mot · GQ02So362 · 2002-10-23 00:00:00 — Liberal politik för funktionshindrade 2 Förslag till riksdagsbeslut 13 4 En genomgripande tillgänglighetsreform 15 6 Återställande och tryggande av 90-talets handikappreform 17 7 Statligt kostnadsansvar för assistansverksamhet 18 8 Daglig verksamhet för psykiskt funktionshindrade 19 10 Ökat statligt ansvar för flerhandikappade och för små handikappgrupper 22 11 Rehabilitering och habilitering 22 12 Utredning om högkostnadsskydden 22 14 Bidrag till handikapporganisationer 25 15 Rättsligt skydd mot diskriminering 26 16 De funktionshindrade i informationssamhället 26 2 Förslag till riksdagsbeslut begär att regeringen lägger fram förslag till en plan för att satsa sammanlagt på ett statligt stimulansbidrag till landsting, kommuner, fastighetsägare, kollektivtrafikbolag m.fl. för att anpassa samhället så att det blir tillgängligt också för funktionshindrade. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om inriktningen av en tillgänglighetsreform. begär att regeringen lägger fram förslag till ändring i plan- och bygglagen.1 begär att regeringen lägger fram förslag till återställande av tidigare gällande regler enligt handikappreformen. beslutar att återföra ansvaret för de 20 första assistanstimmarna enligt från kommunerna till försäkringskassorna. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om utbildning och arbetsvillkor för personliga assistenter. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om utredning för att möjliggöra utvidgning av rätten till daglig verksamhet enligt LSS. begär att regeringen lägger fram förslag till de lagändringar som kan vara nödvändiga för att avhjälpa oklarheter i regelverket om hjälpmedel för funktionshindrade. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om hjälpmedelsgaranti. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om statens ekonomiska ansvar beträffande vissa grupper av flerhandikappade och centrum med expertis om vissa små grupper med speciella funktionshinder. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om rehabilitering och habilitering.2 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om utredning angående samordning av högkostnadsskydd. tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om bidragssystemet för handikapporganisationer. begär att regeringen lägger fram erforderliga lagförslag för att trygga funktionshindrades möjligheter att delta i samhällslivet och inneha förtroendeuppdrag.3 1 Yrkande 3 hänvisat till BoU. 2 Yrkande 11 hänvisat till SfU. 3 Yrkande 14 hänvisat till KU. Liberal politik handlar mycket om att undanröja hinder för människors fria val. Vi vill motverka utanförskap och vanmakt och skapa förutsättningar för människor att förverkliga just sina drömmar. Människor ska få chanser och våga ta chanser. Det är utgångspunkten för arbete med att skapa bättre villkor för det vi ibland kallar det glömda . har vi märkt att gamla och sjuka på långvården, barn som far illa och förföljda kvinnor sällan är i den politiska debattens centrum. Det gäller också för människor med funktionshinder och deras familjer. Integritet, självbestämmande och delaktighet blir inte mindre viktiga faktorer i livet bara för att man råkar ha en funktionsnedsättning. Det är rättigheter som skall omfatta alla. Som politiker har vi ett ansvar att prioritera människor med funktionsnedsättning och andra utsatta grupper, även om det ibland kan innebära att vi riskerar att stöta oss med större och starkare särintressen. Utvecklingen har dock gått åt annat håll. Klockan har börjat vridas tillbaka. Efter årtionden med viktiga framsteg för funktionshindrades rättigheter började en smygande och ibland inte ens smygande försämring av många funktionshindrades situation. Så har det politiska läget blivit när det gäller de funktionshindrade, och . Hade det inte varit för de offensiva satsningar på handikappolitiken som skedde hade funktionshindrade personer sannolikt halkat efter påtagligt