mot · GQ02So362 · 2002-10-23 00:00:00 — En vattentät organisation borde i stället byggas upp mellan landstingen och kommunerna så att den enskilde får den hjälp han eller hon behöver i form av rådgivning, utprovning och anpassning av hjälpmedel. En ökad konkurrens på hjälpmedelsområdet kan vara ett sätt att höja kvaliteten och att kapa köerna. Inom t ex hörselvården skulle man i högre utsträckning än vad som sker kunna upphandla tjänster från privata entreprenörer. Det är då viktigt att upphandla hela kedjan, det vill säga utprovninghörapparatuppföljning. kan väntetiden för den som är i behov av hjälpmedel vara oacceptabelt lång. Det leder till en onödig inskränkning i möjligheterna att leva ett självständigt liv. Utprovning av hörapparat skall ingå redan i det första steget vid införandet av en nationell vårdgaranti. Men det skall allmänt gälla att den som är i behov av hjälpmedel skall få snabb hjälp, enklare hjälpmedel skall kunna erhållas i princip och komplicerade hjälpmedel senast . Vad som här anförts om en sådan hjälpmedelsgaranti bör ges regeringen till känna. 10 Ökat statligt ansvar för flerhandikappade och för små handikappgrupper Kostnaderna för vissa personer med svåra funktionshinder är så stora att de kan vara svåra att bära för en enskild kommun eller kommundel. Det finns anledning att införa ett system där staten övertar det ekonomiska ansvaret för vissa grupper av flerhandikappade, till exempel dövblinda. Som vanligt i sådana fall skall finansieringsprincipen tillämpas och statsbidragen till kommunerna ändras för att neutralisera inverkan av ansvarsförändringen på kommunsektorns ekonomi i stort. För vissa små grupper med speciella funktionshinder är det inte möjligt att ha expertis i varje kommun eller ens i varje landsting. Centra med expertis måste samlas på ett eller några få ställen i landet. Några sådana centra är redan etablerade, till exempel Rett Center i där det också finns ett förslag i budgetpropositionen. Andra kan behöva byggas upp . Det har i praktiken visat sig svårt att klara en stabil finansiering av dessa. Även här bör staten ta ett ansvar som säkerställer att de centra som behövs får erforderliga resurser. Detta bör ges regeringen till känna. 11 Rehabilitering och habilitering Rehabilitering och habilitering skall ses i ett livslångt perspektiv, och inte bara som en insats för yrkesverksamma eller för dem som kan rehabiliteras tillbaka till yrkeslivet. Detta behöver särskilt understrykas när ökat antal långa sjukskrivningar och en trots detta minskad rehabiliteringsinriktning hos försäkringskassorna gör att funktionshindrades behov löper ännu större risk att bli eftersatta. Det finns skäl att här påminna om FN:s s.k. standardregler, som är vägledande för handikappolitik, och där det (i regel 3) heter att alla människor med en funktionsnedsättning som behöver rehabilitering/habilitering bör ha tillgång till en sådan. Där sägs vidare att begreppet rehabilitering avser en process som syftar till att människor med funktionsnedsättning ska uppnå och behålla bästa möjliga fysiska, intellektuella, psykiska eller sociala funktionsförmåga. Det är viktigt att detta inte tappas bort till följd av den akuta situation som uppstått i försäkringskassorna. Detta bör ges regeringen till känna. 12 Utredning om högkostnadsskydden Flera av de övergripande sociala trygghetssystemen samverkar för att i de flesta fall hindra att följderna av funktionshinder eller kronisk sjukdom blir ekonomiskt ruinerande, för anhöriga såväl som för den som själv drabbas. En hel rad olika bidragsformer och andra regler är till just för att vara skyddsnät som begränsar de ekonomiska följderna av svåra funktionshinder och allvarliga kroniska sjukdomar. Det gäller t ex det ekonomiska stödet till föräldrar med handikappade barn och den införda maxtaxan i äldrevården. Flera av de här skyddsnäten är utformade som högkostnadsskydd. Högkostnadsskydd hindrar att avgifter får negativa sociala följder men ger en bättre hushållning med skattemedel än nolltaxa. Tekniken med enhetliga priser och högkostnadsskydd är också bättre än en inkomst- eller förmögenhetsprövning av hur mycket vården skall kosta. Högkostnadsskyddet är fritt från de marginaleffekter som förvärrar marginalskatteproblematiken