. Det finns många argument för ett ökat regionalt självstyre. Regionala politiska organ har ofta de största möjligheterna att åstadkomma de kraftsamlingar som krävs för att skapa tillväxt. Det starkaste argumentet är förstås möjligheten till en ökad demokrati, eftersom det borde vara en självklarhet att de frågor som hanteras på regional nivå också beslutas på regional nivå. Regionerna har kommit för att stanna. kommer regeringens negativa inställning till regionalt självstyre att vara fördröjande men inte kunna stoppa regionaliseringen. Denna tvehågsenhet är emellertid olycklig, då den ger otydliga besked för landets regioner, vilket riskerar att försvåra för regionerna att göra långsiktiga åtaganden. En rimligare väg att gå är att nu ge tydliga besked om att regionaliseringen inte kommer att upphöra och att avser att successivt öka utrymmet för det regionala självstyret. Som ett första led i denna strävan bör ansökningar om att på försök få bilda nya regioner, med direktvalda regionfullmäktige, behandlas välvilligt. Detta bör ges regeringen till känna. En fortsatt försöksverksamhet ska endast ses som en nödvändig övergångslösning till en permanent lösning. Genom regeringens agerande förskjuts nu denna möjlighet ytterligare en mandatperiod. Det är olyckligt men ställer också krav på att processen för att permanenta regionerna från nästa val inleds. Ett permanentande av regionerna bör präglas av den tilltro till lokala och regionala folkvaldas förmåga att ta ansvar också för stora beslut som var vägledande då försöksverksamheten inleddes. Det är naturligt att övergången från försök till permanenta regioner för med sig ökade befogenheter för regionerna att fatta beslut. Det centrala är dock att ett fast institutionellt ramverk för besluten åstadkoms . Föjande bör vara utgångspunkten för den fortsatta regionaliseringen i : Ett permanent regelverk bör finnas så att de regioner som så vill kan välja regionfullmäktige i valet och börja verka från 1/1 2007. Alla regioner bör ha ett direktvalt regionfullmäktige med beskattningsrätt. Regionerna bör även kunna ta över landstingens uppgifter det ska endast finnas ett politiskt direktvalt organ på regional nivå. Regionerna bör ges egen beslutanderätt i fråga om infrastrukturplaner, tillväxtplaner och fördelning av utvecklingsmedel, d.v.s. besluten bör inte villkoras med godkännande av regeringen eller statliga myndigheter. De i regionen ingående kommunerna bör vara oförhindrade att öka regionens kompetens genom att avstå egen kompetens. Regeringsformen, liksom kommunallagen, vallagen och indelningslagen, bör ses över för att erkänna regionbildningarna som en självständig politisk nivå. bör begära förslag från regeringen till en permanent lösning i enlighet med vad ovan anförts. Eventuella beslut om sammanslagning eller delning av län i regionaliseringen måste grundas på invånarnas önskemål. Risken är att en sammanslagning utan folkligt stöd leder till ökad misstro och misstankar om toppstyrning snarare än ökar känslan av delaktighet i beslutsfattandet. Länssammanslagningar eller länsdelningar som ett led i bildandet av nya regioner bör därför föregås av en folkomröstning. Detta bör ges regeringen till känna. En långtgående regionalisering öppnar för en renodling av uppgifter. Enligt vår uppfattning är ett utvecklat regionalt styre ett första steg mot en avveckling av landshövdingeämbetet och en övergång till en renodlad förvaltningsfunktion för länsstyrelserna. Därför har också bejakat förslagen om fortsatta försök med vidgad samordning i länsförvaltningen. I de regioner som har självstyre bör det inte heller framgent tillsättas en styrelse för . Däremot är det inte rimligt att avskaffa det regionala inflytandet över länsstyrelserna innan regionala styrelseorgan har bildats. Det räcker inte att lägga den ena rälsen för att få ett fungerande järnvägsspår. Regeringens förslag om att centralisera makten över länsstyrelserna har därför avvisats av . föreslagna förändringar leder till att länsstyrelser och landshövdingars roll måste ses över. I ett regionaliserat