mot · GQ02Ju236 · 2002-10-23 00:00:00 — Detta, liksom en politik där den enskilde med hederligt arbete har förutsättningar att nå framgång, minskar grogrunden för missnöje och kriminalitet. Varje samhälle måste bygga på en stark rättsstat med förmåga att stå emot och bekämpa och beivra brott. Det saknas alltjämt trovärdiga alternativ till den traditionellt statliga uppgiften att bestraffa övergrepp på människors frihet, frid och egendom. Polisen, rättsväsendet och kriminalvården måste stå starka och kan aldrig ersättas med åtgärder från andra samhällssektorer. En tydlig och effektiv rättsstat ger också en signal till brottens offer att övergrepp mot dem inte tolereras. Vi vidareutvecklar vår politik om brottsoffrens situation i en särskild motion. Statens främsta uppgift just nu är att stoppa rättsväsendets reträtt och att återge människorna förtroendet för att rättvisa skall skipas. Regeringen måste koppla greppet om brottsligheten och anta en helhetssyn på rättsväsendet. Rättsväsendet är aldrig starkare än dess svagaste länk. Så länge regeringen inte ser hela kedjan som en helhet, utan vidtar enstaka punktåtgärder utan långsiktighet och strategiskt tänkande kommer reträtten att fortgå. Samhället måste sluta tolerera våld och brott. I detta syfte måste ett antal konkreta åtgärder vidtas. 6.2 Kampen mot drogerna I drogmissbrukets fotspår följer oftast kriminalitet. En av rättsstatens viktigaste uppgifter är därför att bekämpa narkotikan. Detta måste ske på ett så tidigt stadium som möjligt för att motåtgärder skall kunna bli effektiva. Som ett svar på senare tidens ökning av narkotikamissbruk bland ungdomar måste positionerna flyttas fram ytterligare. En kultur där så kallade partydroger inte anses vara ett hot, utan snarare ett naturligt inslag i nöjeslivet, finns bland många unga. Detta måste bemötas med kraft. Tidig upptäckt är av största betydelse för att komma tillrätta med ett begynnande missbruk bland unga. Den som just prövat eller börjat använda droger lyssnar oftast inte på förmaningar och vill helst inte erkänna detta. Därför är det viktigt att få fram fakta om droganvändning. Drogtester får göras när föräldrarna samtycker, men alla har inte detta föräldrastöd, exempelvis om föräldrarna själva missbrukar. För att kunna ge den hjälp ungdomar behöver bör därför polisen få rätt att besluta om blod- och urinprov även för dem som fyllt , när misstanke föreligger om att den unge brukat narkotika. Kraftfulla insatser mot missbruk, bättre kunskaper om droger och missbruk hos personalen och eleverna i skolan, en effektivare polisverksamhet visavi narkotikahandeln m.m. behövs för att möta problemen. Vi vidareutvecklar vår syn på narkotikamissbruket och vilka åtgärder som krävs i kommittémotionen 2002/03:Ju281 Kampen mot narkotikan. 6.3 Tidiga och tydliga reaktioner Det finns inget motsatsförhållande mellan brottsförebyggande arbete och tydliga reaktioner när brott begås. Många brottslingar som fastnat i en livsstil av kriminalitet efterfrågar tidiga insatser: Varför gjorde ingen något ? Frihetsberövande påföljder i kombination med en fungerande programverksamhet inom kriminalvården ger dömda brottslingar en möjlighet att bryta brottsspiralen. Det är först när ett brott har begåtts som gärningsmannen och hans behov blir synliga för myndigheter och omgivning. Upptäcktsrisken har därför en avgörande betydelse. Genom ökad upptäcktsrisk och tydliga reaktioner har exempelvis upplevt en minskande brottslighet . Den förda politiken bygger på insikten att alla människor är mottagliga för incitament när vinsterna med att begå brott inte längre överstiger den förväntade förlusten i form av upptäckt kommer färre människor att begå brott. Synliga poliser som är närvarande på platser och tider då brott begås är ett sätt att förebygga brott. Ett fungerande påföljdssystem har också en brottsförebyggande verkan. Regeringen har dock koncentrerat sitt brottsförebyggande arbete på allt annat än påföljdssystemen. Att ungdomar kan fortsätta