mot · GQ02Ub444 · 2002-10-23 00:00:00 — Psykiskt och fysiskt välbefinnande är av avgörande betydelse för lärandet och det är därför viktigt att alla kommuner inventerar behovet av elevvårdspersonal. Det möjliggörs med det kristdemokratiska budgetförslaget som ger större resurser och därmed möjligheter för kommunerna att åtgärda det som varit eftersatt. Skolledarens roll är avgörande för både skolans klimat och resultat. Att skapa ett klimat i skolan där både ungdomar och vuxna möts med respekt och respekterar andra, där medmänsklighet ses som naturligt och eftersträvansvärt och lusten att lära stimuleras, är rektorernas viktigaste uppgift. Rektorn måste få hela skolan att arbeta mot samma mål och få varje lärare och elev att känna sig som en viktig person i det arbetet. Det är nödvändigt att varje skola leds av personer som har god kännedom om barns och ungdomars utveckling och ett stort pedagogiskt kunnande. Personalen bör kunna förvänta sig att rektorn har en pedagogisk utbildning som minst motsvarar utbildningen hos dem han eller hon ska leda. Rektorer måste också ha goda ledaregenskaper så att de i verklig mening kan vara ledare för såväl skolans pedagogiska som administrativa verksamhet. Det är dock viktigt att inte det pedagogiska ledarskapet får stå tillbaka för en ökande börda av administrativa uppgifter. Fler administrativa uppgifter bör utföras av andra än rektorn. Eftersom rektor ska finnas mitt inne i verksamheten får inte ansvarsområdet vara större än att han/hon kan vara väl förtrogen med verksamheten. Politikernas kunskaper om gymnasieskolan måste stärkas. Resultatansvar och befogenheter som delegeras till rektor är ofta otillräckliga. Det fria utrymmet är starkt kringskuret, inte minst vad gäller ekonomiska frågor. I läroplanen uttalas rektors uppgifter tydligt. Huvudmannen, kommunen, har det yttersta ansvaret och rektors kommunala uppdragsgivare måste skapa förutsättningar, så att rektor kan utöva ledning och styrning mot uppställda mål. För att förbättra rektors möjligheter är det viktigt att rektors roll förtydligas genom direkt lagstadgat ansvar. Dessutom anser vi att lokala styrelser för gymnasieskolan ska tillsättas. Dessa styrelser kan spela en viktig roll för att öka allas delaktighet i skolans utveckling. Vi anser att föräldrarna är en viktig resurs också på gymnasiet, inte minst gäller detta elevens behov av vuxenkontakt och personligt stöd och uppmuntran. Precis som i lägre årskurser får elever med ett starkt stöd hemifrån, med föräldrar som engagerar sig i skolans verksamhet, bättre resultat i skolarbetet. Därför är det viktigt att föräldrarna får god information om vad som händer i skolan och om sina barns resultat i skolarbetet. Om en elev är frånvarande från undervisningen måste det vara en självklarhet att föräldrarna underrättas. Många gymnasieskolor måste förbättra sitt samarbete med föräldrarna och öppna för samverkan. Föräldrar måste få känna att de är en resurs och att de har ett ansvar för skolarbetet. Att ha med föräldrar i skolans styrelse borde främjas i fler skolor. 5 En gymnasieskola som ger kunskaper för livet 5.1 En gymnasieskola för alla fortsätter i stort sett samtliga elever till gymnasieskolan. Det ställer krav på såväl gymnasieskolans organisation som undervisningsmetoder. Gymnasieskolan måste hitta nya vägar för att möta nya grupper av elever. Utformningen av gymnasieskolan ska ta hänsyn till olika gruppers skilda behov och intressen. Alternativa yrkes- och lärlingsutbildningar ska erbjudas den praktiskt intresserade eleven. Att läsa till högskolebehörighet ska vara en möjlighet för alla, men inte ett tvång. Därför vill ta bort kravet på att samtliga program ska leda till allmän högskolebehörighet. Undervisningen i kärnämnena ska vara varierande och flexibel. Genom en ökad integration av teori och praktik kan fler elever nå upp till kunskapsmålen. Genom att skapa goda möjligheter till kompletterande utbildning vill vi ge alla som väljer att inte läsa till