mot · GQ02Fi289 · 2002-10-23 00:00:00 — SOU 2002:16-utredningens uppdrag var att analysera vilka instrument som kan användas för att stabilisera ekonomi och sysselsättning inom EMU när inte räntan och valutan finns till hands. Särskilt skulle man analysera möjligheterna att använda finanspolitiken. Visserligen anger utredningen en hel del möjliga finanspolitiska konstruktioner, några av dem nämnda ovan. Men man konstaterar att finanspolitiken, till skillnad från ränte- och valutapolitiken, är ett ganska trubbigt stabiliseringspolitiskt instrument och inte särskilt effektivt. Det är en betydligt mer komplicerad och tidskrävande process att fatta politiska beslut om förändringar av offentliga utgifter och skatter i konjunkturpolitiskt syfte än att förändra räntenivån. Med relativt god säkerhet kan man anta att de kompensatoriska åtgärder som diskuteras inte kommer att vara ens i närheten av att kunna ersätta en självständig penningpolitik för att stabilisera ekonomin på ett effektivt och framgångsrikt sätt. 16 EMU:s tidlösa strukturproblem Inom EMU kommer att finnas ett antal länder vars ekonomi och konjunktur skulle behöva en annan räntenivå än den av satta räntan. Är diskrepansen för stor kan det bli avsevärda problem för det enskilda landet att stabilisera ekonomin. Ett belysande exempel under EMU:s första tid är som har haft behov av en betydligt högre ränta än ECB-räntan för att kyla ned den överhettade ekonomin. Enligt centralbankschef skulle han ha höjt räntan om den möjligheten hade funnits. I stället blev den irländska regeringen, efter ett beslut av EU:s finansministrar, tvungen att genomföra åtstramningar i statsbudgeten för att på den vägen försöka få ned den, enligt , aningen för höga inflationen. Exemplet visar något som kommer att upprepa sig gång på gång i EMU. Det finns bara en politik som gäller för samtliga länder, oavsett vilket konjunkturläge länderna befinner sig i och oavsett vilka behov de har. Problemen med den gemensamma EMU-politiken visar sig också alltmer i den svaga konjunktur som råder. Man kan ställa den lite retoriska frågan om EMU bara är konstruerat för högkonjunkturer, eftersom flera länder i den första lågkonjunkturen i EMU genast är på väg att bryta mot reglerna i stabilitetspakten. Enligt regelverket måste därför länderna, tvärs emot den nationalekonomiska skolboken, genomföra åtstramningar i en lågkonjunktur. sker inte detta helt utan invändningar från några av de stora länderna. De här exemplen visar hur otymplig EMU-konstruktionen är. Länder med olika ekonomiska förutsättningar har helt enkelt svårt att passa in i EMU:s fyrkantiga modell. Mycket talar för att EMU inte möjliggör den smidighet och anpassningsförmåga som är nödvändig för att länder snabbt och effektivt ska kunna hantera och ta sig ur ekonomiska kriser. De problem som har tornat upp sig på är inte tillfälliga eller övergående, utan strukturella. Och det är sannolikt att den här typen av problem blir större och allvarligare ju fler länder som ansluter sig till valutaunionen. 17 Permanent högre arbetslöshet inflationsmål är hårdare än . I Ekonomisk Debatt 3/2002 analyserar Per och Hans Sacklén, vid FIEF, fackföreningsrörelsens forskningsinstitut, vilka konsekvenser EMU:s inflationsmål kan få för arbetslösheten. menar de att som EMU-medlem kan arbetslöshet komma att öka till enbart på grund av inflationsmålet. Vid obalanser i ekonomin finns en risk för att arbetslösheten går mot extrema nivåer. En dominerande teori i ekonomkretsar har varit att det inte finns något långsiktigt samband mellan en mycket låg inflation och nivån på arbetslösheten. Vi har ifrågasatt den uppfattningen och menar att med sin grundliga genomgång av det empiriska forskningsläget framför övertygande argument för att sambandet i högsta grad är relevant. Tyvärr har SOU 2002:16 inte på allvar försökt att analysera sambandet mellan inflation och arbetslöshet, vilket vi menar är anmärkningsvärt. Om EMU leder till högre arbetslöshet skulle det uppenbart påverka möjligheten att använda de finanspolitiska kompensatoriska åtgärder som utredningen diskuterar. Utrymmet för finanspolitiken snävas in när skatteinkomsterna minskar till följd av ökad arbetslöshet. Risken är alltså stor för att som EMU-medlem får dras med permanent högre arbetslöshet än om vi står utanför och som följer ett mindre strikt inflationsmål. En vanlig uppfattning är att EMU innebär att skillnaderna mellan medlemsländerna kommer att minska i många avseenden. Att länderna konvergerar vad gäller exempelvis nivån på budgetunderskott och