begå brott efter brott utan några reaktioner från vuxenvärld eller rättsväsende får förödande konsekvenser för både brottsoffer och gärningsmän. För att bryta den pågående utvecklingen måste det svenska påföljdssystemet moderniseras. Vi vill skapa ett nytt, rättvist och rättvisande rättssystem som inriktar sig på ungdomar som visar upp välkända riskfaktorer, fokuserar på resultaten av insatserna, inte på formerna, tillämpar metoder och program som visat sig vara effektiva, tar stor hänsyn till brottsoffrens känslor och samhällets behov av skydd mot de individer som visat sig farliga. Myndigheter utanför rättssystemet har stor betydelse i arbetet mot brott. Hälso- och sjukvård, skola och socialtjänst skall bistå rättsväsendet med en rad stöd- och vårdinsatser. Brott bekämpas bäst genom åtgärder riktade mot den enskilde brottslingen, efter det enskilda brottet. Varje brott måste få konsekvenser för gärningsmannen, ju tidigare desto bättre. Syftet skall vara att förhindra att enstaka lagöverträdelser övergår till ett liv av kriminalitet. Utdömda påföljder skall dessutom för allmänheten framstå som rimliga med hänsyn till brottet och vara anpassade efter tidigare brottslighet. Dagens påföljdssystem brister i bägge dessa hänseenden. Kriminellt belastade personer har ofta en lång historia av norm- och lagöverträdelser bakom sig. De har ofta tidigt visat tecken på att de ligger i farozonen för ett framtida kriminellt beteende. Reaktionerna måste därför utformas så att rätt insats sätts in i rätt tid, som den berörde alltid efter varje reaktion måste få klart beskrivet för sig vilka konsekvenser ytterligare brott kommer att få. Vi tror att det är absolut nödvändigt med tydliga och förutsebara reaktioner från statens sida om den stigande brottsutvecklingen skall kunna brytas. Brottsligheten går att minska genom ett förbättrat samarbete mellan berörda myndigheter. En viktig utgångspunkt är att inte behandla varje nytt brott för sig utan att i stället sätta in det i ett upprepat beteendemönster. Genom en tydlig påföljdstrappa, där varje överträdelse leder till en reaktion och där reaktionerna gradvis skärps vid fortsatt brottslighet, öppnas möjligheter att betydligt minska brottsspiralen. 6.3.1 Den tidiga uppväxten Barnens väg in i vårt norm- och värdesystem börjar i ett fungerande hem med en fungerande familj. Ofta kan man hitta orsakerna till olika avvikande och störande beteenden i familjeförhållandena. Familjer där föräldrarna inte kan, orkar eller klarar sin fostrande uppgift är en riskfaktor för ungas kriminalitet. Om problem med något barn uppstår inom barnomsorg eller förskola har personalen all anledning att söka kontakt med föräldrarna. Beroende på den kontakt som uppstår eller de problem som kan identifieras bör också kopplas in redan på det här tidiga stadiet. Ambitionen måste vara ett konsekvent samarbete mellan de vuxna. När familjen inte fungerar, eller när barnet uppvisar medicinska symptom, måste myndigheterna ha förmåga och kompetens att möta barnets behov. Det är nödvändigt att dessa insatser får tillräckliga resurser och att de används effektivt. Insatserna skall sätts in endast mot familjer som har behov av stöd och bör bygga på vetenskapliga utvärderingar. Redan innan barn fyller visar några upp tidiga tecken på begynnande asocialt beteende ett embryo till kriminalitet. När det upptäcks är det viktigt med omedelbara reaktioner. Ofta märks tecken på att ett barn befinner i riskzonen för ett kriminellt beteendemönster redan i de tidiga skolåren. Föräldrar och lärare är de första som kan upptäcka sådana beteenden. Det är viktigt att orsakerna till den unges uppträdande klarläggs. Barnpsykiatrin och övrig hälso- och sjukvård har en central roll. Brottsligt beteende skall direkt påverka undervisningen, leda till kontakt med föräldrarna och gärna med närpoliser som inbjuds till skolan. Utgångspunkten måste vara det enskilda barnets behov. Barnets föräldrar och övriga anhöriga är givetvis de som har störst möjlighet att