ser vi inget behov av den typ av samlad statlig regional närvaro som länsstyrelserna utgör. De statliga verksamheter som har regional närvaro bör däremot naturligtvis samordnas och samarbeta. Därför skall såväl landshövdingeämbetet som länsstyrelserna i deras nuvarande roll avvecklas. Detta bör ges regeringen till känna. Vår tanke om att varje beslutsnivå ska utföra sitt arbete på uppdrag av underliggande beslutsnivåer, och ytterst av människor själva, innebär att det måste finnas en öppenhet för att regioner kan se olika ut. Varje region måste ha möjlighet att överföra beslut till de berörda kommunerna, liksom kommunerna i en region bör kunna lämna befogenheter utöver de lagreglerade till en region. Denna ordning bör också bekräftas genom att grundlagen ses över så att regionfullmäktige kan erkännas. I 1 § 7 RF stadgas att i riket finns primärkommuner och landstingskommuner. Beslutanderätten i kommunerna utövas av valda församlingar. Genom regionaliseringen har de faktiska förhållandena ändrats, vilket inte återspeglas i RF och får underliga effekter t.ex. vid val till regionfullmäktige. begär att regeringen gör en översyn av grundlagen rörande bildandet av regioner i enlighet med vad i motionen anförts. Även med ett tydligt parlamentariskt mandat måste regionernas kontaktyta mot det civila samhället öka. Till viss del försvåras denna kontakt mellan t.ex. arbetsgrupper för EU-projekt och regioner av den ordning som säger att länsstyrelserna ska samordna EU-projekt. Genom att föra över detta ansvar till regionerna kan kontakten mellan det civila samhället, näringslivet och regionens politiska nivå stärkas. En sådan ordning skulle också ligga väl i linje med det ansvar för regional utveckling som överförts till regionerna. Detta bör ges regeringen till känna. Den viktigaste uppgiften är att nu se över hur den vertikala maktdelningen i fungerar mellan stat och kommun, mellan kommun och enskilda samt mellan stater och överstatliga organisationer. Utgångspunkten för detta måste vara idén om det kommunala självstyret att makten i huvudsak ska utövas lokalt, nära medborgarna samt hur det lokala inflytandet ska skyddas. Utvecklingen borde enligt våra utgångspunkter gå mot att alltmer kommer att bestå av förhållandevis självständiga regioner. kan successivt bli till en mer regionaliserad stat genom att makt flyttas medvetet och konsekvent från till regionala nivåer, såväl ifråga om beslutskompetens som i makten över resurserna. I ett land med så skiftande förutsättningar för olika regioner blir också skatteutjämningen en grundbult för att det överhuvudtaget ska gå att tala om självstyre i stora delar av landet. Utgångspunkten bör vara att öka människors självbestämmande. En naturlig uppgift blir därför att åstadkomma en förnuftig vertikal maktdelning, där högre administrativa nivåer förhindras att detaljstyra och göra ingrepp i det lokala självstyret. Eftersom makten enligt vår mening inte ska byggas centralt och delegeras nedåt, vill vi formulera en princip om delegation av makt underifrån. Regionerna och staten ska endast fatta sådana beslut som inte kan hanteras på nivå. Ett sådant synsätt innebär också att de lokala och regionala beslutsnivåerna bör ha större möjligheter att stärka självstyret. Ytterst bör man tänka sig att all makt som utövar går att härleda ur de frivilliga gemenskapernas vilja att avstå makt till, i tur och ordning, kommuner, regioner och riksdag. En fördjupning av den folkstyrda demokratin är nödvändig för att öka legitimiteten i det demokratiska styrelseskicket. Därför krävs en omfattande decentraliseringspolitik och förstärkning av den vertikala maktdelningen i . Detta bör ges regeringen till känna. Inom pågår en diskussion som bygger på hur olika modeller för delegation underifrån skulle kunna utformas för olika beslutsnivåer. En möjlighet är att införa ett system i där det också finns representation från kommunerna och regionerna. Det behövs därför en bred diskussion om hur en grundlag, som utgår från att all makt ska komma underifrån, skulle utformas. Med syftet att