mot · GP02Fi45 · 2002-05-02 00:00:00 — har det också tydligt framkommit att kommuner som har ett stort behov av ett ökat bostadsbyggande drar sig för att medverka till ett sådant med hänsyn till hur utjämningssystemet fungerar. Regeringen, som följdriktigt inte heller omnämner detta förhållande i sin skrivelse, förnekar genom sin ansvarige minister att problemet skulle existera. Likväl har regeringen nu givit landshövding i uppdrag att lägga fram förslag för att åstadkomma ett ökat bostadsbyggande i . En översyn av utjämningssystemets mest tillväxtfientliga inslag måste då ingå bland förslagen. 6 Hälso- och sjukvård 6.1 Dålig tillgänglighet och köer I avsnitt 3 i skrivelsen beskriver regeringen utvecklingen inom hälso- och sjukvården. Regeringen markerar inledningsvis att det övergripande målet för hälso- och sjukvården i är en god hälsa på lika villkor för hela befolkningen och att vården skall vara lättillgänglig. Regeringen tar upp problemet med tillgänglighet till vården men beskriver det huvudsakligen som en framgångsparadox. Det är sant att ett visst sådant inslag finns men huvudorsakerna står att finna i att sjukvårdssystemet inte stimulerar till gott reursutnyttjande, hög produktivitet och god service. Inte heller som arbetsgivare framstår det offentliga som attraktivt, vilket ett stort antal undersökningar visat. Det är också inom den offentliga vården som det skett en dramatisk ökning av sjukskrivningstalen. Man måste konstatera att när tillgängligheten till vård är så begränsad som är fallet så föreligger ett misslyckande, något som också visar sig i att människors missnöje med vården ökar. Alltfler som har resurser väljer nu andra vägar att få den vård som de via skatten betalar för men som den offentliga vården ofta misslyckas med att ge när den behövs. Den bristande tillgängligheten och köerna i vården berör i hög grad oss alla som medborgare. Det är därför ett förhållande som vi moderater uppmärksammat och där vi i landsting där vi haft möjlighet åtgärdat. Vi har år också föreslagit åtgärder för att nationellt komma till rätta med detta mycket allvarliga problem. Vi välkomnar därför regeringens verbala intresse men konstaterar att några verkliga åtgärder för att komma till rätta med tillgänglighetsproblemen inte läggs fram. Problemet med tillgänglighet är inte i första hand en resursfråga utan en organisationsfråga och en fråga om mångfald, konkurrens och prestation, dvs. riktiga incitament för att bedriva god och effektiv sjukvård. När regeringen nu börjat inse problemets vidd är deras reaktion inte att ta itu med de hinder som nuvarande landstingsmonopol utgör för sjukvården. I stället föreslår man bara att pengar för tillgänglighet tillförs en organisation som inte förmår använda medlen effektivt. Med tanke på problemets vidd måste detta anses som ett synnerligen passivt förhållningssätt. Det kommer lika lite som tidigare att lösa problemen med köer. Väntan innebär i många fall mycket lidande och oro. Den kan också innebära att sjukdomstillstånd förvärras, vilket gör att både behandling och rehabilitering försvåras och fördyras. Väntan är kostsam. Det är dyrare att låta människor vänta på vård än att ge vård när den behövs men framför allt är onödig väntan inhumant. 6.2 En vårdgaranti behövs Vi vill därför införa en nationell vårdgaranti som innebär att ingen skall behöva vänta på operation eller behandling. Klarar inte det egna av att ge vård inom , skall man kunna få vården utförd hos ett annat landsting eller hos en privat vårdgivare. Vårdgarantin kan bidra till att riva gränser mellan landstingen och mellan olika sjukhus på ett sätt som förbättrar resursutnyttjandet. Med en vårdgaranti synliggör man för landstingen och för de enskilda sjukhusen och klinikerna en del av de kostnader som köerna i vården för med sig. Genom att inte ta emot patienter går sjukhusen och den aktuella kliniken miste om pengar och uppmuntras att förändra verksamheten så att köer inte uppstår. För att möta den galopperande