mot · GQ02So442 · 2002-10-23 00:00:00 — För att begränsa folkhälsoskadorna av alkoholkonsumtionen är det viktigaste som kan göras, vid sidan av detaljhandelsmonopolet, att sträva efter att upprätthålla den aktiva prispolitiken så långt det är möjligt. Hittillsvarande alkoholskatter är i de nordiska länderna och i och högre än i flertalet andra EU-länder. Men de har ändå bara motsvarat en del av alkoholens belastning på till exempel svensk samhällsekonomi. Att regeringen så fullständigt gav efter för vad gäller införselreglerna kan väntas göra det svårare att långsiktigt ha kvar alkoholskatterna på nuvarande nivå. I händelse av stora sänkningar kommer mycket stora sociala, medicinska och samhällsekonomiska skador att vara svårfrånkomliga. De sänkningar som kan framtvingas bör vara så små som möjligt. , när Systembolagets försäljning stiger, är frågan om att ändra skattenivåerna inte aktuell, vilket uppenbarligen också är regeringens mening. I EU-reglerna om resandeinförsel över gränserna för privat bruk är de tillåtna mängderna så stora att de är meningsfulla för privat bruk i stort sett endast vid en så stor förbrukning att den leder till eller redan har medfört alkoholberoende. Införselreglerna är konstruerade så att de främjar langning och regelvidriga inköp till restaurangrörelser. De volymer det gäller är också ändamålsenliga om syftet är att försvåra för de medlemsländer som önskar ha en socialpolitik där missbruk motverkas. De är däremot inte anpassade efter något som kan vara en normalkonsuments inköp vid semesterresor och liknande. innebär de regler som en svensk regering numera har accepterat att en resande vid varje inresetillfälle får medföra alkoholdrycker för privat bruk. Sådana införselregler är endast till fördel för företagsintressen som vill sälja mer alkohol oavsett skadorna, och de är till nackdel för länder som vill kontrollera detta slags företagsintressen för att hålla nere skadorna. De nuvarande införselreglerna behövs på intet sätt för att EU:s inre marknad skall fungera. Deras enda politiska funktion är socialpolitisk, och innebörden är att länder som , och de nordiska länderna får sin socialpolitik försvårad, vilket även ökar risken för mycket stora samhällsekonomiska och statsfinansiella skadeverkningar förutom de medicinska och sociala. och andra länder som har samma intressen bör därför gå in för att få införselreglerna ändrade så att de ges en rimlig kontakt med vad som kan vara måttlighetskonsumenters normala inköp vid semester- och tjänsteresor. Detta bör ges regeringen till känna. () Europaregion är den internationella organisation som mest aktivt tagit upp alkoholfrågan. WHO har antagit flera viktiga dokument: Den europeiska handlingsplanen för alkohol (European Alcohol Action Plan) antogs i sin första version 1992 och i en andra version 1999. Vid ministerkonferensen i antogs en alkoholpolitisk rättig-hetsförklaring (Charter on Alcohol) och vid ministerkonferensen i antogs en gemensam deklaration om ungdom och alkohol. Alla 51 medlemsstaterna i WHO:s Europaregion har ställt sig bakom dessa dokument, som baseras på aktuell forskning. De ger sammantaget ett gott stöd för den svenska alkoholpolitiken. Av flera skäl är det viktigt att arbete med alkoholfrågorna kan fortsätta och intensifieras. De krafter som arbetar för minskade alkoholskador i högkonsumentländerna, både i och i Öst- och , behöver stöd av ett expertorgan och en informationsbank, som kan tillhandahålla både statistik och aktuell forskning, och framför allt när det gäller de forna kommuniststaterna hjälpa till att ordna konferenser och utbildning och att utarbeta nationella handlingsplaner. Det är i hög grad ett intresse för de länder som har övergivit planekonomin och infört marknadsekonomi, att detta inte leder till ökad alkoholkonsumtion, fritt spelrum för hänsynslösa, ofta illegala ekonomiska aktörer och kraftigt ökade alkoholskador. Stora förändringar i denna riktning har tyvärr redan inträffat. Det är