tala sitt barn tillrätta och berätta om grundläggande normer och värderingar, och om vad som händer om man fortsätter att bryta mot dem. Statens och kommunernas insatser bör därför inriktas på att stärka familjernas förmåga att bidra med normöverföring och uppfostran. Enligt vår uppfattning har familjerådslag anordnade av stor betydelse i arbetet med att understryka familjens betydelse och ansvar för den unges utveckling. Verksamheten med familjerådslag vid barns brottslighet bör fortsätta och utvecklas. De som inleder en brottskarriär gör det i de flesta fall . Men vad som ofta föregår brottsdebuten är drogdebuten. I tonåren utgör många vuxenbeteenden en stor lockelse. Den viktigaste insatsen som kan vidtas för att förebygga brott av tonåringar är därför insatser mot drogmissbruk bland unga. Skolans utbildningsinsatser måste bli bättre vad avser drogundervisningen. Ingen tonåring skall sväva i okunnighet om drogernas långtgående medicinska och sociala effekter. Skolans insatser måste i det här avseendet intensifieras. Information och utbildning om narkotikans effekter har tidigare visat sig vara effektiva åtgärder för att minska ungdomsmissbruket. Ett med brott besläktat problem är mobbning. Dessvärre används termen relativt lättvindigt, eftersom mobbning ofta kan innebära brottsliga beteenden. Vuxenvärlden får inte gömma sig bakom förenklande termer för att undgå ansvar för trakasserier i skolan. När nedsättande beteenden mellan ungdomar märks måste de vuxna ta sitt ansvar. En väg är att anamma den norske professorn insatsprogram mot kränkande beteenden i skolan. Programmet syftar till att skapa positiva relationer, där lärarna tydligt skall visa värme och engagemang för eleverna, men där överträdelser leder till reaktioner. Reaktionen kan exempelvis vara att be om ursäkt, att ersätta skador med egna fickpengar eller att gå miste om något privilegium. Detta synsätt bör genomsyra skolans reaktioner vid varje normöverträdelse, även när det inte är fråga om grövre förseelser. En annan väg är att införa ett tydligt handlingsprogram mot våld och brott bland ungdomar, vilket skall inkludera en åtgärdstrappa i skolan. I första hand anmäls överträdelser till rektor, som kontaktar vårdnadshavare eller annan närstående vuxen. Vid fortsatt brottsligt beteende ordnas en elevvårdskonferens med obligatorisk närvaro av . Fungerar inte heller detta bör rektor ges möjlighet att vidta åtgärder, där den unge bland annat kan få göra praktik i lagmiljö i samarbete med lämplig organisation i samhället, i syfte att lära sig ansvarskänsla och lagarbete. 6.4 Ett skärpt påföljdssystem Påföljden är samhällets signal att ett visst beteende inte kan accepteras. I avsaknad av realistiska alternativ till straff som en reaktion på brott kvarstår ett tydligt påföljdssystem som det mest verkningsfulla i allmän- och individualpreventivt syfte. Straff för begångna brott visar också för brottsoffren att samhället tar dem på allvar. Ofta upplever brottsoffer sig mångdubbelt kränkta först av brottet, sedan av obehaget att återuppleva det i rätten och för att de inte anser att brottet lett till något kännbart straff. I många fall tvingas också brottsoffer se förundersökningar läggas ned i brist på resurser. Ett tydligt och effektivt rättsväsende måste baseras på tydliga och förutsebara reaktioner på brott. Det måste framgå att brott inte lönar sig och att upprepade brott straffas hårdare än enstaka. En ansvarsfull rättsstat signalerar att den inte tolererar övergrepp på människor, egendom eller statsskick. 