mot · GQ02Fi275 · 2002-10-23 00:00:00 — För personer organiserade i hushåll, företag, bygder, kommuner, landsting, nationer eller som världsmedborgare på planeten jorden har det gällt att försörja sig och göra det bästa möjliga av sin livssituation. Huvudfrågorna har varit, är fortfarande, och kommer alltid att vara, hur resurser kan skaffas fram, hur de sedan kan förädlas och slutligen komma till användning på bästa sätt. Hushållning varifrån resurserna ska (kunna) hämtas, vad man ska göra med dem och vem som till slut ska (få) använda de färdiga varorna och tjänsterna för konsumtion eller investeringar är vad ekonomi och ekonomisk politik handlar om. Människans försörjningssystem ekonomin har således tre delar: Den första där människan i naturen, ovan eller under jord, hämtar energi och material. Den andra där dessa resurser, genom varutillverkning och tjänstetillhandahållande, förädlas. Den tredje där färdiga varor och tjänster slutligen kommer till användning för konsumtion och investeringar. I den första resursmobiliserande delen av försörjningssystemet är det naturens eget arbete som utgör grunden den genererar förnybara resurser, och erbjuder lager av ändliga resurser. Vissa eviga flöden sköter sig själva, medan andra, t ex jordbruk, fordrar mänsklig omvårdnad för att fungera. Naturens självläkande förmåga ger ett visst utrymme för miljöutsläpp och naturförändring. Tillsammans ger det här mänskligheten ett stort men dock begränsat miljöutrymme att leva inom. I den andra resursförädlande delen av försörjningssystemet omvandlas resurserna till varor och tjänster med hjälp av dels maskiner av olika slag, dels all den muskelkraft, kunskap och de kreativa tankar vi människor bidrar med. Viktigast är vi själva, dvs humankapitalet, och värdet på det stiger med erfarenhet, utbildning, välbefinnande och vår förmåga att lösa problem och tillvarata varandras talanger. Vid ökad ohälsa, arbetslöshet, segregation och utslagning minskar å andra sidan givetvis humankapitalet. Ekonomisk hållbarhet beror på hur väl priserna alla aktörer handlar utifrån förmår att gynna underhåll, etablering och utveckling av humankapitalet. Priserna på marknaderna måste också gynna underhåll, etablering och utveckling av realkapitalet, framför allt en industriell infrastruktur. Denna kunskap och denna samhälleliga infrastruktur ska på bästa sätt få fram och förädla de naturresurser man kan tillvarata från naturen inom ramen för den ekologiska hållbarheten. Den förra meningens avslutande del, inom ramen för den ekologiska hållbarheten, tål att upprepas eftersom det är just där dagens relativpriser brister, vilket betyder att det just där behövs en väl avvägd politik för att rätta till det. I den tredje resursanvändande delen av försörjningssystemet skapas livskvalitet genom att de varor och tjänster som naturen direkt förser oss med, eller som förädlats på olika sätt i ekonomin, konsumeras (eller investeras för att trygga framtida konsumtion). Marknadsvärdet av dessa varor och tjänster kan endast delvis utgöra ett beskrivande mått på mängden tillfredsställda behov hos oss människor. Människornas sätt att fördela resurser, konsumtion och investeringar inbördes och också mellan olika användningsområden (vilka sorts varor och tjänster vi konsumerar och investerar i hur mycket vård, skola, kultur, prylar, försvar etc) påverkar i sin tur den sociala hållbarheten i samhället. Att efter behov underhålla och laga det som är illa åtgånget, t ex naturvård till miljöns fromma eller vård vid ökad ohälsa, är givetvis viktigt. Ännu viktigare är dock att inrätta samhället så att behovet av att laga och lappa det som farit illa minimeras och att en så stor del av samhällets resurser istället kan användas för att utveckla försörjning och en god livskvalitet för alla. Det görs genom att i en hållbar demokratisk marknadsekonomi priserna på varor och tjänster återspeglar både kostnaden för human- och realkapital och för det miljöutrymme som tagits i anspråk under produktionen och varans/tjänstens livslängd. När så sker kan vi välja den konsumtion som är mest förenlig med våra egna syften, utan att riskera att vara ohållbara och leva på framtidens bekostnad. 