högskolebehörighet möjlighet att komplettera senare i livet. Mångfald och valfrihet måste vara ledord i gymnasieskolan istället för den nuvarande likriktningen. som gymnasieskolan kräver att alla elever ska nå allmän högskolebehörighet upptäcker fler att en allmän behörighet inte är tillräckligt för att få tillgång till högskolestudier. För att bli antagen till grundläggande högskoleutbildning krävs det i flera fall att sökanden dessutom har den särskilda behörighet som kan vara föreskriven. Det är viktigt att skapa en gymnasieskola, där eleverna kan göra tilläggsval för att uppnå den särskilda behörigheten inom alla program. Gymnasieskolan måste stimulera såväl den som snabbt vill ta till sig avancerade teoretiska kunskaper som den som vill satsa på mer praktisk kompetens och i egen takt varva det praktiska lärandet med teorin. Ingen del får helt ta över utbildningen. Betygen måste fortsatt vara en grund för urval till gymnasieprogram. Det är viktigt att hitta lösningar för dem som av olika anledningar inte får plats på ett nationellt program. Med individuella studieplaner för varje elev kan fler elever ges lösningar inom de nationella programmen så att den lavinartade ökningen av antalet elever på individuellt program inte fortsätter. Endast en mindre grupp elever som önskar specifika lösningar eller har behov av att läsa upp betygen i några ämnen ska finnas på det individuella programmet. Vi är positiva till att kommunerna fått möjlighet att utveckla det individuella programmet efter hur situationen i kommunen ser ut. Eftersom det är en stor andel av eleverna som går på det individuella programmet är det dock viktigt att kvaliteten på programmet ses över. Ansträngningar måste göras för att bredda rekryteringen och stimulera nya grupper att skaffa sig en högre utbildning. är det alltför få ungdomar från miljöer utan studietradition som söker sig till högskolan. Att ungdomar som är barn till tjänstemän huvudsakligen väljer studieförberedande program, medan ungdomar vars föräldrar är arbetare oftast väljer ett yrkesförberedande program lägger grunden för den sociala snedrekryteringen till högskolan. I arbetet för att minska snedrekryteringen, såväl social som genusbestämd, spelar syo-konsulenterna en viktig roll. Det är av stor betydelse att de stödjer och uppmuntrar elever som vill göra otraditionella val. Elevgrupper med bred sammansättning där eleverna har olika bakgrund, kön och perspektiv stimulerar och underlättar lärandet. För att möjliggöra detta är det viktigt att dra upp långsiktiga strategier för att skapa en modern bild av högskolestudier. Det krävs målmedvetna satsningar för att nå grupper som traditionellt inte läser vidare på högskolenivå. Vi föreslår en höjning av studiebidraget för gymnasieelever till . Se även motion Ub452 Studiestödet. Gymnasieskolan ska utformas efter både elevers förstahandsval och arbetslivets behov. Organisationen ska formas så att ingen elev riskerar att hamna i en återvändsgränd. Ingången i gymnasieskolan måste därför formas på bättre sätt. Vi ser positivt på uppdrag att undersöka möjligheten till bredare ingångar, där eleverna successivt kan välja specialisering. har regeringens uppdrag att följa genomförandet av gymnasiereformen och fortlöpande se över och revidera exempelvis kursutformningar och betygskriterier. har i tre större studier gjort en genomgång av samtliga nationella program. Dessa undersökningar visar en tydlig brist i förhållandet mellan gymnasiereformens och programmens intentioner och det praktiska genomförandet på skolorna. Det gäller brister i till exempel elevernas valmöjligheter och inflytande, samverkan mellan lärare i olika ämnen, den arbetsplatsförlagda utbildningen och stödet till elever med behov av särskilt stöd. Bristerna varierar mellan programmen men det är tydligt att i nästan samtliga program finns ett stort glapp mellan intentioner och genomförande. Dessa kunskaper måste tas till vara vid utformandet av framtidens