i välfärdshänseende. Men trots 90-talets handikappreform har personer med funktionshinder fortfarande betydligt sämre välfärd än resten av befolkningen. Orsaken är inte så enkel som att 90-talskrisen som följde på 80-talsbubblan gjorde läget svårare både på arbetsmarknad och i statsfinanser. Det har också skett en attitydförskjutning i samhällslivet, som inte varit till fördel för handikappolitiken. Detta visar, enligt vår mening, ännu mer på nödvändigheten att återställa och bevara den rättighetslagstiftning som på initiativ genomfördes . Även om denna rättighetslagstiftning för de funktionshindrade har fungerat som ett bålverk mot de socialdemokratiska regeringarnas nedprioriteringar under sista skedde inskränkningar som inte bör få bli bestående. Det finns också mer att göra för att förbättra funktionshindrades situation än att återställa det som försämrats i handikappreformen. Denna kan byggas ut när det gäller de varaktigt psykiskt funktionshindrade. En ökad tillgänglighet är en annan mycket viktig reform, som innebär engångssatsningar för att bygga bort sådant som hindrar människor att ta sig fram. Hjälpmedelsgaranti och bättre fungerande färdtjänst är andra saker som borde sättas på dagordningen. Färdtjänstlagen tas upp i en separat liberal motion, och när det gäller vårdgarantin en fråga av stor vikt för funktionshindrade som ofta drabbats hårt av vårdköer hänvisar vi till den liberala partimotionen om sjukvårdsfrågor. 4 En genomgripande tillgänglighetsreform Många funktionshindrade lever i en ofrivillig isolering. Insatserna för att ge dem möjligheter, som de flesta i vårt samhälle tar som självklara, har varit helt otillräckliga. och har i rapporter visat att arbetet på att öka handikappades tillgänglighet går alldeles för trögt. Det är i och för sig ingen nyhet. I handikappolitikens historia finns åtskilliga målsättningar som inte uppfyllts och stolta mål som inte uppnåtts. tyder det mesta på att regeringens senaste mål och löfte att ska vara handikappanpassat inte heller kommer att nås. har konstaterat att ... tillgänglighetstakten snarare minskat än ökat . Inte ens nybyggda hus lever upp till handikappkraven. Det beställs fortfarande bussar och tåg som inte är handikappanpassade. Inte ens det som kallas enkla åtgärder i det befintliga beståndet rullstolsramper, avfasning av trottoarkanter, handikapptoaletter osv. genomförs i tillräcklig takt. De möjligheter som ny teknik exempelvis Internet och digital TV ger har inte utnyttjats tillräckligt. Regeringens politik bygger på en beräkning att de nämnda enkla åtgärderna kostar sammanlagt och innebär att de åtgärderna ska betalas av respektive huvudman, alltså fastighetsägare, markägare, trafikbolag med flera. Vår åsikt är dels att målet ska sättas högre det räcker inte med de enkla åtgärderna , dels att inte ens de enkla åtgärderna kommer att genomföras tillräckligt snabbt utan statliga stimulansbidrag. Vi ser naturligtvis det principiellt riktiga i att exempelvis den som driver en busslinje ska bekosta att alla passagerare, även de funktionshindrade, kan komma ombord. Men verkligheten visar att principen inte fungerar i praktiken. bör inte rida högt på en princip och låta åren gå och låta de handikappade vänta. bör i stället fatta beslut om stimulansbidrag med i genomsnitt en miljard . Annars kan det gå som det gjort med de beslut som fattades om kollektivtrafiken. Lagen om dess handikappanpassning antogs faktiskt 1979, men det har inte hänt särskilt mycket ! Regeringens proposition Från patient till medborgare (1999/2000:179) blev inte den stora tillgänglighetsreform som och många med oss hade hoppats på. Framför allt saknades det extra stimulansmedel för att möjliggöra de vackra tillgänglighetsparoller som propositionen innehöll. uppskattade i en rapport att kommunerna behöver göra förbättringar för , privata fastighetsägare för , staten för och landstingen för , sammanlagt för att undanröja enkelt åtgärdade hinder. konstaterar