4.1 Att göra ekonomin mera grön Priser, BNP-mått och ekonomiska utvärderingar gjorda i penningtermer fungerar utmärkt i den resursförädlande delen av försörjningssystemet, men sämre i de resursmobiliserande och resursanvändande delarna. I dessa behöver traditionella ekonomiska utvärderingar kompletteras med annan (fysisk, biologisk och social) information för att det ska finnas ett rättvisande underlag att fatta beslut utifrån. Marknaden måste vid behov då också kompletteras med olika styrmedel (t ex skatter och handlingsbara utsläppsrätter) för att det samhällsekonomiskt lönsamma också ska bli privat/företagsekonomiskt lönsamt. Den pågående gröna skatteväxlingen och försöken med utsläppshandel som sker är exempel på steg på vägen att få ekonomiska beslut att främja en god miljö och en hållbar utveckling. I industrialiseringens början kunde man kanske betrakta miljöutrymmet som gratis, men med dagens utsläppsmängder och miljöpåverkan måste ersättning för utnyttjande av ett allt trängre miljöutrymme utgå på samma sätt som lön till arbetskraft och ränta på kapital. Att förankra ekonomin i ekosystemens bärkraft och att miljöaspekter och människan ska synliggöras i ekonomiska bokslut är miljöpartistiska huvudfrågor. Alla konsekvensanalyser och utvärderingar borde alltså innehålla ekonomiska, ekologiska och sociala slutsatser, s.k. tripple bottom line accounting. 5 Grön ekonomisk politik historiskt och framöver En grön ekonomisk politik ska leda till en hållbar utveckling i vilket ingår solidaritet med djur, natur och det ekologiska systemet, kommande generationer, människor i andra länder och med människor i vårt eget land. Under den senaste mandatperioden har solidariteten med naturen manifesterats i exempelvis tredubblade anslag till miljöområdet, vilket innebär ökat skydd för biologisk mångfald, att förorenad mark kan saneras från gifter, ökat stöd för åtgärder för att motverka klimatförändringar och att miljöövervakningen kan skärpas. Solidariteten med kommande generationer sammanfaller med solidariteten med naturen i många stycken, speciellt gällande klimatpolitiken, men manifesteras också i att den gemensamma skuld den offentliga sektorns skuld vi lämnar över till kommande generationer har minskat, inte bara relativt BNP, utan också i absoluta tal. Solidariteten med världens folk sammanfaller också med natursolidariteten och framför allt med den klimatpolitik vi förordar, men manifesteras också genom att biståndet höjts under förra mandatperioden, och snabbt närmar sig den uppsatta enprocentsnivån. Det internationella samarbetet världen över, där vi gemensamt driver på utvecklingen i forum som t ex i , är dock ännu viktigare biståndspengar förslår inte långt om inte de grundläggande strukturerna gällande tredje världens skuldsituation och position i dagens världshandelsmönster reformeras. Solidariteten med människor i vårt eget land där vårt uppdrag är hur vi bättre ska kunna tillvarata varandras olika talanger är den solidaritet som diskuterades mest i valrörelsen, och som tar stor plats i både statens, landstingens och kommunernas budgetar. , som alla andra länder, har en befolkning att tillgå och vi ska efter bästa förmåga tillsammans försörja oss. Då måste samhällets alla delar, från skola, över arbetslivet till äldrevården, inrättas efter våra behov och tillse att var och en kan komma till sin rätt på bästa sätt. Utbildningssatsningar, teknikutveckling, ökad arbetskraftsinvandring m.m. kan sedan hjälpa till att förbättra våra försörjningsmöjligheter. Ska vi få alla nuvarande och kommande svenskar att kunna, vilja och få delta överallt på ett sätt som passar just oss alla dem, oss, dig och mig så måste dock samhällsklimatet bli mer välkomnande än det är . Besluten från förra mandatperioden, som