också ett intresse för att medverka till att vända denna utveckling, dels för att några av dessa länder är våra nära grannländer på andra sidan , dels för att ytterligare ett antal av dem som nya medlemmar i kommer att påverka våra möjligheter att föra en framgångsrik alkoholpolitik. Det är också ett intresse för att kan medverka med sin sakkunskap i arbete med att utforma en alkoholpolitisk strategi för EU, ett uppdrag som kommissionen fick av ministerrådet på svenskt initiativ under det svenska ordförandeskapet 2001. Vissa tecken tyder tyvärr på att detta arbete inte bedrivs med den energi som vore önskvärd. En alkoholpolitisk strategi för EU, baserad på modern forskning, skulle kunna öka förståelsen inom hela EU för krav på att skall utformas så att de länder som så önskar kan föra en aktiv alkoholpolitik. Det tycks också som om efter den kraftinsats som gjordes med ungdomskonferensen, med betydande och värdefullt svenskt stöd, nu kommer att avsätta avsevärt mindre resurser för arbetet med att föra ut den alkoholpolitiska handlingsplanen, om inte särskilda insatser görs från intresserade medlemsstater. Mot den bakgrunden framhölls vid förra i en reservation (fp) i socialutskottet att bör ge ett stöd till WHO som riktas speciellt till arbetet med att föra ut den alkoholpolitiska handlingsplanen och andra alkoholpolitiska dokument. Denna fråga är fortfarande olöst och då det gäller något som är ett starkt intresse för de nordiska staterna har en framställning till regeringarna i , , och gjorts av det Nordiska Alkohol- och Narkotikapolitiska samarbetet (NordAN) ett nordiskt nätverk av folkrörelser engagerade för en restriktiv politik i narkotika- och alkoholfrågor. I framställningen föreslås att de nordiska regeringarna ger ett ökat stöd till arbete med att föra ut den alkoholpolitiska handlingsplanen. Detta är ett område där en begränsad ekonomisk insats kan få stor betydelse för möjlighet att fortsatt föra en effektiv alkoholpolitik, som vi bidrar till att tränga tillbaka ett av de problem som utgör ett starkt hot mot social stabilitet och folkhälsa i de forna kommuniststaterna. Ett totalt bidrag om , dvs , skulle kunna ha avgörande betydelse för organisationens möjlighet att arbeta aktivt med alkoholfrågan. bör förklara sig berett att bidra med till arbete med att föra ut den alkoholpolitiska planen. Summan bör utan större olägenhet kunna tas ur anslaget 14:8 om 193 miljoner för alkohol- och narkotikapolitiska åtgärder (avsnitt 5.8.8 inom utgiftsområde 9). Det finns förmodligen få åtgärder inom detta konto som skulle kunna betyda mer än ett bidrag till för att begränsa de svenska alkoholskadorna. Självklart är det önskvärt att även de andra nordiska länderna lämnar extra bidrag till arbete med alkoholfrågan. Det är dock ett så starkt svenskt intresse att snabbt förstärka detta arbete, att det inte bör vara ett villkor för en svensk insats. Vad som här anförts om användningen av anslaget 14:8 bör ges regeringen till känna. 14 Upprustning av missbrukarvården Den svenska politiken för att bekämpa missbruk har traditionellt varit uppbyggd på tre grundpelare: förebyggande åtgärder, restriktiva regler och vård för dem som hamnat i missbruk. Men vården har och framåt skurits ned kraftigt, som behoven på grund av ökad alkohol- och narkotikaanvändning har ökat. Nedskärningen av missbrukarvården har varit mer drastisk än kanske någon annan förändring i välfärdspolitiken. Många andra områden har berörts av besparingar, men knappast på något annat område har ett markant ökat vårdbehov åtföljts av så långtgående nedläggningar och ambitionssänkningar som inom missbrukarvården. Den statliga pekade på de stora bristerna i narkomanvården, där man ofta står handfallen när det gäller att hejda ett begynnande missbruk. Det tunga narkotikamissbruket ökade , de mest utsatta missbrukarnas genomsnittsålder sjönk och ökade narkotikamissbruket i denna grupp. Förklaringen är dock inte bara nedskärningar av kostnadsskäl. En del av