i inkomstskatter, bostadsbidrag och vissa taxor. Det finns dock många separata högkostnadsskydd, för mediciner, läkarbesök, sjukresor (flertalet landsting), sluten vård (i några av landstingen), hemsjukvård (i vissa kommuner), näringslösning för vissa handikappade barn, hjälpmedel för vuxna (i vissa fall i vissa landsting). En del andra taxor i kommuner och landsting, för bl a vissa hjälpmedel, varierar en hel del, både nolltaxa och andra konstruktioner förekommer för samma sak. Dessutom hamnar en hel del andra merkostnader vid sjukdom och funktionshinder utanför de olika skyddsnät som satts upp. Så trots alla skyddsnät kan de som får betala högsta beloppet i flera olika högkostnadsskydd och därtill har andra merkostnader få en tyngre kostnadsbörda, som dessutom ofta skall betalas ur ganska blygsamma inkomster. För personer med svårare funktionshinder förenas ofta låga arbetsinkomster med merkostnader för bostad och transporter, jämfört med samma bostads- och transportstandard för personer som saknar funktionshinder. Detta framgår bland annat i och kostnader för den enskilda personen med funktionshinder. Problemen har uppmärksammats även i andra sammanhang, bl a av i skriften Vad kostar det att vara sjuk eller funktionshindrad? Inget tyder på att det här problemet handlar om något verkligt stort antal personer eller om några större pengar för stat, kommun eller landsting. Ekonomiskt är det troligen mycket begränsade belopp jämfört med andra problem inom sjuk- och äldrevård, men också jämfört med förbättringar av assistansreformen och tillgängligheten för funktionshindrade. Men här lurar risken att det som drabbar ett fåtal människor hårt betraktas som ett mindre problem än det som drabbar många människor på ett måttligt sätt. Så bör man inte resonera. Det bör, mot bakgrund av den kunskap som samlats genom bl a undersökningar, utredas om det är möjligt att konstruera ett samordnat högkostnadsskydd. Vi hänvisar bl a till den reservation som avgavs i socialutskottet angående samlat högkostnadsskydd när frågor om funktionshinder behandlades vid förra . Tanken är att undvika oacceptabelt stora sammanlagda kostnader för i vart fall mediciner, sjukresor, läkar- och andra primärvårds- och sjukhusbesök samt slutenvårdsavgifter. Detta räcker dock inte för att helt undvika den ansamling av merkostnader som i olyckliga fall kan drabba människor med svåra funktionshinder eller en kombination av flera sjukdomar och funktionshinder. Anledningen till att högkostnadsskydden varit många och separata är till stor del administrativ. Det har handlat om flera olika huvudmän och om mycket olikartade verksamheter. Dessutom är det i många fall faktiskt inte samma personer som har många läkarbesök och som har stora medicinkostnader. har det knappast varit praktiskt utförbart att försöka införa ett samlat system för högkostnadsskydd. Men numera är det även om en kostnadsuppdelning sker beträffande läkemedel landstingen som bär kostnaderna för de flesta av de verksamheter och tjänster som kan omfattas av högkostnadsskydd. Tandvården är en verksamhet som av flera skäl bör behandlas för sig genom en långsiktig tandvårdsreform. Men i övrigt bör möjligheten prövas att alla patientavgifter, mediciner, hjälpmedel och andra saker som omfattas av högkostnadsskydd skulle kunna hanteras mot ett enda konto för varje personnummer. Möjlighet till månadsbetalning med autogiro kan då, som är fallet för läkemedel, finnas för den som vill jämna ut sina betalningar. Även vid mycket komplicerade fall av flera olika högkostnadsskydd, flera slags hjälpmedel och flera berörda personer i samma hushåll skulle i bästa fall avgifter och avgiftsbefrielse smidigt räknas ut utan att den enskilde behöver hålla reda på räkningar och kostnadstak i olika delsystem. Det bör dock understrykas att flera tekniska svårigheter fortfarande kan vara förenade med ett samordnat högkostnadsskydd. Frågan uppstår bl a om staten skall handha ett nationellt system eller om varje landstingsområde skall ha ett eget. Skall det vara någon mening med ett sådant måste dessutom skyddet ligga på en nivå som gör att det inte blir markanta fördyringar för dem som använder en eller ett par av de tjänster och förmåner som omfattas av högkostnadsskydd. Det är alltså