i budgetpropositionen lever kvar som utgiftsreformer under 20032004, behöver kompletteras för att vi på bästa sätt ska möta framtiden. I det 121-punkts program som förhandlats fram av Socialdemokraterna, , och som i utskottsarbetet kommer att arbetas ihop med budgetpropositionens skrivningar, insorteras punkterna under rubriker som: kvinnors rättigheter är mänskliga rättigheter, barnen vår framtid, trygghet, bättre vård, krafttag mot ohälsan, arbetslivet, rättvisa i boendet, de äldre, och hela ska leva. Politiken inriktas alltså framför allt mot de arenor där människor verkar, och där vi måste se till att alla kan komma till sin rätt och delta, och efter bästa förmåga bidra till samhället. Under rubrikerna gömmer sig också givetvis flera konkreta förslag som t ex friår, förebyggande hälsovård med ökat inslag av alternativa vårdformer, pilotprojekt om arbetstidsförkortning. På en rad övergripande politikområden krävs alltså stora fortsatta insatser för att trygga en hållbar utveckling. Det gäller sysselsättningens betydelse för sunda offentliga finanser, men också som motor i byggandet av det hållbara samhället. Det gäller ett fortsatt arbete med eko-effektiviseringar för att komma tillrätta med miljöproblemen, att synliggöra miljön i ekonomiska bokslut och att få miljölagstiftningen att bita. Det gäller att möta demografiutvecklingen genom att stärka de äldres samhällsdeltagande och förbättra barnens och barnfamiljernas villkor, att göra arbetslivet humanare, att få bukt med segregationen och att få hela landet (världen) att delta i samhällsförsörjningen. Det gäller att förankra ekonomin i ekosystemens bärkraft, att bygga en hållbar infrastruktur för energiförsörjning, kommunikationer, boende (planfrågor) och att säkra en internationell samordning där så krävs. Hållbarhetspolitiken bör huvudsakligen inriktas på att sätta upp de hållbarhetsramar som marknadsdynamiken får verka inom. För det första måste det bli lönsamt att investera i nödvändiga projekt som ska leda till ökad eko-effektivisering och en övergång från användande av ändliga till förnybara resurser. En ökad kunskap, framför allt kring mobilisering, förädling och nyttiggörande av förnybara resurser, som sedan kan leda till lämpliga infrastrukturella och industriella investeringar, är vad som kan ge framtida generationer samma möjligheter att försörja sig och leva väl som vår generation har haft. Praktiskt kan drivkrafter för detta åstadkommas genom att hållbarhetsanpassa regelverket för marknadsekonomin så att alla transaktioner i ekonomin tvingas att hålla sig inom ekologiska hållbarhetsgränser. Då används marknadens dynamik för att driva den ekonomiska utvecklingen inom ekologiska hållbarhetsgränser. För det andra måste alla kunna bli delaktiga i samhällsbygget. Det innebär att insatser bör göras för att trygga folkhälsa och bekämpa segregation i alla dess former genom att försöka skapa förutsättningar för att alla ska kunna få goda uppväxtvillkor, givande skolgång, meningsfullt arbete, hälsosamma arbetsförhållanden och goda levnadsvanor. För att det ska bli möjligt behöver det offentliga, det civila och marknaden tillsammans hitta skol-, arbets- och boendeformer som minskar segregationen och passar alla sorts människor. Alla ska kunna bidra efter bästa förmåga till att samhället utvecklas och frodas. Dessutom behöver förutsättningarna bli sådana att folk inte bara kan utan också vill bidra. I ett sådant samhälle ska alla människor, oavsett varifrån de kommer eller vilken ålder de har, ges plats och utrymme. Speciell hänsyn måste tas till behoven hos dem som inte har samma möjligheter att tillvarata sina egna intressen som alla andra: unga, gamla och de som av olika skäl behöver olika stödåtgärder i vardagen. Sett ur ett nationalförmögenhetsperspektiv fördelar sig politikområdena, och kraven på förändring inom dem, på alla slags kapital. Regelförändringar, som miljölagstiftning, miljöskatter, handel med utsläppsrätter, certifikatshandel