6.4.1 Ingripanden mot ungdomar Kriminalvårdshem för unga brottslingar Vård inom har visat sig vara ett otillräckligt medel för att förhindra återfall i brott för ungdomar. Oavsett om insatserna inom sätts in före eller till följd av en dom är innehållet detsamma. Fokus ligger på den unges sociala bakgrund snarare än på det kriminella beteendet. då den unge döms till denna påföljd har han eller hon i de allra flesta fall redan varit föremål för ett antal utredningar i regi. Ytterligare insatser, även i form av en formell påföljd, har mycket små utsikter att lyckas. Återfallssiffrorna pekar också i denna riktning enligt en studie gjord i återföll av ungdomarna som dömts till denna påföljd i brott. Unga brottslingar har särskilda behov av sociala och kurativa insatser, varför det är viktigt att det finns en samlad kompetens inom påverkansområdet. Påföljden för dessa unga bör därför ske inom ramen för kriminalvården med forskarledd, rehabiliterande verksamhet. Vi vill därför införa en ny påföljdsform för unga brottslingar , där frihetsberövandet sker på särskilda kriminalvårdshem. Hemmen skall särskilt anpassas till denna grupp. Behandlingen skall gå ut på att utveckla den unges sociala färdigheter och påverka det kriminella beteendet, och verksamheten skall syfta till att återanpassa den unge till ett socialt ordnat liv. Verksamheten bör vara evidensbaserad och utvärderas avseende resultat. Genom att låta kriminalvården ta ansvaret för denna påföljd tydliggörs samhällets reaktion och ansvaret samlas på en huvudman med väl upparbetat säkerhetstänkande. Ett villkorligt fängelsestraff bör införas, att användas tillsammans med en normalpåföljd som till exempel skyddstillsyn. Det bör utformas så att när den unge begått ett brott utdöms skyddstillsyn med tillägg av ett villkorligt frihetsstraff, vars längd anpassas efter den brottslighet den unge gjort sig skyldig till. Den unge bär sedan tiden med sig som en ryggsäck under en löptid av ett givet antal år. Döms den unge på nytt till skyddstillsyn förlängs löptiden. När den unge ackumulerat en viss ryggsäckstid vars längd anges i lag, realiseras frihetsstraffet. I detta fall kommer frihetsstraffet att vara tillräckligt långt för att kriminalvården skall kunna göra något meningsfullt av den unges rehabilitering. vuxna skall behandlas som vuxna Skälen för straffrättslig särbehandling är inte särskilt starka för ungdomar . Dessa är rättsligt sett myndiga och bör därför åläggas fullt ansvar för sina handlingar. Av detta följer att de i påföljdshänseende principiellt bör likställas med vuxna. Det innebär att det kan ifrågasättas om föreskriften att särskilda skäl skall föreligga för att döma personer till fängelse skall finnas kvar. Av 29 kap. 3 § tredje stycket och 7 § följer att hänsyn skall tas till ålder och utveckling såväl vid bedömandet av straffvärdet som vid straffmätningen. Dessa regler är enligt vår mening fullt tillräckliga för att vid straffmätningen kunna ta vederbörlig hänsyn till att en person ännu inte fyllt . Med ökade resurser till kriminalvården bör man dessutom genom planerad anstaltsplacering kunna undvika många av de risker som anstaltstiden kan innebära. 6.4.2 Ingripanden mot vuxna brottslingar Maxstraff vid tredje grova våldsbrottet Det är allmänt känt att det är en liten del livsstilskriminella som svarar för en stor del av den totala brottsligheten i . Det borde vara en självklarhet att dessa personer blev föremål för en särskild behandling av de rättsvårdande myndigheterna. Tyvärr kännetecknas dagens reaktioner mot dessa förhärdade brottslingar av en slentrianmässighet där varje återfall behandlas som det förra många korta straff i stället för få och långa. Däremellan tillåts dessa karriärförbrytare vara ute i samhället och begå nya brott. Vid en undersökning av tusen domar för grov misshandel fann vi att domstolarna inte i något av fallen dömt ut ett längre fängelsestraff än . Domstolarna utnyttjar således inte straffskalorna i dess helhet. Diskussionen är inte unik för . I uppmärksammades samma tendenser . Det fick den amerikanska kongressen att ingripa och införa en ny lag för straffmätning. Det är en mycket komplicerad och detaljerad process som ger särskilda påföljdspoäng för begångna brott och tidigare belastning och avdrag för erkännande eller samarbete i olika former med rättsväsendet. Slutpoängen landar i ett i lag angivet månadsintervall för påföljden som den enskilde domaren inte kan gå utanför. Även