offentlig skuld är oomtvistat. För det finns det klara regler. Den ökade rörligheten på arbetsmarknaden som EMU antas leda till kan medföra ett ökat harmoniseringstryck på exempelvis arbetsrätt, socialförsäkringar och villkoren för ersättning vid arbetslöshet. Det är heller inte osannolikt med ett gradvis närmande vad gäller skattenivåer och storleken på offentliga sektorn. Men kommer EMU även att innebära att de strukturella skillnaderna med avseende på bland annat närings- och industristruktur mellan länderna minskar? Eller kan utvecklingen i stället gå i motsatt riktning och öka specialiseringen och skillnaden i näringsstruktur mellan länderna? Ligger det i en valutaunions struktur att olika näringsgrenar tenderar att koncentrera sig till olika delar av valutaområdet i stället för att spridas ut? 19 Behov av självständighet I SOU 2002:16 förs resonemang som håller öppet för båda alternativen, och utredningen gör ingen bedömning av vilken utveckling som är mest trolig. Däremot bygger ekonomen sin reservation till utredningen mycket på hypotesen att skillnaderna mellan länderna sannolikt kommer att öka inom EMU. Han hänvisar bland annat till att ekonomi, som är en välintegrerad ekonomisk och monetär union, uppvisar en starkt geografisk och specialiserad struktur, där bilar tillverkas i , finansiella tjänster i , avancerad krigsmaterial i , IT-produkter i , film i , böcker i osv. Med beaktande av de skillnader som finns mellan och håller ändå det för troligt att en utveckling liknande den i kommer att ske inom EMU. Konjunkturella och strukturella störningar kommer därför att medföra stora skillnader i aktivitetsnivåerna mellan EMU-länderna och behovet av att kunna föra en nationell stabiliseringspolitik med bevarad penningpolitisk självständighet därmed snarare ökar än minskar. Utan att ha en klar uppfattning om vilken utveckling som är mest sannolik, om nu EMU har någon påverkan i endera riktningen, menar vi ändå att det är viktigt att ha med i bedömningen att det inte är osannolikt att EMU i sig själv kan medföra att de näringsstrukturella skillnaderna mellan länderna kommer att öka . Om så är fallet vore det än mer olyckligt att sitta fastlåst med EMU:s gemensamma ränte- och valutapolitik. 20 Vem har bevisbördan Vi menar att det är EMU-anhängarna som har bevisbördan vad gäller ett EMU-medlemskap. har genomgående haft en bättre ekonomisk utveckling jämfört med EMU-området högre tillväxt, lägre arbetslöshet, lägre inflation, högre investeringstillväxt och stabilare statsfinanser (Ekonomisk Debatt 3/2002). På goda grunder kan man anta att den självständiga penningpolitiken och rörliga växelkursen sedan slutet på 1992 har haft en inte oväsentlig betydelse för att det i de avgörande ekonomiska fundamenten går bättre för än för EMU. Mycket talar också för att fördelarna med att stå fri från EMU också kommer att gälla . Dessutom har euron försvagats ganska kraftigt mot kronan sedan EMU-starten. Ingångsvärdet var , då handeln med de båda valutorna startade, för en euro. har man genomsnittligt fått betala för en euro, en ganska betydande förstärkning av kronan mot euron med andra ord. Det kan också belysas på så sätt att kronan har varit starkare än euron av 45. För är inte detta något som vi använder som argument mot EMU. Men eftersom EMU-förespråkare, medvetet eller omedvetet, inte sällan med benägen hjälp av medier, sprider uppfattningen att styrkeförhållandet mellan kronan och euron är det omvända, vill vi ändå lyfta fram detta. Det är ju inte osannolikt att EMU-opinionen delvis kan påverkas av hur man uppfattar värdet på kronan relativt euron. 21 Stark kan vara svag Att språkets makt över tanken ofta är stor är fixeringen på starka och svaga valutor exempel på. Och det är ju ingen tvekan om vad som framställs och uppfattas som bra respektive dåligt. Men det är missvisande att tala om starka och svaga valutor i en värderande betydelse. Vad man i stället borde tala om är valutor som är mer eller mindre bra anpassade till de reala behoven i ekonomin utifrån kraven på sysselsättning, tillväxt och låg inflation etc. Enligt den allmänt vedertagna definitionen var kronan stark när den var rejält övervärderad, var knuten till ecun, eurons föregångare, då arbetslösheten ökade markant, tiotusentals företag slogs ut och statsfinanserna ruinerades. Den starka kronan bidrog väsentligt till att göra den svenska ekonomin svagare än någonsin sedan 30-talskrisen. När kronan släpptes fri och blev svagare var det en nödvändig förutsättning för att ekonomin kunde börja växa sig stark igen.