m.m. har stor direkt betydelse för realkapitalet, och indirekt på naturkapitalet i och med att det är därifrån realkapitalet hämtar sina insatsvaror. Även för humankapitalet kan regler t ex gällande arbetslivets villkor vara betydelsefulla. Gällande kampen mot ohälsan, segregationen och för en skola där alla kommer till sin rätt och en värdig äldrevård krävs dock också resurstillskott. Allra viktigast för att komma tillrätta med ohälsa, segregation i alla former, barnens villkor i förskola och skola och de äldres villkor är dock att det kulturella kapitalet utvecklas. Genom lagstiftning, resurstillskott, ekonomiska incitament m.m. kan man ge förutsättningar för att komma tillrätta med många problem, men det hjälper föga om normer och sedvänjor lägger hinder i vägen. Det krävs ett långsiktigt arbete, på alla plan, inom alla politikområden, för att bygga upp, underhålla och vidareutveckla ett välfungerande kulturellt kapital. En nyckelroll har offentlig sektor som måste föregå med gott exempel för att visa vägen. Överallt i samhället, , bedrar snålheten visheten. Ett beslut som sparar lite pengar på ett utgiftskonto fattas, utan att man tillräckligt mycket bekymrar sig för effekterna på andra utgiftskonton på andra håll. Resultaträkningen för den ena enheten förbättras på bekostnad av andra enheters resultat och/eller på balansräkningens bekostnad. BNP-tillväxten premieras på bekostnad av nationalförmögenhetens utveckling. Gällande globalförmögenheten så utvecklas den inte heller alltid bäst om varje land snävt försöker maximera sin egen nationalförmögenhet. När priser blir höga för att det uppstår en bristsituation kan enstaka länders förmögenheter te sig växa, men den globala försörjningssituationen har inte förbättrats, snarare tvärtom. Höga priser är inte alltid ett rikedomsbevis. Om priser rakar i höjden p g a uppkommande brist är det istället ett fattigdomstecken. Detta faktum framgår tydligare om man studerar världen (och dess ekonomi) som ett försörjningssystem, eller en mångfasetterad globalförmögenhet, och inte som en summering av enskilda monetära resultaträkningar fristående från all förankring i en fysisk verklighet. 5.1 Ekonomism penningperspektivets dominans i samhällsdebatten Ekonomiska analysverktyg är användbara för att utvärdera små projekt, men har inte samma förklaringsvärde om man försöker analysera samhällsnyttan av mer långtgående förändringar. Ekonomisk teori och analys kan utgöra ett utmärkt beslutsstöd på många sätt. Men i frågor där även andra aspekter av verkligheten än de rent ekonomiska marknadsaspekterna kommer in i bilden, och de flesta frågor är åtminstone i någon mån sådana, måste man vara uppmärksam på vilka följder för slutsatserna valet av (ekonomisk) analysmetod har. Ekonomer har många poänger att tillföra debatten i vitt skilda frågor, men det har sannerligen andra vetenskapers utövare och erfarna praktiker också. Det är mottagarens ansvar att syna den ensidigt ekonomiska argumentation som ofta genomsyrar de flesta beslutsunderlag och att inte motståndslöst låta sig svepas med bara av ekonomernas analys. , när stora delar av samhället redan fallit för marknadens locktoner och skuldsatt sig för att uppnå allehanda (i och för sig ofta vällovliga) syften, blir följden att man får acceptera att budgetrestriktionen gör sig påmind. Ekonomismen frodas för att den som är satt i skuld faktiskt inte är helt fri, för att andra vetenskaper och samhällsintressen delvis har lämnat walk-over i samhällsdebatten och för att dagens ganska materialistiskt inriktade samhällsmedborgare oftast godtar den av ekonomiska intressen och politiker föreslagna dagordningen. Men om vi vill kan vi, t ex med hjälp av ett nationalförmögenhetsperspektiv, bredda många besluts- och diskussionsunderlag så att de inbegriper naturvetenskapliga, ekologiska, sociala med flera andra perspektiv, utöver det kortsiktigt ekonomi(sti)ska, som av någon anledning finns företrätt på bordet. 