i ett land där domstolar i konstitution och i praktiken står betydligt friare från regeringsmakten än vad svenska domstolar gör finns alltså exempel på hur lagstiftaren reagerar på praxis som inte står i överensstämmelse med det allmänna rättsmedvetandet. Vi föreslår att den som för tredje gången gör sig skyldig till ett grovt våldsbrott skall dömas till det strängaste straffet lagen stadgar för det aktuella brottet. Denna ordning skall avse grov misshandel, grovt rån, grov våldtäkt, dråp och människorov. Samtliga dessa brott kan ge fängelse i högst . Maxstraffet skall inte utgå om särskilda skäl talar emot det. Det skall heller inte avse gärningsmän som ännu inte fyllt . skall kriminalvårdens programverksamhet stärkas. Vid längre straff får den intagne tid att med hjälp av rehabiliterande insatser komma till insikt om att brott inte är en framkomlig väg. Med ökade möjligheter till utbildning eller god behandling kan fängelsetiden fyllas med meningsfulla insatser för att underlätta ett liv utanför anstalten. Skärpta straff för grov brottslighet Vi anser att den lägsta straffnivån för rån och grov misshandel skall höjas från ett till . Väpnade rån är en brottstyp som eskalerat och påverkar många människor i deras vardag och arbete. Ofta blir det svårt för åklagaren att bevisa att brottet varit grovt, på grund av bevisbördan för vad brottslingen visste om sitt tillhygge eller vapen. För den drabbade framstår hotet dock som mycket skrämmande. I dessa fall framstår ett lägsta straff som närmast löjeväckande. Samma gäller för grov misshandel, där straffskalan sträcker sig från ett till . Grov misshandel utgör mycket kraftigt våld, ofta utövat med tillhygge, av flera personer och kanske mot värnlösa eller liggande personer. Det förtjänar att anmärkas att den som gör fel då han eller hon källsorterar kan dömas till fängelse. I sammanhanget framstår det därför som rimligt att samhället visar att dessa brottstyper förtjänar ett strängare lägsta straff. Vi vill också att grovt narkotikabrott skall kunna ge livstids fängelse. Inom narkotikahanteringen finns stora ekonomiska vinster att göra för den som är tillräckligt samvetslös. De grova narkotikabrottslingarna profiterar cyniskt på andra människors beteende och olycka. I detta perspektiv och med hänsyn till det allmänna rättsmedvetandet är de straffsatser som kan utdömas inte tillräckliga. I BrB 30 kap. 3 § stadgas att när någon döms för flera brott skall rätten döma till gemensam påföljd för brotten, om inget annat är föreskrivet. Man tar sedan hänsyn till olika förutsättningar, varav återfall är en. är det så att en person som begår två brott vid två olika tillfällen, med mellankommande verkställighet av straff, ordningsbot eller dylikt får påbackning på straffet. Begås å andra sidan två eller flera brott utan att personen blir dömd däremellan ges rabatt på påföljden. Det är ett orimligt system, eftersom det oftast är slumpen som avgör om man hinner bli lagförd mellan brotten. Risken är att systemet utnyttjas av livsstilskriminella. De begår brott efter åtal men innan verkställighet påbörjats. Många av dessa nya brott skrivs av hos åklagarmyndigheten, eftersom man inte upplever att det lönar sig att åtala för nya brott när gärningsmannen ändå kommer att ges rabatt. När det gäller återfall görs det således skillnad på om den tilltalade dömts tidigare för brott eller om han döms för flera brott vid samma tillfälle. Återfallsreglerna i BrB avser tidigare lagförd brottslighet. Detta leder till att en brottsling kan hamna i ett bättre läge om han begår flera brott mellan lagföringarna än om han lagförs för ett brott i taget. I praktiken kan det gå till så här (vid till exempel tre misshandelsfall i en och samma dom): Domstolen bestämmer vilken påföljd som skall utgå för ett av misshandelsfallen det svåraste och lägger till hälften av den sammanlagda summan av vad som skulle utgått för de andra två. Om ett av fallet var värt och de övriga två var blir resultatet inte 3 + 2 + 2, utan 3 + 2. Ju större straffvärdet är för varje brott desto större blir de facto rabatten. En lösning på det är att ändra BrB 29 kap. 4 § så att tidigare brottslighet räknas även om det vid rättegången avhandlas flera brott. Hänsynen till återfall skärps då så att återfall beaktas på samma sätt oavsett om det finns mellankommande lagföring eller om fler brott avhandlas vid samma tillfälle. 