de vårdmetoder som tidigare användes höll inte måttet. Vård som inte var meningsfull har dock i många fall ersatts av ingen vård alls. Alla typer av insatser mot missbruk från förebyggande arbete till vård och behandling har minskat. Öppenvård, med eller utan nämnvärt vårdinnehåll, har av kommunalekonomiska skäl ersatt institutionsvård. Men utbyggnaden av öppenvården motsvarar på intet sätt den minskning som skett av antalet missbrukare som tvångsomhändertas. Det har inte varit en genomtänkt utgallring av sämre behandlingsmetoder till förmån för bättre, utan även framgångsrik vård har försvunnit. Den här utvecklingen är ohållbar, inte minst med tanke på de senaste årens nya narkotikavåg och risken för förvärrade alkoholskador i takt med att de nya reglerna för gränshandel gör alkoholen billigare. Missbrukarvården måste förstärkas. Det är inte detsamma som krav på ett visst antal vårdplatser. Det som behövs är vårdinsatser som fokuserar på själva missbruket och hjälper människor att komma loss ur detta. Ska missbrukarvården kunna förbättras måste man ta vara på de resultat som senare års grundliga utvärderingsarbete givit. Både socialtjänst och sjukvård måste delta och förbättra sina samverkansformer. Öppen vård kan ofta användas, men måste då ha ett gediget innehåll. Det krävs även en mångfald, både av metoder och av vårdgivare. kan inte ensam stå för stöd i närmiljön. Här finns en viktig uppgift för ideella krafter. Frivilligorganisationerna gör inom missbruksområdet mycket viktiga insatser. Det gäller både det förebyggande arbetet, vården och kamratstödjande insatser. Det är viktigt att stödet till organisationerna fortsätter. Inte heller kan någon enskild behandlingsform ensam prioriteras. Minnesotamodellens tolv steg har hjälpt många, men den passar inte alla. De dokumenterade resultaten av en självkontrollträning med kognitiv och beteendeterapeutisk inriktning är en viktig grund för en förbättrad behandling vid alkoholproblem. Vad som här anförts om missbrukarvårdens inriktning bör ges regeringen till känna. 15 Missbrukarvårdens ekonomiska villkor En stor del av såväl alkoholist- som narkomanvårdens avveckling, liksom av problemen för kvalificerad social ungdomsvård, har sin förklaring i att huvudmannaskapsfördelning och ekonomiskt ansvar inte fungerar bra på detta område, till skillnad från många andra inom vårdsektorn. När det gäller ungdomar med långtgående missbruks- och andra sociala problem ställs ofta kommuner även stadsdelsnämnder och liknande inför den stora kostnaden vid tidigt ingripande med placering i kvalificerad institutionsvård. Ett lyckat behandlingsresultat kan spara väldiga belopp jämfört med vad en karriär av avancerat missbruk och kriminalitet drar med sig. Men kostnaden är ofta sådan att några få placeringar kan rubba budgeten för en liten förvaltning. Det blir då lätt att kortsiktigt undvika kostnaden, uppskjuta problemet och i praktiken låta andra instanser i kommuner, landsting och stat däribland kriminalvården samt många brottsoffer bära en långt större börda längre fram. Att de ekonomiska incitamenten så kraftigt stimulerar kommuner att handla så att betydande merkostnader till följd av förvärrat missbruk och andra sociala problem uppstår både hos staten och i kommunsektorn är inte hållbart. Det är svårt att komma åt detta problem på annat sätt än genom att ändra de ekonomiska förutsättningarna för missbrukarvård och kvalificerad social ungdomsvård, inte minst då det gäller tidiga ingripanden. Men ett mycket likartat problem finns när det gäller vården enligt LVM, vilket påpekades i en liberal motion med anledning av propositionen om narkotikafrågorna vid /02. En utgångspunkt bör vara den s k finansieringsprincipen. Staten bör införa riktade statsbidrag till kommunerna för sådan missbrukarvård och kvalificerad social ungdomsvård som kräver institutionsplaceringar. Statens kostnad för dessa statsbidrag skall sedan enligt finansieringsprincipen neutraliseras genom en ändring