stärka det regionala och lokala självbestämmandet måste det utredas var, på vilken nivå i samhällsstrukturen, beslutsfattandet, makten och ansvaret ska ligga. Regeringen bör därför tillsätta en konstitutionell utredning med uppgift att se över regeringsformens innehåll. Det svenska medlemskapet i EU har aktualiserat frågan genom mötet mellan två olika rättstraditioner. har mycket större möjligheter än svenska domstolar att pröva grundlagsenligheten i de direktiv som prövas där, men som också får rättslig verkan i . De svenska domstolarnas nya roll efter EU-medlemskapet innebär också svårigheter i rättegångar, dels då man inväntar förhandsbesked från , dels då man har svårt att hävda svenska grundlagar gentemot gemenskapsrätten, på det sätt som t.ex. skett i , där författningsdomstolen hävdar att tysk grundlag står över gemenskapsrätten. har därför länge krävt en rättspolitisk utredning, som bör se över formerna för lagprövning i och hur denna kan stärkas, t.ex. genom att ta bort uppenbarhetsrekvisitet eller genom att stärka Lagrådets ställning, samt förhållandet mellan svenska domstolar och EG-rätten. har beslutat enligt linje och vi ämnar noggrant följa upp frågan. En tydligare vertikal maktdelning kommer också att innebära en diskussion om den horisontella maktdelningen, dvs. var gränserna för det politiska beslutsfattandet går, och vilka andra aktörer som ska få fatta de beslut som politiken avstår från. Det är ingen lätt diskussion att föra och kräver noggranna överväganden. Kanske den tydligaste och mest kontroversiella frågan handlar om domstolarnas möjligheter att bortse från lagar som strider mot grundlagar. Av tradition har denna möjlighet varit liten i . Det viktigaste argumentet för en sådan ordning är att man inte ska inskränka folkrepresentationens beslutandemöjligheter. Å andra sidan innebär det också att individer får svårt att hävda sina grundlagsfästa rättigheter gentemot lagstiftning som kränker dem. I ivern att snabbt komma till beslut är det inte ovanligt att regeringar avstått från en prövning i Lagrådet, liksom man i andra sammanhang bortsett från Lagrådets yttranden. En ordning där kraven på prövning i Lagrådet görs mer tvingande är därför värd att pröva, och därmed bör Lagrådets roll stärkas. Däremot är vi tveksamma till att ge Lagrådet vetorätt ifråga om ny lagstiftning. Vad som ovan anförts om att kravet på en prövning i Lagrådet bör göras mer tvingande bör ges regeringen till känna. 11 Riksdag och regering Diskussionen om den horisontella maktdelningen omfattar också relationen mellan riksdag och regering. Enligt regeringsformen är den plats där den yttersta makten i riket är samlad. Frågan är dock om detta fullföljs i den konstitutionella praxisen i vårt land. I praktiken har det snarare blivit så att parlamentarismen i har medfört att viktigaste uppgift verkar vara att välja en regering, som sedan utnyttjar enbart som transport på väg till beslut. Utöver funktion att ge regeringen sitt förtroende, har få möjligheter att styra det politiska arbetet i . vill förverkliga regeringsformens intentioner om ett folkstyre där regeringen är tydligare beroende av arbetet i och de folkvalda företrädarna också utövar den verkliga makten. Såväl utökad användning av ramlagstiftning, där regeringen och dess myndigheter i stor utsträckning bestämmer innehållet genom förordningar och föreskrifter, som obalansen i resurser mellan och , innebär att det är svårt för att följa regeringens arbete, agera självständigt och dessutom förutse följderna av de egna besluten. Resurserna till bör således öka. Det gångna valet och de turer som varit kring regeringsbildningen har ånyo aktualiserat på vilka grunder en regering regerar. I ett oklart parlamentariskt läge har den socialdemokratiska minoritetsregeringen valt att helt enkelt försöka regera vidare och avvakta en eventuell misstroendeförklaring i . Situationen är bekymmersam på mer än ett sätt: Den visar på en brist i parlamentarismen som den tillämpas i , där en regering bör ha stöd från en majoritet i . Vidare har det visat sig svårt för