också att kostnaderna kan minskas i gynnsammaste fall halveras om samtliga aktörer tar fram en systematisk och långsiktig plan för åtgärderna, så att de kan genomföras i samband med ordinarie underhåll och investeringar. är också den summa vi vill avsätta för en genomgripande tillgänglighetsreform. Yrkande om detta finns i budgetmotion. Ansvars- och finansieringsprincipen, alltså att varje sektor i samhället har ansvar för att just deras verksamhet är tillgänglig för funktionshindrade och att detta normalt skall tillgodoses inom ordinarie budget, ligger dock fast. Pengarna är tänkta som stimulansmedel för att få fart på en utveckling som trots stolta paroller har gått mycket långsamt. Mainstreaming, att hänsyn till funktionshindrade inte ska vara ett särskilt politikområde, utan en självklar del i alla beslut, ska vara utgångspunkten. Men den praktiska verkligheten har lärt oss att alltför många beslutsfattare behöver både morot och piska för att det ska bli verklighet. När det gäller byggnaders tillgänglighet är målet på samma sätt som för kollektivtrafiken att alla offentliga byggnader och platser bör göras tillgängliga. Dessa åtgärder är inte sällan möjliga att göra till låga kostnader. Att beslutsfattare tror att det kräver omfattande och kostsamma ingrepp för att göra publika lokaler tillgängliga är inte sällan en förklaring till (men verkligen ingen ursäkt för) att allt för lite händer. Men en ramp som gör det möjligt för rullstolsburna att ta sig upp och ned från trottoaren behöver inte kosta mer än enligt uppskattning (och innebär ingen merkostnad alls om den görs när trottoaren anläggs i stället för i efterhand). Ett räcke att ta stöd mot när gångbanan lutar kostar metern. Plattläggning som med sin struktur kan tala om för en synskadad att här är en målpunkt till exempel en busshållplats kostar kvadratmetern. Det är den typen av hinder som avser med enkelt åtgärdade hinder. Men en tillgänglighetsreform bör sträva längre än så. Känsliga miljöer till exempel byggnader av kulturhistoriskt värde kostar mer att anpassa. är det angeläget att sådana miljöer som t ex idrottsanläggningar och kulturellt värdefulla byggnader är tillgängliga även för funktionshindrade. Att installera hissar, en ofta nödvändig åtgärd för att en byggnad ska kunna anses vara tillgänglig för funktionshindrade, räknas inte heller in bland de enkla åtgärderna. De stimulanspengar vi vill avsätta bör gå också till de tillgänglighetsåtgärder som inte är enkla. Varje ansvarig myndighet, landsting och kommun skall upprätta planer som anger i vilken takt och på vilket sätt tillgänglighetsproblemen ska avhjälpas. måste särskild hänsyn tas, t ex vid planer som gäller kulturhistoriska miljöer. Kraven på tillgänglighet gäller självklart alla typer av lokaler offentliga och kommersiella. I är utgångspunkten delaktighet och jämlikhet i hela samhället. Men några miljöer där det är särskilt angeläget att förbättra tillgängligheten kan ändå pekas ut: Handikappförbundens samarbetsorgan, HSO, har uppmärksammat att många av de lokaler som används som vallokaler är otillgängliga för människor med funktionshinder. Att väljare har svårt att ta sig in i vallokalen borde över huvud taget inte behöva förekomma. har varit pådrivande för rätten att välja skola. Men för att den rätten ska få något innehåll för funktionshindrade måste skolornas tillgänglighet förbättras kraftigt. Enligt saknar av landets gymnasieskolor ens grundläggande anpassning för rörelsehindrade. Omorganisationen, där de traditionella postkontoren alltmer ersätts av serviceställen, har förvisso för de flesta betytt ökade öppettider och fler ställen att skicka sina brev och paket ifrån. Men de partner posten har valt är inte sällan små närbutiker, med mycket begränsad tillgänglighet. Det är också mycket glest mellan de brevlådor som är möjliga att nå för en kortvuxen eller rullstolsburen person. Bankomater sitter oftast alldeles för högt för att en rullstolsburen eller