av de allmänna statsbidragen till kommunerna. Staten bör inte ta över själva huvudmannaskapet, utan detta bör alltjämt ligga hos kommunerna. När det särskilt gäller vården enligt LVM, föreslogs från i den nämnda motionen förra att kommunernas och statens ansvar bör regleras så att kommunerna skall redovisa de åtgärder som vidtagits för var och en av de missbrukare som kan bli aktuella för tvångsvård. Efter en sådan avstämning av att kommunen följt alla socialtjänstlagens bestämmelser, bör staten garantera de huvudsakliga kostnaderna för tvångsvården. En sådan modell kan vara utgångspunkten för även annan missbrukar- och ungdomsvård där statens och kommunernas ekonomiska ansvar skall förändras. Dessa frågor bör skyndsamt utredas och regeringen bör sedan återkomma med förslag med den huvudsakliga inriktning som här har angivits. Detta bör ges regeringen till känna. 16 Sprutbyten inom narkomanvård Utbyte av narkomaners sprutor på en sjukvårdsklinik skall ha en plats i narkomanvården, men är då inte avsedd som ersättning för vård utan som ett sätt att dels hindra spridning av bland annat hiv och gulsot, dels ge kontakter som motiverar till och leder vidare till vårdinsatser som kan bryta missbruket. Kontrollerad sådan sprutbytesverksamhet bör tillåtas i fler regioner, under förutsättning att respektive landsting anser det nödvändigt och att verksamheten utformas så att den kan utvärderas vetenskapligt. Att tillåta sprututbyte under kontrollerade former, så som skett under i och innebär inte att man kapitulerar inför narkotikan. Vem som helst kan inte gå in på sprututbytesmottagningen och skaffa sprutor. Narkomanen som vill byta sina använda sprutor mot rena, ska vara , kunna visa stickmärken, ha behandlats för sitt missbruk men misslyckats med att sluta och ha haft kontakter med . Man byter smutsiga sprutor mot rena, inget annat. Det är ingen allmän utdelning som sker. Varje spruta och varje nål räknas. Lämnar man tio nålar får man tio. Lämnar man noll får man noll. Förutsättningen för verksamheten är och skall vara att den är kontrollerad på detta sätt och därmed inte kan få den inriktning som förekommer i länder där socialpolitiken har inslag av att förse vissa slags narkomaner med narkotika, nålar och platser där de förhållandevis snabbt kan missbruka tills de dör. Den kontakt med narkomanerna som ett sådant program innebär skall utnyttjas för att motivera dem till vård som syftar till att missbruket skall upphöra. Vad som här anförts om sprutbytesverksamheten bör ges regeringen till känna. 17 Fosterskador till följd av alkohol och narkotika Forskningen har klarlagt att som utsätts för stora mängder alkohol och narkotika kan få omfattande hjärnskador. De skadade kan få olika grader av utvecklingsstörningar, beteendestörningar och psykiska besvär. Dessa kan visa sig som koncentrationsstörningar, impulsstördhet, perceptionsstörningar m m. Skadade barn kan visa tillväxthämning redan som , och växer också dåligt efter födelsen. Konsumtionen av alkohol och narkotika har särskilt ökat bland unga kvinnor i . Resultatet blir en ökad risk för att barn drabbas av fetalt alkoholsyndrom, FAS, och fetala alkoholeffekter, FAE, respektive skador av narkotiska medel. Då konsumtionen av alkohol och narkotika ökar, som är fallet, tycks också fler gravida kvinnor ha en högre konsumtion än tidigare enligt en pågående studie på Familjesociala avdelningen på . Studien visar att var tredje kvinna dricker alkohol under graviditeten och var tionde dricker en gång . Trots information konsumerar således många kvinnor alkohol och narkotika under graviditeten. Det väntade barnet riskerar vid moderns missbruk under graviditeten att få allvarliga skador, och möjligheten måste finnas att stoppa den gravida kvinnans missbruk genom att tvångsomhänderta henne. I har i tidigare beslut avsett att LVM skall ha denna funktion. Som bland annat framhölls i proposition 1987/88:147 föreligger inget hinder att vid ett omfattande missbruk under