gymnasieskola. Kursutformningen i gymnasieskolan innebär att eleverna ska kunna välja en egen studieinriktning genom att kombinera olika kurser. Elever från olika program kan läsa samma kurs, vilket innebär ett utbyte mellan elever med olika inriktning. Vi anser att det borde vara möjligt att i större utsträckning välja kurser på andra skolor. Det skulle kunna främja skolors vilja att profilera sig mot vissa ämnen. Från och med har omfattningen av gymnasieskolans kurser standardiserats, så att en kurs kan omfatta 50, 100, 150 eller 200 gymnasiepoäng. Antalet gymnasiepoäng för en kurs utgör ett mått på kursens studieomfattning och den beräknade arbetstiden för eleven relaterad till målen för gymnasieskolans kurser. Alla program i gymnasieskolan har en gemensam struktur och omfattar tillsammans 2 500 poäng. Att få använda alla sinnen stimulerar till god inlärning och förstärker elevernas självkänsla. De praktisk-estetiska ämnena är därför en viktig del av helheten i skolan och måste få genomslag i alla skolans program. På samma sätt som det måste råda en rimlig avvägning mellan alla olika ämnesområden, till exempel mellan humaniora och teknik. Historia och religionskunskap som kärnämnen Kunskapen om våra historiska rötter har dokumenterade brister. Historia som eget ämne ingår endast i de natur- och samhällsvetenskapliga programmen. granskning 1999 visade att av gymnasieskolans elever inte hade någon undervisning alls i ämnet. Vi menar att en sådan situation är oacceptabel och anser att historia därför bör bli ett kärnämne. Eleverna har visat särskilda brister i kunskaperna om 1900-talets historia. Händelserna är av avgörande betydelse för vårt samhälle. Undervisningen om 1900-talets historia med fokus på de samhällsförändringar som rör idéhistoria, ideologier, kultur och migration måste därför prioriteras. De flesta ungdomar har goda kunskaper om nazisternas brott under men det är betydligt färre som känner till de brott mot mänskligheten som genomförts av kommunistiska regimer över världen. Det bör därför genomföras en kampanj om kommunismens illdåd, liknande satsningen Om detta må ni berätta som behandlade nazismen och det judiska folkmordet. Religionskunskapens roll som kärnämne bör utvecklas. Ämnet är en naturlig förankringsbas för värdegrundsarbetet. Precis som svenskämnet behövs för svenskkunskaperna krävs ett religionsämne som både fokuserar kunskaper om olika religiösa traditioner och stimulerar elevernas arbete med en egen värdegrund. Religionskunskapsämnet behöver utvecklas än mer i denna riktning. Det finns anledning att det utformas en strategi för körkortsutbildning i gymnasieskolan. Mindre än en tredjedel av 18-åringar har gällande körkort. I handlar det om var tionde. Ungdomarna säger själva att de vill ta körkort, men att de har varken råd eller tid. Körkort och trafikkunskap är något av ett obligatorium. För många anställningar fordras körkortsinnehav. I vårt moderna samhälle måste vi säkerställa att alla undervisas i trafikkunskap, i vilken ANT-frågor bör komma in på ett naturligt sätt. menar att gymnasieskolorna i större utsträckning, i samverkan med körskolorna, ska kunna erbjuda körkortsutbildning. har många oroande siffror presenterats rörande barns och ungdomars inställning till alkohol, narkotika och tobak. Undersökningar och rapporter visar att alltfler ungdomar röker (ökningen är störst bland flickor), konsumerar stora mängder alkohol och prövar narkotika. Vid en undersökning i av 9 000 elever i årskurs nio och gymnasiets årskurs två framkom att var fjärde 17-åring har prövat narkotika och mer än var fjärde niondeklassare regelbundet dricker sig berusad. Sedan motsvarande undersökning gjordes har siffrorna ökat markant. Detta visar att tillgången på droger och alkohol har ökat samt att inställningen till framför allt narkotika förändrats. Samhället har intagit en mer drogliberal inställning, vilket naturligtvis även påverkar ungdomar. Utvecklingen är mycket oroande och vi anser att skolorna måste