andra partier som kan tänkas utgöra majoritet att inleda diskussioner om regeringsmakten. Även om regeringen agerar i enlighet med det utrymme som regeringsformen ger, så är frågan om agerandet sker i linje med parlamentarismens och grundlagsfädernas anda. Det finns alltså en brist i regeringsformens reglering av förhållandet mellan riksdag och regering. Det är därför hög tid att regeringsformen ändras så att regeringen obligatoriskt ska avgå efter ett riksdagsval. Makten över den process som leder till en ny regering återförs därmed tydligt till , vilket för en mer aktiv riksdag också mellan valen. Det ges utrymme för mer förutsättningslösa diskussioner kring hur regeringen ska se ut den kommande mandatperioden. En regering som förväntar sig att sitta kvar tvingas också på nytt söka stöd, vilket i sig legitimerar regeringsmakten. har redan lagt en partimotion angående att regeringen obligatoriskt ska avgå efter ett val och avstår därmed från att upprepa detta yrkande. Människors integritet åtnjuter ett svagare skydd i än i många andra länder. Till viss del hänger detta samman med synen att ett starkt integritetsskydd hindrar många av välfärdsstatens projekt. menar att detta är rimligt i viss utsträckning och att det ska krävas mycket starka skäl för att kringgå den personliga integriteten, om än med goda intentioner. Det behövs ett starkt skydd för integriteten mot såväl offentliga som privata och enskilda aktörer. Detta skydd bör omfatta hela den personliga sfären, inkluderande såväl personuppgifter som t.ex. rätten till genetisk integritet. måste beaktas att den personliga sfären är olika stor för olika människor, både beroende av egna val och beroende av ställning i samhället. Offentliga personer måste således acceptera att granskas och kritiseras i betydligt större utsträckning än enskilda personer utan motsvarande ställning. Integritetslagstiftningen måste därför ge utrymme för tillämpning av ett slags proportionalitetsprincip. Tillämpningen av denna måste dock ske restriktivt och med respekt för den grundläggande betydelse yttrandefriheten och offentlighetsprincipen har i ett demokratiskt samhälle. Viktigt att ta fasta på är också att lagstiftningen måste utgå från att förbjuda missbruk av personuppgifter och otillbörliga intrång i den personliga integriteten; inte som från att reglera vad som är tillåtet. Detta borde genomföras inom ramen för en generell integritetslagstiftning. Regeringen bör tillsätta en utredning syftande till att utforma en sådan lagstiftning. Detta bör ges regeringen till känna. eftersträvar att utöka den reella yttrandefriheten vars och ens möjligheter att göra sig hörd och få uttrycka sina åsikter. Främst handlar det om att ta vara på de möjligheter nya medier, främst distribuerade via Internet, erbjuder. Det fria ordet är emellertid inte skyddat på individuell nivå av yttrandefrihets- och tryckfrihetsgrundlagarna, som i stället tar fasta på etablerade aktörer. Bland annat detta förhållande har gjort det möjligt att inskränka yttrandefriheten på Internet t ex med PUL (personuppgiftslagen) och BBS-lagen (lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor). Enligt de erfarenheter som vunnits än så länge har PUL och BBS-lagen inte bidragit i någon större utsträckning till att skydda enskildas integritet. I stället har de kommit att användas för att förhindra det fria ordet och undvika prövning av innehållet i yttranden. Det skydd dessa lagar ska erbjuda för övergrepp kan i all huvudsak tillgodoses genom andra lagar. har upprepade gånger krävt långtgående förändringar av PUL och ett intensifierat arbete för att värna det fria ordet. Då detta uppenbarligen förefaller vara en oframkomlig väg menar att helt enkelt bör upphäva PUL och BBS-lagen. En lagstiftning om större individuell yttrandefrihet bör i huvudsak ske inom ramen för en förstärkt yttrandefrihet i regeringsformen. Vi avvisar därmed också förslag som innebär olika former av godkännandeförfaranden eller avgifter för yttrandefrihetsskydd av hemsidor, som föreslagits av bland andra . menar att utredningen