utvecklingen av sjukskrivningarna föreslår vi att försäkringskassorna får köpa vård åt dem som de har i åtgärder och som inte får vård i hemlandstinget efter det att behovet fastställts. Vården skall kunna köpas från andra landsting, från andra vårdgivare som privata eller utomlands. På så sätt får människor vård och långtidssjukskrivningar och förtidspensioneringar motverkas. stimuleras effektivitet och öppnas för mångfald inom vården. Att få vård av god kvalitet, när man behöver den, är en fundamental rättighet i ett välfärdssamhälle. Så är inte fallet . Patientens ställning är också svag och hon/han har svårt att göra sin röst hörd. Detta beror bl.a. på att landstingen i stor utsträckning fungerar som myndigheter där patienten hamnar i en beroendesituation i vilken hon/han varken kan påverka eller ställa krav. Patienten måste alltså få en starkare ställning i sjukvården. Patienten är stark först i den stund hon/han styr resurserna och har möjlighet att aktivt välja god vård och välja bort dålig. är hennes/hans rättigheter enbart politiska, indirekta och kollektiva. En vårdgaranti stärker patienten. Att patienterna kan ta med sig resurserna till en annan vårdgivare gör att vårdgarantin kan ses som ett första steg mot en obligatorisk hälsoförsäkring. Vi föreslår att skall alla medborgare omfattas av en sådan hälsoförsäkring. Den obligatoriska hälsoförsäkring som vi föreslår skulle omfatta alla, oavsett betalningsförmåga eller hälsotillstånd. Med en sådan både stärks patienten, vården öppnas för mångfald och en riktig incitamentsstruktur skapas som ger möjligheter till ett bättre resursutnyttjande. Vi noterar att regeringen gör den bedömningen att samverkan mellan huvudmännen förbättrats. Vi måste dock konstatera att förbättringen är marginell. De ekonomiska incitamenten gör att samverkan inte stimuleras. Tvärtom är det fortsatt lönsamt för de olika huvudmännen att försöka vältra över kostnaden på andra. Från landsting till kommuner och tvärtom. Genom köer och dålig tillgänglighet sparar man i budget medan staten får ökade kostnader för sjukskrivning och förtidspension. Samhällets totala resurser suboptimeras, men regeringen företar sig inget för att stimulera till en god samverkan. Genom vår obligatoriska hälsoförsäkring åstadkoms ett gott resursutnyttjande genom bättre samverkan. 6.3 Psykiatrin Det åtskilda huvudmannaskapet visar sin kanske allra sämsta sida i den psykiatriska vården, eftersom psykiatrireformen ställde stora krav på samverkan mellan psyk- och missbrukarvården och sociala myndigheter. Psykiatrireformen tillkom med goda intentioner och för att förbättra livsvillkoren för många människor. Men i stället har de mest allvarligt psykiskt sjuka blivit lidande. För dem återstår ett grovmaskigt skyddsnät som mest består av tillfälliga akutinsatser. Vården fungerar allra sämst för dem som har problem som ligger inom olika ansvarsområden. De omfattande nedläggningarna av slutenvårdsplatser har inte på något sätt kunnat kompenseras genom utbyggnad av öppenvården. Det har också saknats en fungerande strategi för psykiatrin i primärvården, vilket varit ett allvarligt hinder för ett genomförande av psykiatrireformen. Här, liksom vid genomförandet av Ädelreformen, har det visat sig att det föreligger två kulturer, som på flera plan har stora svårigheter att samarbeta. Den tidigare ibland alltför stora fokuseringen på slutenvårdsinsatser har tyvärr ersatts av en övertro på öppenvårdsinsatser. På hela det psykiatriska och psykoterapeutiska fältet finns dessutom en långt gången diskriminering av privata verksamheter och privata initiativ. 