för tidigt att fastslå att samordnat högkostnadsskydd kan genomföras som en del av handikappolitiken. Men möjligheten att införa ett högkostnadsskydd av det slaget borde nu utredas ordentligt. Detta bör ges regeringen till känna. Bilstödet är ett bra medel för att ge personer med allvarliga funktionsnedsättningar möjlighet till delaktighet i samhällslivet, yrkesarbete och bättre livskvalitet. Tillgång till en egen anpassad bil minskar också beroendet av samhällsinsatser i olika former och har särskilt stor betydelse för dem som är bosatta i glesbygd. Regeringen har i budgetpropositionen aviserat ett senare förslag om bilstödet och beräknat ett anslag som ligger nästan 50 miljoner under utfallsprognosen och 62 miljoner under utfallet . Detta har delvis samband med det beslut som fattades om tilläggsbudget . Det är omöjligt att på det underlag som finns i propositionen bedöma vad regeringens förslag innebär för de funktionshindrade. I budgetalternativ reserveras av det skälet 50 miljoner för en oförändrad anslagsnivå för bilstöd, och då regeringen skriver att den skall återkomma med kompletterande förslag får anslagsfrågan prövas när den andra propositionen kommit till . Det är då möjligt att åtminstone delar av de 50 miljoner vi tills vidare räknar med på anslaget 16:7 utöver regeringens förslag då kan omprioriteras till andra ändamål inom handikappolitiken. Vi har i tidigare års motioner påtalat att det behövs genomgripande förbättringar inte bara av bidragsnivån utan också av bilstödets konstruktion och tillämpning. Den grundläggande bedömningen av vem som är berättigad till bilstöd måste utgå ifrån den rörelsehindrades hela livs- och arbetssituation. De nuvarande kriterierna är alldeles för trubbiga. Vidare lämnades nivåerna för grundbidrag och anskaffningsbidrag oförändrade . De åldersgränser på 50 och som finns i reglerna om bilstöd bör tas upp till ny prövning. När någon har behov av personlig assistans borde det kunna ingå i assistentens uppgifter att köra bilen. Det är av det skälet viktigt att kravet på körkort för den som erhåller bilstödet tas bort. Först då kan personer med omfattande funktionshinder få bilstöd. Förhoppningsvis kommer de här nämnda frågorna att lösas i anslutning till den aviserade propositionen. Vi har därför inte några yrkanden om bilstödet i det här sammanhanget förutom det som tills vidare gäller i anslagsfrågan. 14 Bidrag till handikapporganisationer var på flera punkter kritiskt till det bidragssystem för handikapporganisationer som regeringen lade fram till . Det har också visat sig att detta bidragssystem för många handikapporganisationer innebär minskat stöd, vilket riskerar att få konsekvenser för deras verksamhet. Flera nya handikapp-, patient- och anhörigorganisationer har nybildats . De företräder inte sällan små grupper av funktionshindrade och deras anhöriga. De handikapp och sjukdomar som är bakgrunden till deras verksamhet ligger ofta långt vid sidan av de större, äldre och mer etablerade organisationernas verksamhet. Den vetenskapliga utvecklingen har också inneburit att fler sjukdomar och funktionshinder än tidigare är kända och föremål för medicinska åtgärder på ett sådant sätt att förutsättningar finns att nya grupper känner behov av att samlas i organisationer. Dessa grupper är ofta ganska små men kan ha stor betydelse för funktionshindrade och deras anhöriga. Ett bidragssystem som gör det svårt för dessa grupper har betydande brister. Det är då viktigast att avgränsningen av vad som är en handikapporganisation inte blir så snäv att den utestänger de föreningar som består av anhöriga till personer som själva har så dålig hälsa att de inte förmår vara aktiva i föreningar. Detta gäller inte minst föreningar som arbetar med demensfrågor, som och . Ett förbättrat stöd till handikapporganisationerna gör det också lättare för dem att vara ett viktigt stöd i tillgänglighetsarbetet. Bidragssystemet behöver omarbetas, och det bör vara klart till beslut om budget . Detta bör ges regeringen till känna. 