kortväxt person ska kunna använda dem. Att kunna sköta sin privatekonomi är grundläggande för självständighet och värdighet då ska man inte behöva be om hjälp för att kunna ta ut kontanter. Det som här anförts om inriktningen av en tillgänglighetsreform bör ges regeringen till känna. borde kompletteras med riktlinjer som tvingar fram rimliga anpassningsåtgärder för funktionshindrade. Regeringen stoppade ett sådant förslag 1995, med hänvisning till att det skulle vara för dyrt för kommunerna. Med de stimulansmedel vi här föreslår kan kompletteras med skrivningar så att all nybyggnation anpassas till funktionshindrades behov och så att äldre byggnader och annan infrastruktur kan anpassas. Regeringen bör här återkomma med lagförslag. 6 Återställande och tryggande av 90-talets handikappreform Handikappreformen med rätten till personlig assistans till personer med funktionshinder innebar en frihetsrevolution för dem som fick hjälpen. Den gav tusentals funktionshindrade möjligheten att ta makten över sina egna liv och kunna leva självständigt. Men började försämringen av handikappreformen då rätten till personlig assistans skars ned. De farhågor som då förde fram inför riksdagsbeslutet har tyvärr visat sig välgrundade. Många funktionshindrade har fått sin rätt till personlig assistans omprövad. En annan konsekvens är att flera försäkringskassor skickar över ansvaret till kommunerna och alltså gör en snävare bedömning . Även möjligheterna att kombinera personlig assistans med andra insatser enligt LSS i skola och förskola har inskränkts. För att barn med funktionshinder ska vara garanterade personlig assistans, krävs det att de har fler än ett funktionshinder och har ett omvårdnadsbehov som överstiger . Vi anser att rätten till personlig assistans i förskola/skola ska återställas. Den personliga assistenten bör snarare användas mer i arbetslivet och i studieverksamheten. Assistentens insatser i skolarbetet eller på dagis skall utvecklas så att den enskilde känner trygghet i att allt kring hans eller hennes person fungerar så bra att alla övriga krafter kan användas till att satsa på skolarbetet eller i den pedagogiska leken. anser att de rättigheter som lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade och lagen om personlig assistans ursprungligen givit personer med funktionsnedsättning och deras anhöriga måste återinföras. För de ovannämnda förändringarna i syfte att återställa handikappreformen anvisas i budgetmotion . Regeringen bör återkomma med de förslag som är erforderliga för att genomföra förbättringen. 7 Statligt kostnadsansvar för assistansverksamhet Vi föreslår också en annan förändring med samma syfte, där staten skall ta på sig ett kostnadsansvar som tidigare flyttats till kommunerna. Enligt den s.k. finansieringsprincipen skall denna lättnad för kommunerna beaktas när nivån för de allmänna statsbidragen till kommunerna bestäms så att förändringen blir neutral när det gäller de ekonomiska relationerna mellan stat och kommuner. Vad det här handlar om är att kostnadsansvaret för de 20 första assistanstimmarna i och med vårbudgeten 1997 vältrades tillbaka på kommunerna. För de människor som berörs har det delvis blivit en återgång till situationen före handikappreformen, då de var beroende av den enskilda kommunens välvilja och där insatserna skilde sig åt mellan kommunerna. Förändringen har också medfört att assistansreformens karaktär av rättighetslagstiftning är utsatt för ett ständigt ifrågasättande inom . Dessutom har assistansverksamheten i en del fall blivit onormalt betungande för vissa kommuner, medan andra kommuner haft låga kostnader. Vi föreslår att återför ansvaret för dessa första från kommunerna till och därmed till statsbudgeten. Detta kan genomföras med verkan , och bör fatta beslut om förändringen. Detta ställningstagandet skall också vara utgångspunkten när man behandlar betänkandet från den utredning som arbetat med problem som uppkommit genom ojämn