istället borde ha lagt fram förslag om förstärkt medborgerlig yttrandefrihet. IT skapar helt nya möjligheter för människor att kommunicera och göra sin röst hörd, alltmer oberoende av etablerade media. Det är en positiv utveckling och det ligger i yttrandefrihetens anda att sådana nya möjligheter bör tas tillvara. För att uppnå en mer individualiserad yttrandefrihet, förutom avskaffande av PUL, bör 2 kap. 13 § RF utredas med inriktning mot större restriktivitet i möjligheten att inskränka yttrandefriheten. Detta avser såväl de allmänt hållna formuleringarna i första stycket, som den generella möjligheten att begränsa yttrandefriheten så länge begränsningen avser form och inte innehåll, i tredje stycket. Även en ny ordning där yttrandefrihetsgrundlagen i tillämpliga delar kan skydda enskildas yttrandefrihet i nya medier bör prövas. Regeringen bör därför utreda 2 kap. 13 § RF samt se över en ny ordning för att skydda enskild yttrandefrihet i nya medier. med detta måste regeringen intensifiera det arbete som görs inom ramen för EU för att förändra dataskyddsdirektivet syftande till att stärka yttrandefriheten i hela unionen. Särskilt angeläget är det att nu förhindra en utvidgning av dataskyddet till att omfatta juridiska personer. Vad som ovan anförts om behovet av att förhindra att dataskyddsdirektivet utsträcks till juridiska personer bör ges regeringen till känna. ser mycket allvarligt på de tendenser till att begränsa yttrande- och offentlighetsprinciperna som förekommit, vanligen med hänvisning till EU-regler. Både riksdag och regering har vid upprepade tillfällen meddelat att offentlighetsprincipen ska tillämpas fullt ut, oaktat medlemskapet i EU. förekommer inskränkningar, t.ex. genom personuppgiftslagen. I samband med att personuppgiftslagen antogs ändrades även sekretesslagen så att sekretess gäller för personuppgift, om det kan antas att ett utlämnande skulle medföra att uppgiften behandlas i strid med personuppgiftslagen (7 kap. 16 §). har svårt att se att denna paragraf kan tillämpas utan att syftet med att efterfråga handlingen undersöks, liksom identiteten hos den som efterfrågar handlingen. Intentionerna i paragrafen kan således antas stå i strid med den grundlagsfästa offentlighetsprincipen. bör därmed besluta att 7 kap. 16 § sekretesslagen upphävs. I många fall är det självfallet påkallat med sekretess, som t.ex. i fråga om personlig integritet. Det finns säkerligen också tillfällen då detta skydd bör stärkas. Det är alltså inte sekretess i sig som är fel, utan det faktum att man med stor lätthet kan utöka undantagen från en grundlagsfäst rättighet. Ett sådant förfarande innebär också att debatten kring vilka undantag som bör finnas och hur de bör göras försvåras, inte minst med tanke på hur ofta lagstiftningen ändras. Mot denna bakgrund finns det skäl att låta en utredning överväga om åtgärder bör vidtas för att göra det svårare att ändra i sekretessbestämmelserna, t.ex. genom att kräva att undantag från offentlighetsprincipen bör beslutas på samma sätt som grundlag. Detta bör ges regeringen till känna. Utöver detta bör regering och riksdag stärka offentlighetsprincipen i det egna arbetet. Ett rimligt första steg är att lägga ut de egna diarierna tillgängliga och sökbara på Internet, och inleda överläggningar om sådana insatser i landets alla kommuner med . Detta bör ges regeringen till känna. Möjligheten att få gehör för synpunkter inom det europeiska samarbetet är i stor utsträckning beroende av att vi hävdar dem nationellt, även då det innebär konflikter med andra länder inom EU. Svenska myndigheter bör därför konsekvent hävda den svenska offentlighetsprincipen då EU-dokument handläggs och bedöma undantag från offentlighet enligt den svenska sekretesslagstiftningen. Genom det europeiska samarbetets påverkan på traditionellt inrikespolitiska frågor bör inte heller utrikessekretessen kunna komma i fråga vad gäller sådana bedömningar. Vad som ovan anförts angående kraftfulla insatser för att värna offentligheten i den egna hanteringen av EU-ärenden bör ges regeringen till känna.