ta ett större ansvar och förbättra sin ANT-undervisning. Ungdomars inställning, till droger kan inte påverkas enbart genom kunskap. Istället måste skolan ta sig att föra samtal och diskussioner med eleverna om droger och dess effekter för den enskilde och för samhället. Kompetensen hos ungdomsmottagningar och skolhälsovård borde bättre tas tillvara vid denna typ av undervisning. Modersmålet är det första språk vi lär, i ett nära samspel med familjemedlemmar, personer i närmiljön och det omgivande samhället. Det är starkt knutet till känslor och upplevelser. Genom modersmålet får vi tillgång till det egna kulturarvet och därigenom utvecklar vi en tydlig identitet och självkänsla. En tydlig identitet är särskilt viktigt för barn som invandrat från ett annat land. I mötet med en ny kultur är den egna självkänslan avgörande för förståelsen och viljan att acceptera det nya. Forskningen visar också entydigt på att god kunskap i modersmålet är nödvändigt vid inlärningen av ett nytt språk. Bäst resultat uppnås om barnet redan från mycket unga år aktivt får utveckla och träna både sitt modersmål och det nya språket. finns möjlighet att läsa modersmål även i gymnasiet men eftersom rättigheten att läsa modersmål är begränsat till har de flesta inte längre rätt till modersmålsundervisning i gymnasiet. De som läser modersmål i gymnasiet kan göra det som utökat program, individuellt val eller som ersättning för undervisning i annat modernt språk (dock ej svenska eller engelska). En brist i systemet är att om språket läses som språkval (moderna språk), vilket inte kräver några förkunskaper, ger det mer poäng än om det läses som modersmål, vilket kräver ett betyg i modersmålet från nian. Av taktiska skäl är det alltså bättre att om möjligt läsa språket som modernt språk eftersom det ger mer poäng. Det är en orimlighet som måste justeras. Självklart bör undervisningen i modersmål ge lika många poäng som undervisning i moderna språk. Betyg bör ses som ett komplement till utvecklingssamtalen och handlar således dels om personlig feedback på prestationer, dels om information till elevens föräldrar, arbetsgivare och andra utbildningsinstanser. har medverkat till att ett mål- och kunskapsrelaterat betygssystem införts. Ett sådant betygssystem bidrar enligt lärarerfarenhet och forskning bättre än ett relativt system till att motivera eleverna och ge även mer studiesvaga elever ett gott självförtroende. Detta förutsätter emellertid att varje elev uppmärksammas, ges handledning och uppmuntran. I ett mål- och kunskapsrelaterat system är betyget ett kvitto på dokumenterad kunskap. Stegen i betygsskalan får emellertid inte vara för glesa om betygssystemet ska medverka till att motivera eleven att försöka uppnå nästa steg. Om instrumentet är alltför trubbigt mäter det inte heller det som det är tänkt att mäta, och informationen som betygen ska ge blir därigenom bristfällig. Dagens system bör därför kompletteras med fler steg. har vi en kursutformad gymnasieskola där betyg sätts på varje kurs. Det finns drygt 870 nationellt fastställda kurser i mer än 100 ämnen. En elev som lämnar gymnasieskolan med ett fullständigt slutbetyg har i genomsnitt ett trettiotal kursbetyg samt betyg i projektarbete. En elev kan till exempel ha upp till fem betyg i matematik. Betygssättningen i enskilda kurser har som nämnts visat sig vara stressande för eleverna och helheten och fördjupningen i kunskaperna riskerar att gå förlorade. anser därför att en övergång från kursbetyg till ämnesbetyg bör övervägas. Det bör sättas ett betyg efter varje avslutad kurs. Kursbetygen vägs sedan samman i ett ämnesbetyg. Detta ämnesbetyg viktas sedan mot andra ämnesbetyg utifrån de ingående kursernas poängantal för att få fram ett medelvärde i slutbetyget. Behovet av en förändring av betygssystemet visar sig också genom att tillämpningen av det nya betygssystemet varierar mellan skolorna också inom samma program. De nationella styrdokumenten tolkas olika. Rättvisan och