kostnadsbelastning på olika kommuner. I budgetmotion framläggs yrkanden när det gäller anslagen för assistansersättning respektive statsbidrag till kommuner som hör samman med flyttningen av kostnadsansvaret för de 20 första timmarna. För att trygga handikappreformen bör också de personliga assistenternas situation vid till exempel hjälpmottagarens sjukhusvistelse uppmärksammas. Det bidrar till svårigheter att rekrytera assistenter att en tillfällig sjukhusvistelse som regel innebär att assistenten inte får följa med till sjukhuset och biträda i vården utan tvärtom kan bli av med jobbet p g a arbetsbrist. Assistenternas utbildning, vidareutbildning och handledning behöver också uppmärksammas mer. Att vara personlig assistent måste vara ett yrke och inte så ofta ses som ett genomgångsjobb. Detta bör ges regeringen till känna. 8 Daglig verksamhet för psykiskt funktionshindrade Flertalet personer med funktionshinder har därmed inte nedsatt arbetsförmåga. De finner också i regel arbete på den reguljära arbetsmarknaden. Deras situation avviker inte från befolkningen i stort. Men de som har nedsatt arbetsförmåga har betydligt svårare att finna sysselsättning. Bland dem är arbetslösheten dubbelt så stor som bland dem, med eller utan funktionshinder, som har full arbetsförmåga. Allra svårast är situationen för dem som har någon form av psykiskt funktionshinder, men den är särskilt besvärlig också för till exempel personer med hjärt- och kärlsjukdomar, rörelsehinder och dyslexi. Andelen icke sysselsatta ligger i dessa grupper på eller mer. Det är angeläget att bereda dem med nedsatt arbetsförmåga arbete eller annan regelbunden verksamhet. Det är viktigt för att ge struktur åt vardagen, sociala kontakter och ofta en mer meningsfylld tillvaro. Majoriteten av dem med nedsatt arbetsförmåga behöver någon form av hjälp eller anpassning för att kunna arbeta. Det kan handla om hjälpmedel, anpassad lokal, transporter till och från arbetsplatsen eller personligt biträde, men allra vanligast är behov av anpassning av arbetstiden, arbetstempot eller arbetsuppgifterna. Så långt möjligt ska efterfrågan på arbete för dem med nedsatt arbetsförmåga mötas på den reguljära arbetsmarknaden. Arbetsgivare kan få stöd på olika sätt för att anpassa arbetsplatsen, men utnyttjar dessa möjligheter alltför sällan. Det är därför angeläget att gärna i samarbete med näringslivets organisationer bedriva opinionsbildning riktad mot arbetsgivare för att undanröja fördomar och sprida kunskap om de möjligheter som står till buds. En sådan möjlighet är anställning med lönebidrag. Förslag om detta finns i partimotion om arbetsmarknadsfrågor. För dem som omfattas av LSS är möjligheterna till arbete i regel ännu mer begränsade än för dem som skulle kunna få arbete genom lönebidrag. Men också de som omfattas av LSS borde ges möjlighet till en daglig verksamhet. När LSS genomfördes utvidgades den gamla omsorgslagen till en vidare personkrets. Den kom att omfatta, förutom personer med utvecklingsstörning med mera, också personer med andra varaktiga fysiska eller psykiska funktionshinder som uppenbart inte beror på normalt åldrande, om de är stora och förorsakar betydande svårigheter i den dagliga livsföringen och därmed ett omfattande behov av stöd och service (Dessa brukar ofta kallas personkrets 3). Av resursskäl som var mycket påtagliga under 90-talskrisen kom denna nya personkrets emellertid inte att omfattas av det som kallas Daglig verksamhet för personer som saknar förvärvsarbete och inte utbildar sig (LSS § 9, p 10), den så kallade sysselsättningsgarantin. Det är emellertid starkt önskvärt att handikappreformen fullföljs även på denna punkt, så att den s k sysselsättningsgarantin också kommer att omfatta varaktigt psykiskt sjuka. Det här är vid sidan om tillgänglighetsfrågorna och att trygga att assistansreformen inte bryts sönder en av de största frågorna på dagordningen när det gäller de funktionshindrades levnadsvillkor. Den gäller inte