mot · GQ02Kr372 · 2002-10-23 00:00:00 — Sverigefinländarnas riksarkiv är ett sådant positivt exempel. Arkeologiska utgrävningar på lika villkor () är den centrala instansen i landet för frågor som rör vård av kulturmiljön, dvs. den miljö som formats av människan genom tiderna. Huvuduppdraget är att vara den förvaltningsmyndighet som tillsammans med länsstyrelserna och de regionala museerna bygger upp och förmedlar kunskap om kulturmiljön och hur den bäst bevaras. RAÄ bedriver dock också arkeologisk undersökningsverksamhet. anser att denna verksamhet ska skiljas från myndigheten. RAÄ ska delas i en myndighetsdel och en utförardel för att skapa en mer jämlik konkurrens med andra företag och institutioner som gör utgrävningar. Museerna är en del av vårt gemensamma minne. Museerna utvecklar och förmedlar kunskap, bjuder upplevelser för alla sinnen och levandegör historien. De måste medverka i samhällsutvecklingen och debatten. Vid sidan av biblioteken är museerna den vanligaste kulturinstitutionen i kommunerna. Denna skatt måste bli mera synlig och utvecklingsmöjligheterna förbättras. föreslår därför mer än regeringen till de centrala museerna i landet. Resursförstärkningarna ska bl.a. användas för att göra de anställningar som behövs för att kunna permanenta försöksverksamheten med att digitalisera museernas samlingar och göra dem sökbara via dator. Dessutom måste satsningar göras för att garantera säkerheten på museerna. Riksutställningars uppdrag att producera utställningar bör kunna överföras på de större kommunala och regionala museerna. Riksutställningar ska istället koncentrera sig på att bistå övriga delar av museiväsendet genom att aktivt medverka till att produktioner från andra museer når så långt ut i landet som möjligt. En annan viktig uppgift är att hjälpa till med internationella kontakter och att få verksamhet in i och ut ur landet. Uppdrag och resurser för produktion av utställningar överförs till kommunala och regionala museer. För detta ändamål bör anslaget till Riksutställningar minskas med . Medlen ska i stället komma de regionala museerna till godo. ökar de regionala museernas anslag med . är en gemensam satsning av den ideella organisationen , och Tjörns kommun. Projektet har rönt stort intresse i hela . Museet, som är det första i sitt slag i , har stor kulturpolitisk betydelse och invigdes . har museet etablerat sig som en betydelsefull konstinstitution. Det bedriver ett kraftfullt utvecklingsarbete inom det konstpedagogiska fältet och tar här ett ansvar som närmar sig det man förväntar sig av de statliga museerna. Det är viktigt att markerar sin positiva inställning till både museet och den övriga verksamheten genom att staten medverkar till driften av verksamheten via statsbidrag direkt från statsbudgeten. föreslår därför att erhåller i statsbidrag inom ramen för anslaget Regionala museer. vill uppmärksamma de stora problem som står inför. Det drivs parallellt med men ryms inte museiverksamheten inom de statliga och kommunala bidragen till teatern. Det innebär att museet nu är nedläggningshotat. Teaterfigurer från Marionetteaterns egna produktioner samt andra svenska konstnärer måste avyttras och splittras. Den exceptionellt höga kvaliteten på samlingen och integrationen med teaterverksamheten har gjort internationellt känt. Det är nu under utredning om museet kan härbärgeras under . Det innebär dock ingen lösning på de finansiella problemen, utan föreslår en ökning av anslaget till med och har anslagit extra medel för detta inom anslaget Regionala museer. (förutvarande ) har ett ovärderligt förråd av teaterhistoriska föremål och dokument som saknar motsvarighet i andra länder. Trots detta har museet aldrig fått resurser för att bli ett museum som är aktivt och öppet för allmänheten. Registrering av dokument och vård av gamla föremål är eftersatta i brist på professionell arbetskraft. Museet har flyttat till lokaler som klarar att lagra exempelvis 1700-talsdräkter utan att dessa skadas. För att klara att visa samlingarna för allmänheten och vårda dem behöver det stöd som har varit tillfälligt, permanentas. föreslår därför i stöd till . Ansvarsmuseerna måste tydligare leva upp till sitt uppdrag att ge stöd och hjälp till regionala och kommunala museer. Inte minst gäller det rimliga villkor vid lån av föremål till tillfälliga utställningar. Samarbetet mellan museer och universitet på forskningsområdet ska uppmuntras också vad gäller länsmuseer och kommunala museer. Internationella kontakter berikar och förnyar kulturen. Vi erbjuds ständigt nya uttryck, möjligheter till nytänkande och utveckling genom impulser från andra länder och genom den etniska mångfald som finns i . Detta måste vi ta tillvara genom ett aktivt internationellt samarbete. Öka stödet till fria grupper och regionala teatrar De fria grupperna är en stor tillgång för svenskt teaterliv. De har länge levt under stark