graviditeten tillämpa LVM om indikationerna för vård är uppfyllda. En gravid kvinna som inte förmår upphöra med sitt missbruk utsätter fostret för fara. Vid behandlingen av proposition 1981/82:8 skrev socialutskottet i sitt betänkande (1981/82: SoU 22): Att trots erhållen fullständig information om de risker för barnet som en omfattande alkoholkonsumtion innebär inte bry sig om konsekvenserna av ett fortsatt missbruk är knappast ett normalt beteende hos en gravid kvinna. Om inte hennes vägran att medverka kan tillskrivas annan psykisk störning, är det rimligt att anta att den beror på att missbruket och beroendet tagit en så allvarlig vändning att hon är i trängande behov av vård för att komma ifrån detta. Utskottet vill dessutom framhålla att det ofta måste anses föreligga en fara för att kvinnans egen psykiska hälsa kan skadas om hon genom att inte kunna hejda sitt missbruk själv blir orsak till att hennes barn föds med allvarliga och oåterkalleliga skador. Trots detta tycks praxis bli att LVM knappast används vid missbruk under graviditeten. I ett fall med missbruk under graviditeten, där ansökt om tvångsvård mot moderns vilja enligt LVM sade förvaltningsdomstolen nej. Det är kvinnans vårdbehov rätten har att ta hänsyn till, och hon ansågs trots det destruktiva beteendet med missbruk under graviditeten inte uppfylla kriterierna för tvångsvård. Det verkar som om rättsutvecklingen när det gäller LVM har tagit vägar som inte ligger i linje med vad har avsett att uppnå med gällande lagstiftning. Regeringen bör utreda vilken ändring av LVM som kan behövas för att tvångsvård av missbrukande gravida kvinnor skall kunna ske där så är nödvändigt för att bland annat förebygga fosterskador. har en ideell organisation, , bildats för att stödja familjer, informera om alkoholrelaterade fosterskador och förebygga att flera barn drabbas. Föreningen upplever att behovet av kunskap är stort. Kunskapen om dessa barngrupper är mycket begränsad på alla nivåer. Bland forskare finns några med specialkunskaper, men det är svårt att få ut deras arbete utanför institutionerna. Bland läkare i allmänhet är kunskapen inom området allmänt sett bristfällig. Tyvärr gäller detsamma även många barnläkare och personal på BVC-mottagningar. Flertalet skadade barn får inte korrekt diagnos. Inte heller bland personal inom socialtjänst, förskola och skola finns tillräcklig kunskap eller kompetens att hantera problematiken kring barn med skador av alkohol och narkotika. Till följd av denna brist på kunskap får flera föräldrar, både biologiska och fosterföräldrar, bristfällig eller felaktig information om barnens funktionshinder. Den vetenskapliga och medicinska kunskapen finns för svensk del hos ett fåtal personer, i huvudsak i Göteborgs- och Stockholmsregionerna. Men även där är det svårt för berörda familjer att få tillgång till stöd och hjälp. slussas de flesta barn runt till olika vårdinrättningar, där oftast kunskapen om denna grupp av barn är mycket begränsad. För att råda bot på detta behövs ett nationellt med bred kompetens som bör innehålla följande verksamheter: Diagnosticering av fetala skador av alkohol och narkotika hos barn och vuxna. Bedömning av mindre uttalade fall av alkohol- och narkotikarelaterade fosterskador. Psykologisk och psykiatrisk kompetens för såväl barn och vuxna med de aktuella skadorna som deras familjenätverk. Pedagogiskt stöd och handledning. Social- och ekonomisk vägledning. Syftet bör vara att barn med alkohol- och narkotikarelaterade fosterskador tidigt skall placeras i trygga stabila familjeförhållanden och att dessa barn identifieras och diagnosticeras , detta för att förebygga de många negativa konsekvenser i form av asocialt beteende, missbruk, kriminalitet m m, som annars ofta blir följden av barnens funktionshinder. Vad som här anförts om ett nationellt för alkohol- och narkotikarelaterade fosterskador bör ges regeringen till känna. En fråga av stor betydelse inte minst då missbruk av alkohol eller narkotika drabbar barn är att trots skyldigheten för olika myndigheter med flera att, vid misstanke om att ett barn far illa, göra anmälan till är det få som gör det. Det är speciellt allvarligt att många yrkesverksamma som kommer i kontakt med barn i sin profession inte fullgör sin anmälningsskyldighet. För att bättre tydliggöra vad som gäller bör anmälningsskyldigheten, som endast regleras i socialtjänstlagen, även skrivas in i skollagen samt i hälso- och sjukvårdslagen. Regeringen bör återkomma med förslag till lagändringar. 