dem som har lättast att tala för sig tvärtom gäller den till stor del sådana som hör till de tystaste och de mest bortglömda. Att fullfölja handikappreformen i den här delen skulle också i många fall vara av stor betydelse för anhöriga till dem som är drabbade av varaktig psykisk sjukdom. Men det är en reform som kräver en hel del av förberedelser och som dessutom kostar en hel del pengar, det kan då verksamheten blir utbyggd handla om ett par miljarder brutto. Liksom andra sociala reformer är detta något som kommer at bli svårt att genomföra om inte den snabba kostnadsökningen i sjukförsäkringen slutar att tynga ned de övriga delarna av välfärdspolitiken. LSS är en rättighetslagstiftning, och skälet till det är att den gäller människor som annars skulle ha särskilt svårt att göra sig gällande mot de mångas och de starkares anspråk på resurser. Utvidgningen av LSS när det gäller daglig verksamhet måste av praktiska skäl ofrånkomligen ske successivt, bland annat med hänsyn till möjligheterna att rekrytera och utbilda personal. Vidare behövs regler för hur en stegvis uppbyggnad skall kunna förenas med en rättighetslagstiftning. Det kan möjligen ske genom att den utvidgade rättigheten införs successivt för olika årgångar. Denna och andra genomförandefrågor bör nu utredas så att det blir möjligt att få igång genomförandet av reformen. Detta bör ges regeringen till känna. Om beslut om utredning tas av är det realistiskt att verksamhet kan komma igång i begränsad skala under loppet av 2005. Det bör därvid observeras att verksamheten inte behöver ske i kommunernas regi. En av de praktiska möjligheterna att tillgodose en sysselsättningsgaranti av detta slag är genom sådana aktivitetscentra som drivs av för psykiskt sjuka. Dessa och liknande organisationer bör få ökat stöd av samhället för att bygga ut sin verksamhet. Detsamma gäller andra alternativ inom föreningsliv och frivilligorganisationer. Genom begränsade bidrag kan personer beredas sysselsättning och erbjuda tjänster som bidrar till människors välfärd utan att betalningsviljan för dem är så stor att de uppkommer på den ordinarie marknaden. Funktionshinder medför ofta behov av särskilda hjälpmedel. Vissa av dem erhålls av sjukvårdshuvudmannen, i många fall utan avgift. Avgifter förekommer dock, bland annat för utprovning av hjälpmedlet och för tillhandahållandet. För vissa slag av hjälpmedel har införts särskilda avgiftssystem, och det finns en flora av olika rabatter och högkostnadsskydd på detta område. Att det kan handla om långt mer pengar än vad läkarbesöken kostar framgår av t.ex. avgifterna för hörhjälpmedel. Knappt hälften av landstingen har ett tak för vad sådana hjälpmedel får kosta, och det har ofta varierat . Kostnaden som överstiger detta tak får den enskilde betala själv. För en person med behov av digital hörapparat för båda öronen har det inneburit en egen kostnad på . Oklarheter i arbetsfördelning, tillämpning och regelverk har påtalats av flera handikapporganisationer. Det har gällt sådana frågor som i vilken utsträckning val av slag av hjälpmedel omfattas av om behandlingsalternativ samt sjukvårdshuvudmannens formella möjlighet att avgiftsbelägga hjälpmedlen och om dessa hjälpmedel omfattas av HSL:s högkostnadsskydd i öppen vård. Vägledning om vad som skall gälla kan hämtas från olika förarbeten och tidigare, numera upphävd, lagstiftning. Innebörden framgår dock inte entydigt av själva lagtexten. En större klarhet måste skapas. Regeringen bör återkomma till med erforderliga lagförslag. Det är också viktigt med en hög kvalitet i hjälpmedelsförskrivningen. När förskrivningen sprids ut på för många händer finns det en risk att kvaliteten sjunker. I stora delar av landet bygger landsting och kommuner upp parallella organisationer för hjälpmedel. Detta är ett slöseri med kompetens och resurser. Oavsett hur kommuner och landsting delat upp ansvaret för hjälpmedel mellan sig, har de ett gemensamt ansvar för hjälpmedelsfrågorna.