likvärdigheten i betygssättningen ifrågasätts därför av många elever. vill införa ett nytt kvalitetsgranskningsinstitut, vilket vi utvecklar i vår skolmotion. Ett sådant institut bör även ansvara för likvärdigheten i betygssättningen. Dessutom anser vi att det bör skapas nationella prov i flertalet ämnen i gymnasieskolan för att garantera en likvärdig bedömning i hela landet. För att beskriva på vilket sätt elevens behov ska tillgodoses och vilket ansvar eleven har, bör studieplaner upprättas för varje elev. Den kunskapsmässiga och sociala utvecklingen bör också följas upp under regelbundna samtal. Dessa utvecklingssamtal är viktiga både för att ge eleverna det stöd de behöver och för att ge dem inflytande över studiernas utformning. Det är viktigt att föräldrarna engageras i sådana samtal. Betyg som urvalsinstrument för högre utbildning För att ha allmän behörighet att söka till högskolan krävs godkänt i av samtliga kurser. Detta kan ses som ett kvantitativt krav och stämmer inte med det målrelaterade kurssystemet. Någon kvalitetsaspekt finns inte, till exempel att svenska, matematik, engelska och samhällskunskap ska ingå. Det sker inte heller någon viktning av olika kursers betydelse för högre utbildningar. har pekat på problemet med betygsräkning när det gäller urvalsreglerna. söker eleverna på snittpoängen till högskolan, vilket medför en risk att eleverna i sina val av kurser väljer sådana där det anses lättare att få bra betyg. Traditionella kunskapsämnen som anses som svåra, exempelvis språk, riskerar att prioriteras ned. anser att en modell för viktning av betygen ska utvecklas vid övergången till högre utbildning. Vid urval bör också andra sätt än betyg för att värdera lämplighet användas. Målrelaterade betyg kräver ett bättre urvalsförfarande. Dagens tillträdessystem med samma urvalsregler för nästan alla utbildningar tillgodoser inte önskemålen om variation och flexibilitet. Varje högskola bör få ökade möjligheter att utarbeta alternativa urvalskriterier. För att få vägledning när det gäller bedömning av kunskaper fyller de nationella proven en viktig funktion, men de kan också ses som hjälp för den enskilde elevens egen utvärdering av sitt arbete. Det diagnosmaterial och de prov som ingår i det nationella provsystemet ska dels kunna användas för att ta reda på elevens starka och svaga sidor, dels kunna hjälpa läraren vid en bedömning av om uppställda mål har nåtts och som ett stöd inför betygssättningen. Vi anser att nationella prov har en viktig uppgift att fylla som rådgivningsinstrument för en likvärdig betygssättning i hela landet. Därför bör nationella prov utformas i flertalet ämnen. Det är viktigt att även finna former för hur de praktiska yrkeskunskaperna kan bedömas. Att införa en gymnasieexamen är ett sätt att höja kvaliteten för gymnasieskolans program. anser att gymnasieexamen ska införas för alla program och dokumentera såväl den generella som den specialiserade kunskap gymnasieeleven uppnått. Den bör således omfatta alla elever som fullgjort ett nationellt program, oavsett om det är studie- eller yrkesförberedande. Gymnasieexamen tydliggör vilket resultat och vilken kompetens eleven uppnått och är härigenom ett sätt att kvalitetssäkra utbildningen. Gymnasieexamen kan ge högskolebehörighet till fortsatta teoretiska studier eller yrkeshögskolestudier. Det är inte självklart att alla gymnasieutbildningar ska påbörjas , vilket är ett tvång. Dagens åldersgräns för gymnasiestudier omöjliggör längre uppehåll i studierna och skollagen måste därför ändras så att åldersgränsen för gymnasiestudier höjs. Vi anser att gymnasiestudierna ska kunna genomföras på lika villkor till och med ålder. Det ska alltså vara möjligt att skjuta upp uttaget av sin gymnasieexamen. 