19 Nolltolerans för onykterhet i trafiken All trafik på land, till sjöss och i luften skall hållas fri från alkohol och narkotika. Nolltolerans för att förare är påverkade av berusningsmedel är också en hörnpelare i det svenska arbetet för trafiksäkerhet. Meningen med gränserna för alkohol i blodet vid bilkörning är att de skall vara så låga att de inte lämnar utrymme för att köra påverkad. Den exakta gränsdragningen för att åstadkomma detta har diskuterats, och nya tekniska hjälpmedel för kontroll av alkohol i utandningsluft har haft betydelse för var den straffrättsliga gränsen i praktiken kan läggas. Men grundtanken har varit klar. Alkohol och bilkörning hör över huvud taget inte ihop. Detsamma måste gälla för bilkörning och narkotika av alla slag. Bruket av narkotika är inte bara brottsligt i sig, att köra motorfordon med narkotika i kroppen är ett farligt och hänsynslöst beteende, på samma sätt som rattfylleri. De senaste årens förvärrade narkotikasituation ökar risken för att narkomaner ställer till med trafikolyckor. 1999 kompletterades tidigare lagstiftning för att det även skall vara nolltolerans för narkotika i trafiken. Det har dock visat sig svårt att leva upp till syftet med den nya lagstiftningen. 2001 upptäckte polisen 4 600 drogpåverkade personer i trafiken. var antalet 3 800 och endast 1 700. Av dem har antalet rattfyllerister legat ungefär stilla under dessa år, medan antalet narkotikapåverkade stadigt har ökat. Trots skärpt lag, ökar alltså antalet narkotikapåverkade bilförare. Ett problem är att lagen nu har olika beviskrav för alkohol- respektive narkotikapåverkan. Bevisföringen vid narkotikapåverkan bygger till stora delar på subjektiv bedömning av polisen vid ingripandet. Vid alkoholpåverkan är lagen avsevärt tydligare, blodprov räcker för dom för grovt rattfylleri. Däremot räcker inte blodprov för att en narkotikapåverkad förare ska dömas för grovt rattfylleri. Straffet för grovt rattfylleri med alkohol är skarpare än för grovt drograttfylleri, fängelse i högst respektive fängelse . Det leder till att endast ungefär hälften av de narkotikapåverkade som upptäcks döms till fängelse. Straffet stannar oftast vid böter. Det är tydligt att nuvarande regler inte uppfyller syftet att upprätthålla nolltolerans för berusningsmedel i trafiken. Tvärtom tycks reglerna innebära att de förvärrade narkotikaproblemen möts med signalen att fylleri på narkotika vid bilkörning är en förhållandevis mindre allvarlig sak än fylleri på öl, vin eller sprit vid bilkörning. Att ge det intrycket kan inte ha varit meningen, behovet av en lagändring är tydligt. Regeringen bör låta utreda frågan och sedan återkomma till med lagförslag. Utredningen bör omfatta såväl straffsatsen som beviskraven för drograttfylleri. De senare bör harmoniseras för alkohol- och narkotikapåverkade bilförare, vilket innebär att kemisk analys som påvisar narkotiska medel i kroppen skall vara tillräcklig för fällande dom, inte bara för narkotikabruket som sådant utan även för rattfylleribrottet. Detta bör ges regeringen till känna. 20 Tobaken som sjukdomsorsak Nikotinberoende är också ett allvarligt hälsoproblem. Ungefär 8 000 människor dör p.g.a. rökningen. Lungcancern bland kvinnor ökar. Särskilt utmanande är de sociala skillnaderna när det gäller bruket av tobak. Rökning är inte ett resultat av social ojämlikhet. För sedan var rökningen en överklassvana medan arbetarklassens kvinnor var i det närmaste helt rökfria.