15 Rättsligt skydd mot diskriminering I FN:s s.k. standardregler har tydligt slagits fast att diskriminering av funktionshindrade är en fråga om mänskliga rättigheter. Dessa standardregler är inte juridiskt bindande utan är avsedda att ligga till grund för beslut i medlemsstaterna. Men om vill att funktionshindrades rättigheter skall vara säkerställda är det en god utgångspunkt att vår lagstiftning bör hålla måttet vid en jämförelse med just . Flera länder, däribland , , , och , har genom antidiskrimineringslagar sökt trygga funktionshindrades rättigheter. Det är därför något pinsamt att , som var en initiativtagare till , ännu inte lyckats stifta en lag mot diskriminering av funktionshindrade som är heltäckande. Visserligen finns numera bestämmelser till skydd mot diskriminering av funktionshindrade i lagen om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder samt i lagen om likabehandling av studenter i högskolan. Att dessa lagar inte ger något heltäckande skydd visas av att det uppkommit diskussioner om diskriminering i näringsverksamhet där lagarna inte är tillämpliga, såsom att personer med funktionshinder inte blivit insläppta på restauranger eller inte fått teckna vissa försäkringar. Inte minst lagstiftningen i , som haft stor betydelse för att förbättra de funktionshindrades situation, är av betydande intresse för ett reformarbete i när det gäller rättsligt diskrimineringsskydd. I detta ämne har en parlamentarisk kommitté tillsatts, som skall vara färdig med sina förslag 2004. Vi har därför nu ingen hemställan i de här frågorna, men påpekar att när kommitténs betänkande behandlas bör frågan tas upp om att i regeringsformens kapitel 2 införa ett förbud mot diskriminering av funktionshindrade. Denna fråga kan i så fall riksdagsbehandlas för ett första beslut före valet . Även frågan om att breddar diskrimineringsförbudet i , så att detta blir ett generellt förbud som också innefattar människor med funktionshinder, bör senast i det sammanhanget tas upp på nytt. 16 De funktionshindrade i informationssamhället Det s.k. informationssamhället blir allt mer påtagligt i våra vardagsliv. IT-kunskaper krävs nu inte bara i skolan och på arbetsplatsen, utan gör sig allt mer gällande även inom bankväsendet, transportsystemet, service och olika tjänster, kommunikation människor emellan, kunskapsinhämtande m m. Utvecklingen går mycket snabbt. Det som ofta glöms bort är de mänskliga och sociala konsekvenserna. Trots allt är det fortfarande en minoritet av befolkningen som har tillgång till den nya tekniken. Orsakerna är flera: den äldre generationens svårigheter inför ny teknik och privatekonomiska skillnader som för många gör tillgängligheten till datorn och Internet näst intill omöjlig. Synskadade och andra funktionshindrade får stora svårigheter då utrustning, program, hemsidor, informationssystem m m inte görs tillgängliga. Vi håller på att få ett delaktighets- och rättviseproblem i IT-utvecklingen. När såväl den offentliga som den privata tjänstesektorn allt mer hänvisar till tele- och Internetanvändning, och upphör med eller fördyrar alternativen, är det enkelt för många men vållar stora olägenheter för andra. Man kan inte helt och hållet överlåta IT-teknikens effekter på samhällsservice och delaktighet till den tekniska och ekonomiska utvecklingen. Det gäller också att garantera alla medborgares möjligheter att utöva sina rättigheter och skyldigheter samt att leva ett delaktigt, självbestämmande och oberoende liv. Inte minst är det viktigt att även funktionshindrade ska kunna delta i politiken och ideellt föreningsliv. Det är dock tyvärr ingen självklarhet . visade till exempel att funktionshindrade är underrepresenterade som politiskt förtroendevalda i kommunerna. För synskadade finns det stora brister i tillgången till information, både för synskadade som förtroendevalda och som medborgare. Det borde vara en självklarhet att kommuners, landstings och myndigheters hemsidor är anpassade för funktionshindrade. redogjorde i en årsrapport härom året för hur var femte kommun då inte tog fram dokumentation och information i handikappanpassad form, inte heller när sådana önskemål framförts. Det behövs bestämmelser i lag om att information och underlag för beslut ska tas fram i anpassad form om så begärs. För förtroendevalda skall merkostnader för resor på grund av funktionsnedsättning ersättas av huvudman för det organ som den förtroendevalde är med i. Regeringen bör här återkomma till med de lagförslag som är erforderliga.