6.4 Utveckla sjukvården genom fler arbetsgivare och bättre kunskap genom medicinsk utvärdering Regeringen konstaterar att ett av de största problemen är att rekrytera och behålla personal. Det är välkänt att en mångfald av arbetsgivare leder till att arbetsmarknaden blir attraktivare. Trots detta hindrar regeringen uppkomsten av verklig mångfald till och med genom lag. Inte heller har man i ett läge med dålig tillgänglighet och svårigheter att behålla personal gett dem som vill fortsätta att arbeta i vården den möjligheten genom lagstiftning. Man har till och med genom åldersdiskriminerande lagstiftning infört ett reellt förskrivningshinder för äldre läkare, vilket ytterligare kommer att belasta vården och försämra tillgängligheten. Regeringen noterar att ett generellt problem i vården är att det råder brist på vetenskaplig kunskap om nytta och risker med många vård- och behandlingsinsatser. Trots detta har regeringen inte följt vårt förslag i budgeten att förstärka SBU () för att komma till rätta med problemen. Som när det gäller tillgängligheten känner regeringen till problemet, beskriver det verbalt men gör sedan inget åt det. 6.5 Tandvården Regeringen anger att det råder oacceptabelt långa väntetider till folktandvården samt att det råder en brist på tandläkare som kommer att bestå . Trots detta har man inte vidtagit några konkreta åtgärder. Man har inte ändrat de ersättningsregler som hindrar äldre tandläkare att fortsätta arbeta inom ersättningssystemet. Inte heller har man vidtagit några åtgärder för att förmå tandläkare att stanna kvar i eller för att få de i utlandet verksamma att återvända. Det finns ett stort behov av ett förbättrat högkostnadsskydd i tandvården. Det högkostnadsskydd för äldre som regeringen inför är åldersdiskriminerande, urholkar kostnadsmedvetandet och är vilseledande. Det ger intryck av att kostnaden inte är större än för en protetisk behandling. Det är felaktigt eftersom vissa material och nödvändiga förberedande behandlingar inom den s.k. bastandvården för att kunna utföra protetikarbeten inte täcks av högkostnadsskyddet. Till skillnad från regeringen vill vi införa ett generöst högkostnadsskydd för alla. Det omfattar alla med ett omfattande behov av kostsam tandvård och är både enkelt och lättförståeligt. En självrisk för enkla och vanliga tandvårdsarbeten gör att de disponibla medlen kan användas effektivt till dem med stora behov. 7 7.1 Äldreomsorg Vi konstaterar att äldre människors möjlighet att leva och bo självständigt liksom respekten för äldre personers självbestämmande och integritet är fortsatt bristfällig. Regeringen medger i skrivelsen att personer med behov av serviceinsatser som t.ex. städning och tvätt alltmer har kommit att ställas utanför det offentliga åtagandet medan den största delen av de offentliga insatserna gått till de alltfler tunga vårdfallen. Detta ligger i sakens natur. Den uteblivna servicen försvårar emellertid för många äldre att fortsatt kunna bo kvar i det egna boendet. Vi finner det anmärkningsvärt att regeringen å ena sidan medger att många får allt mindre hjälp med dessa viktiga serviceinsatser men å andra sidan inte med ett ord berör hur man skall kunna underlätta för dessa äldre att få denna nödvändiga hjälp. Avdrag för hushållsnära tjänster är ett gemensamt borgerligt förslag på en reform som är viktig av flera skäl. Den ger dels fler möjlighet att kunna få hjälp med service och den frigör resurser till dem med störst vårdbehov. Detta ger ökad livskvalitet som utvecklingen på den svarta arbetsmarknaden motverkas. Vi konstaterar att äldres rättssäkerhet inom äldreomsorgen inte är tillfredsställande. och länsstyrelserna genomförde en studie i syfte att kartlägga äldres rättssäkerhet. Studien visar att ett stort antal äldre inte får den hjälp som man har rätt till och många tvingas stå i kö för plats i särskilt boende trots bifall på ansökan. Ekonomiska styrsystem och politikermakt hindrar. Skrivelsen visar att det föreligger en otillfredsställande måluppfyllelse vad gäller kommunernas skyldighet att inrätta särskilda boendeformer, men regeringen nöjer sig därmed. Något resonemang eller tankar kring hur denna situation skall bemästras finns inte i skrivelsen. Detta är högst anmärkningsvärt. Under rubriken söka bistånd i annan kommun hänvisar regeringen till rörande äldres rätt att flytta och kommunernas tillämpning av 6 