mot · GQ02T321 · 2002-10-23 00:00:00 — Successivt har dock även flygtrafiktjänsten fått en fristående ställning i form av särskilda bolag, helt eller delvis privatiserade. Även här har de stora investeringsprogrammen varit pådrivande. Flygtrafiktjänsten anses inte heller längre vara myndighetsutövning utan en marknadsorienterad och kundstyrd service. 11 Finansieringen av infrastrukturen Statens roll som finansiär av väg- och järnvägsinvesteringar bör förändras i samband med att alternativa finansieringsformer växer fram. Nya finansieringsformer kan komma till stånd där staten, tillsammans med privata företag, bygger och underhåller nya vägar och järnvägar. Statens ansvar kan därmed i ökad utsträckning komma att delas med det privata näringslivet. På detta sätt kan samhällsekonomiskt lönsamma investeringar förverkligas utan hinder av statliga budgetunderskott. Ett exempel är PPP (PPP: publicprivate partnership) som innebär att privata konsortier kan åta sig att finansiera, bygga och därefter driva t.ex. en väg . Det finns enligt vår mening ett antal brister av ekonomisk karaktär i regeringens infrastrukturpolitik. Oviljan att använda PPP-finansiering för vissa angelägna projekt är ett av de mer allvarliga. PPP-modeller börjar alltmer tillämpas internationellt för både väginvesteringar och andra infrastrukturinvesteringar. De utvärderingar som gjorts visar att utbyggnadstakten i PPP-projekt blir jämnare och att kostnaden för såväl byggnation som underhåll minskar. Statens kostnad blir därför även något lägre, men måste anslagsmässigt täckas genom årliga anslag för drift och amortering. har alternativa finansieringsformer för väginvesteringar diskuterats. Vi finner att tiden nu är mogen att i ett antal projekt pröva PPP. Vägfinansieringsavgifter i olika former har, rätt använda, den fördelen att de tydligt kopplar byggandet av en väg till dess finansiering. Brukaravgifter får inte användas som en straffskatt på bilister i syfte att få dem att avstå från nödvändiga biltransporter. Bilanvändandet är kraftigt beskattat. Regeringens överenskommelse med Vänstern och innebär att trängselavgifter införs för att reglera vägtrafiken. Detta sker i en nationell förhandling om regeringsmakten, ovanför huvudet på de kommunala beslutsfattarna, rakt emot vad som sades i den senaste infrastrukturpropositionen. Detta innebär att bilister i de berörda områdena kommer att få erlägga en särskild avgift för att få tillgång till innerstaden utan att det finns alternativa vägar eller möjlighet att i större utsträckning nyttja kollektivtrafik. Dessutom väljer regeringen att förbise det uppdrag de givit Stockholmsberedningen om att utreda trängselavgifternas effekt. Enligt vår mening är detta fel väg att gå. De problem som finns beror i hög utsträckning på att vägkapaciteten är otillräcklig. I t.ex. är trafiksituationen sådan att bilister tvingas in i innerstaden oavsett om de skall in till staden eller förbi den eftersom det inte finns ringleder som kan leda trafiken runt om. Regeringen har i sitt avtal med Öresundskonsortiet förbundit sig att genom SJ inleverera . Sedan SJ genom omförhandlingar med regeringen befriats från denna skyldighet, har det ekonomiska ansvaret överförts till . Budgetmässigt täcks kostnader dels genom ett anslag direkt ur statsbudgeten, dels genom att får höja banavgifterna på hela det svenska bannätet. Genom denna åtgärd flyttas betalningsansvaret, som enligt ingångna avtal åvilade SJ, till att belasta , som inte ens är banhållare på det aktuella banavsnittet. Genom senare överenskommelser har ansvaret för trafiken överförts till regionen, men betalningsansvaret återförs indirekt till resenärerna på hela det svenska järnvägsnätet som via trafikutövarna drabbas av de höjda banavgifterna. Resultatet av överenskommelsen innebär att kostnadsansvaret för järnvägstrafik debiteras resenärer som aldrig har eller ens haft för avsikt att nyttja spåren över . Därmed har modellen om en finansiering baserad på trafikantavgifter släppts. Enligt vår mening bör kostnadsansvaret för brotrafiken utformas på ett sådant sätt att trafikanter som inte nyttjar förbindelsen skyddas från de kostnader som är förknippade med trafiken på denna. 12 En ny och kraftfull inriktning Vi vill att skall vara ett bra land att leva i, inte , utan också . Vi vill att infrastrukturen skall stödja, inte motverka, utvecklingen mot ett land som tar till vara alla sina invånares företagsamhet och utvecklingspotential. Vi vill att grunden för infrastrukturpolitiken skall vara utvecklingsoptimism och framåtsträvande, inte tillväxtfientlighet och bakåtsträvande. Den infrastruktur som finns måste underhållas och utvecklas. Vägnätets förfall måste få ett slut. Investeringar i infrastrukturen skall göras med utgångspunkt i de krav som verkligheten ställer, inte i partipolitiska taktiska överväganden. Varje trafikslag har sina fördelar, och för att de skall kunna utvecklas på bästa möjliga sätt bör de ges likvärdiga och rimliga konkurrensvillkor. Bristen på fungerande infrastruktur lägger hinder i vägen för utvecklingen. I storstadsområdena leder det till att tillväxten hämmas. I glesbygden är en otillförlitlig infrastruktur ett skäl till att människor och företag tvingas flytta. Infrastrukturen påverkar alla människor i såväl arbetsliv som privatliv. De infrastruktursatsningar som inte görs påverkar människor i allra högsta grad. Det krävs handlingskraft och beslutsamhet för att komma tillrätta med infrastrukturens brister. Regeringen verkar sakna såväl handlingskraft som idéer om hur problemen skall attackeras. Vår uppfattning om betydelsen av människors och företags behov av in-frastruktur och infrastrukturens behov av resurser skiljer sig från regeringens på många punkter. Tydligast syns detta i våra ekonomiska prioriteringar. Vi är, och har länge varit, av uppfattningen att framförallt vägnätet är i stort behov av resursförstärkning. Därför har vi tydligt markerat detta i vårt budgetförslag. avsätter vi i våra förslag mer till vägar och järnvägar än vad regeringen gör. Med vårt förslag kan nödvändiga investeringar komma i gång . Regeringen väljer i stället att tidigarelägga vissa investeringar genom att öka upplåningen, och frigöra resurser genom att skjuta upp amorteringar. Detta tillvägagångssätt innebär att man i stället för att använda sig av budgeten intecknar framtida anslag. Till skillnad från regeringen satsar vi i större omfattning och med verkliga anslag. Vi prioriterar vägar. Investeringarna måste dessutom komma i gång snabbt.