6 En genomgång av budgetpropositionen 2002/03 ur ett nationalförmögenhetsperspektiv Statsbudgetens 27 utgiftsområden täcker in alla politik- och samhällsområden som diskuterats ovan. Varje utgiftsområde har också ofta bäring på mer än ett kapitalslag i nationalförmögenheten. Budgeten kommer nedan kort att diskuteras utgiftsområde för utgiftsområde ur ett nationalförmögenhetsperspektiv. 6.1 Utgiftsområde 1 (7,3 mdkr) Häri ingår den för det sociala kapitalet mycket viktiga medie- och demokratipolitiken, och dessutom och utgifter. En effektiv förvaltning behövs för att ta fram underlag för bra beslut och inte minst för att administrera besluten. Den svenska statsförvaltningen säljs som exportvara i så mån att många utvecklingsländer använder den som modell. Konsekvenser av besparingskrav som berör det sociala kapitalet, både vad gäller det mer formella institutionella kapitalet och det mer informella kulturella kapitalet, tar sig sällan snabba uttryck, men på lång sikt kan det vara mycket svårt att ersätta det som eventuellt raserats. 6.2 Utgiftsområde 2 Samhällsekonomi och förvaltning (9,1 mdkr) Även detta utgiftsområde rör effektiv statsförvaltning och finansiella system och tillsynen av dem. Samma resonemang som ovan gäller, även om det här är fråga huvudsakligen om det institutionella kapitalet. Vikten av att upprätthålla en effektiv statsförvaltning och väl fungerande finansiella system kan inte nog betonas. Från alla världens hörn kan vi på nyheterna, speciellt på ekonomiområdet, höra om konsekvenserna av de avarter som uppstår i avsaknaden av en effektiv förvaltning och bristande tillsyn. 6.3 Utgiftsområde 3 Skatt, tull och exekution (8,3 mdkr) Om utgiftsområdena 1 och 2 utgör försäkringar mot dåliga beslut som kan kosta skattebetalarna stora pengar, ger detta utgiftsområde möjligheter att stärka statens budget även från intäktssidan. En effektiv tull- och skatteförvaltning drar nämligen också in pengar till statskassan. Av konkurrensneutralitetsskäl är det mycket viktigt att denna verksamhet fungerar. I många länder är det brister på detta område som försvårar finansieringen av offentlig verksamhet. 6.4 Utgiftsområde 4 Rättsväsendet (24,6 mdkr) Rättsväsendet, inom vilket polisen, åklagarna, domstolarna, kriminalvården, brottsförebyggande verksamhet m.m. ryms, utgör tillsammans med de tre utgiftsområdena ovan grunden för det svenska institutionella kapitalet. I ekonomisk historia lyfts allt mer fungerande institutioner fram som den enskilt viktigaste orsaken bakom ekonomiskt välstånd. Fungerande institutioner utgör ofta grunden också för det kulturella kapitalet, för där folk hyser förtroende för de offentliga institutionerna brukar också laglydigheten vara god. Förtroendeskapande åtgärder, t ex brottsförebyggande åtgärder, är på så sätt en investering. Kriminalvård utan rehabilitering utgör däremot bara en kostsam förvaring, medan en verklig kriminalvård, som en del i ett brottsförebyggande program, är vad som långsiktigt bygger upp både samhällets sociala/kulturella kapital och humankapitalet. I 121-punktsprogrammet finns 9 punkter om trygghet och internationell solidaritet, av vilka vissa också kan hänföras hit och till utgiftsområdena 5, 7 och 8. 6.5 Utgiftsområde 5 Internationell samverkan (1,3 mdkr) Se utgiftsområde 7. 6.6 Utgiftsområde 6 Totalförsvar (44,7 mdkr) Även försvaret kan ses som institutionellt/socialt kapital, och närmast då som en försäkring. Som gällande alla försäkringar måste man dock se över dem ibland för att säkerställa att man försäkrat sig mot det som verkligen riskerar att drabba en. Ett visst flexibelt militärt försvar, som är möjligt att snabbt bygga upp igen vid behov, är nödvändigt, men den dimensionering och inriktning dagens försvar har svarar inte mot den hotbild som möter . Fr.o.m. nästa försvarsbeslut behöver alltså försvarets dimensionering och inriktning förändras. Framför allt gäller det för att den försäkring försvaret utgör verkligen ska skydda vad som verkligen hotas. Hoten som föreligger är snarare än militära hot nämligen miljöhot (t ex översvämningskatastrofer till följd av ett förändrat klimat), hot mot driftsstörningar av central infrastruktur som elnät, vattenrening, etc, och hot mot det sociala kapitalet i form av organiserad brottslighet och terrorism. 