h § SoL. Regeringen konstaterar att uppföljningen visar att det endast är ett fåtal äldre som sökt bistånd i annan kommun och att det därmed inte skulle vara ett problem med uppfyllelsen i lagen Vi delar inte den slutsatsen. Varje äldre, med vård- och omsorgsbehov som söker ett bistånd på annan ort eller till annat boende gör detta med viss avsikt. Att inte bifalla en ansökan är detsamma som att omyndigförklara den äldres önskningar och behov. Av de 2 000 ansökningarna som inkom till kommunerna bifölls 950 medan endast 650 verkställdes. Platsbrist i kommunens särskilda boende uppgavs bl.a. som skäl. Detta visar hur fastlåsta system kullkastar enskildas önskemål men också kommunernas ekonomi utan att detta ens är nödvändigt. medger nämligen i sin rapport att nettoinflyttningen i landets kommuner liksom nettoutflyttningen i stort sett var ett nollsummespel. Vi kan därför konstatera att valfrihet inte kostar pengar men betyder mycket för varje enskild äldre. Vad gäller på vilket sätt kvalitetssystemet i äldreomsorgen skall kunna utvecklas hänvisar regeringen till och den uppföljning som har gjorts . Man har intervjuat och besökt tjänstemän och politiker men vi noterar att inga äldre eller anhöriga hörts. Regeringen har heller inga synpunkter på att det på många håll saknas just system för att tillvarata brukarnas och deras anhörigas synpunkter. Vår uppfattning är därför att det på äldreomsorgens område finns ett stort behov av en förstärkt statlig tillsyn. Den uppgift som faller på kommunerna att övervaka sin egen verksamhet såväl som de privata entreprenörerna fungerar uppenbarligen inte på många håll. I stället bör enligt vår uppfattning en fristående statlig myndighet träda in i kommunens ställe och ansvara för godkännande och kvalitet inom all vård och omsorg. Inte minst kommunernas egen verksamheten. Även med en väl fungerande tillsyn är den största kvalitetsfaktorn och garantin för god vård ändå den som innebär att man själv som äldre har rätt och möjlighet att välja vårdgivare som man är nöjd med, men också att kunna välja bort den vård man inte är nöjd med. Med en moderat äldrepeng kommer äldre att kunna flytta vart man vill i landet utan ny biståndsansökan. Då kommer vårdgivaren att ersättas med den kostnad som omsorgen om den äldre kostar. Med vårt förslag om statlig finansiering av äldreomsorgen blir detta möjligt. Då garanteras valfrihet, mångfald och kvalitet. En mångfald i vården stärker inflytandet för äldre som vårdens innehåll utvecklas. Genom alternativa vårdformer tillmötesgår vi också personalens önskemål och ett varierat arbetssätt. Det är därför högst anmärkningsvärt att regeringen i skrivelsen i så ringa grad berör den för kommunerna så viktiga frågan, nämligen tillgången på personal inom äldreomsorgen. De stora kostnadsökningar som av demografiska skäl kan väntas kommer att inträffa ungefär som antalet förvärvsarbetande minskar avsevärt. Regeringen bör därför skyndsamt tillsätta en utredning om äldreomsorgens framtida finansiering. 7.2 Handikappomsorg Regeringen anger att de nationella målen för handikappolitiken utgår från att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet. Det råder stor enighet mellan partierna om dessa mål. konstaterar regeringen att det fortfarande finns stora brister i detta avseende, särskilt för barn med funktionshinder. Man konstaterar också att antalet klagomål har ökat mer på handikappområdet än på andra delar av det sociala området. Enligt vår uppfattning är detta en naturlig följd av att stödet till funktionshindrade inte ger det utrymme till individuella lösningar som borde finnas. Vi anser att den nationella handlingsplanen för handikappolitiken innehåller brister och är oklar på flera viktiga punkter. Allmänna deklarationer om att stärka funktionshindrades ställning och om att handikapperspektivet skall genomsyra alla samhällssektorer följs inte upp av några förslag till konkreta åtgärder. Vi delar regeringens uppfattning att åtgärder för att skapa en