6.5 En ny fängelselag Den gällande kriminalvårdslagen är och präglas av en annan tidsanda, där brottsligheten var av ett annat slag än vad som är fallet . Dåtidens kriminalpolitiska visioner har inte klarat mötet med verkligheten och kriminalvårdslagen har vid ett flertal tillfällen ändrats och anpassats till de verkliga behoven. Vi anser att det är dags att skriva en helt ny kriminalvårdslag, med andra utgångspunkter än de som gällde 1974. Allt eftersom brottsligheten blir bättre organiserad och gränsöverskridande ökar behovet av en reformering av verkställighetsreglerna. Den brottslighet och de fångar som utgör klientelet på dagens anstalter har förändrats drastiskt . För att möta denna utveckling menar vi att det är nödvändigt att införa en ny fängelselag som tydligare reglerar problem förknippade med dagens situation på de svenska anstalterna. Bättre möjligheter att kontrollera narkotikaanvändningen, ökad säkerhet inom och utom anstalterna, förbättrade påverkansprogram och utbildningsmöjligheter är områden som är eftersatta och som tydligare bör lyftas fram i en ny fängelselag. som lagregleringarna för kriminalvården bör ses över måste även platsbristen åtgärdas . Dagens situation är direkt farlig. Det är betydligt svårare att upprätthålla säkerheten på överfulla fängelser. Fulla fängelser betyder också fulla häkten, vilket försvårar polisens arbete och dessutom förhindrar administration av såväl restriktioner som rättigheter för de häktade. Nödvändiga resurser måste frigöras för att utöka antalet anstaltsplatser. När det gäller ungdomar måste behandlingsaspekter tillmätas stor betydelse. Den nya verkställighetslagstiftningen bör därför utformas så att större utrymme ges för att kunna ta hänsyn till sådana aspekter, utan att straffet för den skull urholkas. Domstolarnas självständighet är satt under press. Den pågående reformeringen av domstolsväsendet har visat att domstolarna i i hög grad lyder under regeringen, snarare än under . roll är här av central betydelse. Enligt vår mening är i dess nuvarande form inte en del av lösningen, utan en del av problemet. är inrättat av regeringen utan särskild lag. Instruktionen är given i en förordning utfärdad av regeringen. Generaldirektören utses av regeringen och även han är sålunda underställd regeringen. Generaldirektören avgör ensam alla väsentliga frågor rörande domstolsväsendets ekonomi, organisation, administration samt fördelning och användning av beviljade anslag. får vidare utfärda allmänna råd om utformningen av arbetsordningen vid tingsrätt. Genom kan regeringen utöva ett betydande inflytande över domstolarna. För att skapa ett oavhängigt och oberoende domstolsväsende krävs enligt vår uppfattning att byts ut mot en från regeringen frikopplad domstolsadministration. En förebild för en sådan självständig domstolsadministration finns i . domstolsadministration styrs av en domstolsstyrelse som är inrättad med stöd av lag. Även instruktionen är meddelad genom lag. Domstolsstyrelsen är därför direkt underställd , inte regeringen. Regeringen utser inte heller den direktör som ansvarar för den dagliga ledningen och justitieministern har ingen instruktionsrätt över domstolsstyrelsen. Inrättandet av en svensk domstolsstyrelse enligt dansk modell skulle vara av stor betydelse för att stärka domstolarnas ställning i . 6.7 En ny syn på inre säkerhet Efterdyningarna av har gjort att många länder omprövat sitt försvar mot terroristattacker och förmåga att upprätthålla den inre säkerheten. Hoten finns dock kvar och osäkerheten om vilken riktning utvecklingen kommer att ta är stor inom världssamfundet.