6.7 Utgiftsområde 7 Internationellt bistånd (17,1 mdkr) I en globaliserad värld där vi lever i/under samma atmosfär, längs havsstränder varifrån man kan ta sig till alla andra havsstränder, längs floder vars vatten strömmar genom flera länder, vars ekosystem och naturliga kretslopp inte erkänner gränser, måste vi bry oss om varandra, eftersom vi beslutar saker som har inverkan på andra än oss själva. I dagens allt mer komplexa värld har allt fler företeelser inverkan långt bort och rum. Miljöproblem, försörjningsproblem, fattigdom, katastrofer i både när och fjärran påverkar också oss, även om de effekter vi slutligen märker av inte alltid entydigt går att härleda bakåt. Även bistånd och internationell samverkan går att betrakta som en försäkring, men inte minst för det kulturella kapitalet kan den rent etiska dimensionen vara nog så viktig. Medmänniskor, oavsett var de befinner sig, hjälper man när de är i nöd. Solidaritet med djur och natur (som inte känner av några nationsgränser) med kommande generationer (som vi inte vet var de kommer att bo), och med människor i andra länder har bäring på handelsfrågor, fredsfrågor, biståndsfrågor med flera andra frågor med internationell anknytning. 6.8 Utgiftsområde 8 Invandrare och flyktingar (7,1 mdkr) Inom detta utgiftsområde ryms framför allt integrationspolitiken och migrationspolitiken (flyktingmottagandet). Förutom de aspekter som diskuteras ovan gällande global solidaritet med medmänniskor i nöd, dvs etiska aspekter med stor betydelse för det sociala/kulturella kapitalet, handlar detta om humankapital. Hit kommer människor som kan och vill saker, och om de inte i alla fall kan och vill detsamma som du och jag, så ska det ses som samhälleligt berikande. Att inte använda sig av det som dessa människor kan och vill är ett slöseri med resurser, som utarmar både humankapitalet och det kulturella/sociala kapitalet. Med tanke på den demografiska framtid går till mötes, med stora pensionsavgångar och kommande arbetskraftsbrist, bör invandringspolitiken, och inte minst integrationspolitiken, vara långsiktig, och vad gäller asylhanteringen dessutom djupt human. 6.9 Utgiftsområde 9 Hälsovård, sjukvård och omsorg (33,2 mdkr) Inom detta utgiftsområde ryms både för humankapitalet och det sociala kapitalet centrala områden som t ex folkhälsa och handikappolitik. Genom ett förebyggande folkhälsoarbete kan man förhoppningsvis också få ned medicineringsbehoven bakom den växande kostnaden för läkemedelsförmånen. Biverkningar av övermedicineringen orsakar både stora direkta och indirekta kostnader, och inte minst mänskligt lidande. Den förebyggande folkhälsovården måste stå främst i kampen mot ohälsan för att man verkligen ska komma tillrätta med orsakerna och inte bara symptomen. Alternativmedicinens roll måste också lyftas fram. Om individen och dennes behov hamnar mer i fokus ökar sannolikheten för en positiv utveckling av folkhälsan, och vi kan också få ett öppnare samhälle, där också barnen, de äldre och de med funktionshinder kan komma mer till sin rätt. På så sätt stärks humankapitalet och det sociala/kulturella kapitalet. I 121-punktsprogrammet finns 9 punkter om bättre vård, och lika många punkter mot ohälsan i arbetslivet. Några av dessa punkter kan dock också hänföras till utgiftsområdena 10, 13, 14 och 25. 6.10 Utgiftsområde 10 Ekonomisk trygghet vid sjukdom och handikapp (119,4 mdkr) För att komma till rätta med ohälsan lyfter budgetpropositionen fram en massa förslag, bl.a. elvapunktsprogrammet och att ska ges mer resurser. Syftet är att få ned ohälsan i arbetslivet, vilket är av yttersta vikt för framför allt humankapitalet, men också för det sociala/kulturella kapitalet.