tillgänglig miljö inom alla områden för människor med funktionshinder har stor betydelse för att underlätta för människor med funktionshinder att leva ett så självständigt liv som möjligt och att en sådan anpassning av olika miljöer också minskar behovet av individuellt stöd. Trots detta är ändå individuellt anpassade stödinsatser nödvändiga, särskilt för att möjliggöra för människor med mycket svår funktionsnedsättning att klara den vardagliga livssituationen. Enligt vår uppfattning präglas fortfarande den socialdemokratiska synen på funktionshindrades livssituation i alltför hög utsträckning av ett synsätt, där den enskilde funktionshindrade förväntas att anpassa sig efter den form av insatser som erbjuds. Den moderata utgångspunkten är den motsatta att stödet till funktionshindrade skall vara flexibelt och ge den enskilde stor valfrihet. Av det skälet har vi bl.a. föreslagit ett särskilt bostadsstöd för att funktionshindrade skall kunna bo kvar i sina särskilt anpassade bostäder. Vi har också föreslagit ett särskilt stimulansbidrag till kommunerna för insatser för psykiskt funktionshindrade. Vi vill att stödet till insatser i skolan skall avregleras och göras mer individanpassat. Vi har vidare motsatt oss nedläggningen av bl.a. specialskolor för multihandikappade barn. En viktig utgångspunkt för handikappolitiken bör enligt vår uppfattning vara att staten bör ta det grundläggande ansvaret för att alla funktionshindrade oavsett i vilken kommun de bor skall ha samma rätt till den frihet och det oberoende som rätten till personlig assistans innebär. Den handikappreform som genomfördes av den borgerliga regeringen hade denna utgångspunkt. Steg för steg har den socialdemokratiska regeringen urholkat denna reform. Sammantaget går via stat, kommuner och landsting till olika former av stöd till funktionshindrade och arbetshandikappade. Det delade ansvaret för dessa stöd medför att satsningarna inte alltid är samordnade. För många människor som är i behov av stöd leder splittringen dessutom till att man måste ha kontakt med många tjänstemän på många olika myndigheter; kommunen, , arbetsförmedlingen och bara för att nämna några. Funktionshindrade kan i minst lika hög grad som andra människor själva bedöma vilka insatser som bäst tillgodoser deras behov. Stödet till funktionshindrade bör därför vara mycket flexibelt och ge utrymme för individuella lösningar. Bl.a. föreslår vi införandet av en hjälpmedelsgaranti. En hjälpmedelsgaranti skulle öka valfriheten för den enskilde och därutöver främja utbudet av olika former av hjälpmedel. finns inte en marknad för hjälpmedel, eftersom ofta är den enda köparen. En avmonopolisering av hjälpmedelsverksamheten och införandet av en hjälpmedelsgaranti skulle stimulera utvecklingen av fler, bättre och billigare hjälpmedel, som det skulle påskynda introduktionen av dessa på marknaden. Regeringen har tillsatt en kommitté som skall utreda frågan om en utjämning för kostnader avseende LSS i ett längre tidsperspektiv. Vi moderater har föreslagit att det ekonomiska ansvaret för hela assistansersättningen bör återgå till staten. Vi anser vidare att schabloniseringen av ersättningen skall slopas och att reglerna kring ersättningen i princip skall återgå till vad som gällde före samt att rätten till personlig assistans under skoltid och vid vistelse på dagcenter etc. skall återinföras. Vi anser dessutom att frågan om en mer flexibel utformning av rätten till personlig assistans skall utredas. I den mån det behövs ytterligare åtgärder för att utjämna kommunernas kostnader för insatser inom handikappområdet bör dessa utformas så att den enskilde garanteras ett stort utrymme av valfrihet vad gäller insatsernas utformning och inriktning, och inte bara vara hänvisad till insatser som erbjuds i den kommun han/hon är bosatt. 