5.7 Lärande i arbetslivet Samverkan mellan skola och arbetsliv är viktig för att eleven ska känna valfrihet på en arbetsmarknad som förändras och blir alltmer kunskapsintensiv. Samverkan med arbetslivet bidrar till att utbildningen håller hög kvalitet och ligger i fas med arbetslivets förändring. Dagens läroplan överlämnar till kommunerna att avgöra vilka former samverkan med arbetslivet man ska ha, med utgångspunkt i de nationella målen. Lärande i arbetslivet förekommer i olika former, som APU (arbetsplatsförlagd utbildning), lärlingsutbildning och företagsskolor. , lärande i arbetslivet, har inletts som försöksverksamhet. För att främja och kontrollera den arbetsplatsförlagda utbildningen borde en redovisning av skolornas samverkan med arbetslivet förekomma i kommunens årliga kvalitetsredovisning. Det är viktigt att elever i samtliga gymnasieprogram får kontakt med arbetslivet. Vissa kommuner erbjuder redan APU också till elever inom de studieförberedande programmen. Det ger ökad insikt i de olika verksamheter som gymnasieprogrammet är en förberedelse för, som det fördjupar kunskaper, färdigheter och social kompetens. Det är viktigt att den arbetsplatsförlagda delen av utbildningen planeras och genomförs efter de utbildningsmål som fastställts och med god handledning. Endast av eleverna får enligt (153), sin APU tillgodosedd. De olika programmen har inte samma möjligheter, t ex visar medieprogrammet och elprogrammet större svårigheter än barn- och fritids- och omvårdnadsprogrammet att tillgodose denna utbildning. Bristen på handledare och praktikplatser uppges som den största svårigheten. Det är därför viktigt att dessa frågor ges ökad uppmärksamhet i kommunerna och att inför eventuella förändringar på detta område. Arbetsplatsförlagt lärande är också en möjlighet för yrkesläraren att utveckla sin kompetens. Arbetsmarknadens parter spelar en viktig roll som rådgivande organ för start av gymnasieutbildning, innehåll, arbetsplatsförlagd utbildning, yrkeslärares fortbildning, handledning med mera. Vi anser att det i samarbete med näringslivet borde inrättas ett nationellt program med speciell inriktning på företagande och entreprenörskap. Ett sådant program bör inrikta sig på samarbete mellan små, medelstora och stora företag inom samhällets alla sektorer. I ett företagsinriktat program måste tonvikt läggas på elevernas kreativitet och kapacitet att planera och genomföra egna projekt. Ett viktigt steg i riktning mot valfrihet är införande av ett nytt lärlingsprogram på gymnasiet. Den försöksverksamhet som startade och omfattar studier på ett nationellt program och avslutas med lärlingsutbildning, har tyvärr en blygsam omfattning. pågick verksamhet vid 18 skolor och berörde endast cirka 300 elever/lärlingar. utformas lärlingsutbildningen framför allt som en variant av det individuella programmet. I en modern, flexibel lärlingsutbildning måste skola och arbetsliv dela på ansvaret för utbildningen. Genom att samarbeta med arbetslivet kan utbildningen hålla den standard som branscherna kräver. Att kunna gå ut som lärling i en bransch som lockar, förstärker valfriheten. Den som är intresserad av ett visst område engagerar sig betydligt mera och blir mera kreativ. Eleven märker snabbt om han eller hon trivs med arbetet. Krav på yrkeskunnande ökar på flera områden. En lärlingsutbildning kan vara en väg till att ge gymnasieeleven en bred kännedom om arbetsinnehåll och moderna metoder och att kunna utföra arbete med kvalitet. Praktik bör varvas med teori redan från första terminen och utbildningen kan med fördel knytas nära det lokala arbetslivet. Lärlingsutbildningen bör vara , beroende på yrkets karaktär och lärotid samt önskemål om förberedelse för kommande studier, och avslutas med en gymnasieexamen som leder vidare till yrkeshögskolestudier. För att stimulera utvecklingen av lärlingsprogram har vi avsatt resurser i vår budget för en informationskampanj och för ersättning till handledarna på de arbetsplatser som tar emot lärlingselever. Se vidare i motion Ub272 Ett fungerande lärlingssystem. Rätten att välja skola är grundläggande i en demokrati. /02 gick av landets gymnasieelever i skolor med en fristående huvudman och antalet ökar ständigt.