8 Skola och barnomsorg För att skapa bättre förutsättningar för skolan att nå sina mål har vi tidigare i olika motioner redovisat de åtgärder och förändringar som vi anser vara nödvändiga. Våra förslag är: införande av en nationell skolpeng, att utvärdering av skolan skall vara en angelägenhet även för ett nationellt kvalitetsinstitut, likvärdiga villkor att starta och driva skolor, fokusering på resultat av skolans arbete och elevernas prestationer. Alla åtgärder är nödvändiga för att skolan skall ges möjlighet att nå de högt ställda önskemålen. 8.1 Förskola och barnomsorg Införandet av maxtaxa innebär som regeringen mycket riktigt konstaterar att ett avgiftstak infördes inom skolbarnomsorgen och förskoleverksamheten. Det regeringen låter bli att kommentera är den allmänna uppfattningen att reformen är underfinansierad. Något som bl.a. gör gällande. Maxtaxans införande innebär att offentlig barnomsorg gynnas. Många av de alternativa driftformerna inom barnomsorgen med egna avgiftssystem och mycket eget arbete har missgynnats. I skrivelsen redovisar regeringen att avgiftskonstruktionerna i kommunerna för barnomsorgen skiljer sig mycket åt och att många kommuner har använt sig av avgiftskonstruktioner i syfte att effektivisera verksamheten. Regeringen konstaterar att man försökt styra barnens närvaro till vissa tider och minimera den totala omsorgstiden. I och med införandet av maxtaxeförslaget begränsas eller minskar möjligheten att påverka t.ex. barnens vistelsetid. Effekten av maxtaxan har redan blivit att barnens vistelsetid ökat och kvaliteten i barnomsorgen har påverkats negativt. Tidningarna runt om i landet innehåller nästan artiklar med detta budskap från oroliga föräldrar. Vi moderater har även ifrågasatt införandet av maxtaxa eftersom den ensidigt gynnar dem som efterfrågar samhälleligt finansierad barnomsorg. Det hade, enligt vår mening, varit bättre med en bredare reform som hade haft inriktningen att ge alla barnfamiljer ökade möjligheter att välja barnomsorg, andra former av barnomsorg eller att själva söka sina lösningar. 8.2 Grundskola Det finns all anledning att känna oro inför utvecklingen i . Men att enbart känna oro räcker inte. Det är nödvändigt med en serie reformer i syfte att lyfta resultat. Andelen elever i som inte uppnått målen i ett eller flera ämnen har ökat från våren . Regeringen framhåller att , enligt Pisa-undersökningen, hävdar sig väl i jämförelse med andra nationer. Det är korrekt att ligger över genomsnitt i läsförståelse, matematik och naturvetenskapligt kunnande. Enligt vår mening är resultaten i denna del bra, men de är inte tillräckligt bra. måste ha högre ställda mål än att ligga på ett genomsnitt. Regeringen väljer att förbigå med tystnad att hamnar på 26:e plats av 31 när det gäller ordning och reda i skolan. Vi anser att det är mycket illavarslande att elevernas arbetsmiljö som det är fråga om visar på ett så dåligt resultat. av kommunerna har inte upprättat kvalitetsredovisning för enligt . Av de 207 kvalitetsredovisningarna för var det som svarade upp mot förordningens krav. Det betraktar vi som ett underkännande av kommunernas kvalitetsredovisningar. En liten andel av alla elever i går i friskola, närmare bestämt . Av den debatt som förts kan man lätt tro att andelen skulle vara större. Att så inte är fallet beror på det motstånd som finns på många håll mot att friskolor etablerar sig. Inte minst regeringen har gett många prov på en sådan inställning. Det är dessutom oomtvistat att motståndet är stort i många kommuner såväl bland politiskt förtroendevalda som bland tjänstemän mot att alltfler friskolor etablerar sig. Erfarenheterna av friskoleutvecklingen är genomgående goda. Inte minst det faktum att när en friskola etablerar sig i en kommun där det inte funnits någon friskola tidigare, har man kunnat konstatera att den kommunala skolan påverkats positivt. Det borde leda till att utvecklingen mot fler friskolor skall stimuleras och inte motarbetas som . I skollagen redovisas att likvärdiga villkor skall gälla för skolan i . är det allmänt bekant att kostnaderna för varierar kraftigt mellan enskilda kommuner. Kommunernas genomsnittskostnader varierar .