ekonomisk press och vill därför stärka deras anslag med mer än regeringen. Fördelningen av resurser mellan de fria grupperna bör göras med såväl kvalitetsmässiga som geografiska hänsyn. Det är också viktigt att stärka de regionala teatrarna. De resurser och det uppdrag som har vad avser egen teaterproduktion skulle med fördel kunna föras över till regionteatrarna och de större stadsteatrarna. skulle ha kvar rollen som samordnare av teatrarnas turnéverksamhet och andra uppdrag som staten givit den samt svara för , Tyst Teater och Unga Riks. föreslår att anslaget minskas med . Tillsammans med neddragningen på Rikskonserter, frigörs härigenom medel som ska fördelas till de regionala teatrarna och till länsmusiken. Detta bör ges regeringen till känna. Sedan 1991 blev erkänt som världsarv har det internationella intresset för ökat påtagligt. är unik i världen eftersom den är fullständigt intakt sedan den byggdes . Man bedriver också en föreställningsverksamhet som ligger på högsta internationella nivå. För att detta ska vara möjligt i fortsättningen, måste anslagen höjas. En av huvudsponsorerna har bestämt sig för att lämna sitt åtagande, vilket gör att teaterns ekonomiska stabilitet är hotad. föreslår en uppräkning av teaterns permanenta anslag med . Stärkt stöd till de nationella institutionerna Det är viktigt att de nationella scenerna och kan fungera i enlighet med de uppdrag de har fått. De har, liksom , ett ansvar långt utanför gränser genom att utveckla sina respektive verksamheter, stå för många internationella kontakter och också vara inspiratör till andra teatrar, musikteatrar och konstmuseer i och utanför . Rapporter om ekonomiska bekymmer kommer av och till och föreslår att ytterligare avsätts till respektive institution. Den verksamhet och det ansvar de centrala scenerna och museerna har är av mycket stor vikt och behöver utvecklas, inte avvecklas. och GöteborgsOperans utökade resurser ska bl.a. användas till textning av samtliga operor, dvs. även de svenskspråkiga. Många hörselskadade hindras från att förstå handlingen i operorna, eftersom de inte alltid uppfattar texten sångarna sjunger trots att de kan höra musiken. Det är viktigt att värna om kulturlivets tillgänglighet för funktionshindrade och föreslår därför denna satsning. Stärk musiken och dansen Länsmusiken svarar för den största delen av det professionella konsertutbudet i respektive region. Det är en angelägen verksamhet som möjliggör för människor i hela landet att ta del av konserter. Länsmusiken utgör också motorn i det regionala kulturlivet. majoritet minskade anslaget avsevärt och länsmusiken har på flera håll fortsatta ekonomiska problem och har också fått sänka kvaliteten. För att garantera att en fortsatt hög ambition kan upprätthållas inom länsmusiken föreslår vi att anslagen till länsmusiken ökas. Anslaget 28:6 tillförs jämfört med regeringens budgetproposition. Av dessa avsätts till GöteborgsOperan, och resterande delas mellan länsmusiken och de regionala teatrarna. Det självklara stödet till musikteatrar, symfoniorkestrar och kammarensembler bör kompletteras med stöd till andra musikformer såsom jazz- och folkmusik. har flera internationellt kända jazzartister och jazzen är en musikform som förtjänar ökad uppmärksamhet. Det är glädjande att musikteatern och dansen utvecklats positivt i . Båda konstformerna samlar växande publikskaror. Musikteater är dock kostnadskrävande och både och föreslog att ytterligare statliga resurser skulle tillföras musikteatrarna utanför . I Statens kulturråds utredning Från till Duvemåla belyses detta ytterligare och rapporten lyfter särskilt fram GöteborgsOperans behov av utökat statligt bidrag. GöteborgsOperans självfinansieringsgrad är , att jämföra med . Även besöksfrekvensen är större i än i . Det är därför inte realistiskt att räkna med att verksamheten kan få ökade intäkter via biljettförsäljning. Mot bakgrund av ovanstående vill i ett första steg öka driftsanslaget med till GöteborgsOperan. Dansen har fått en allt större uppmärksamhet. Svensk dans är av hög kvalitet. Dansen är internationell som konstart i den meningen att den inte kräver några språkkunskaper. Den har lyckats nå en ny ung publik. Inrättandet av danskonsulenter i länen runt om i har varit ett bra sätt att höja intresset för svensk dans. har gett dansen den fasta scen den så väl behöver. Löne- och pensionskostnaderna har ökat , och därför föreslår att det statliga anslaget ökar med . Dansarnas situation förtjänar särskild uppmärksamhet. De pensioneras redan . För att stödja dansarna i ett eventuellt fortsatt yrkesliv krävs särskild kompetens. Det bör därför inrättas ett rådgivningscenter för dansares fortsatta yrkesliv. Detta bör ges regeringen till känna. Arkitektur och stadsbyggnad vittnar om olika epokers estetiska värderingar. Det är därför viktigt för varje generation att ställa krav på den offentliga arkitekturen, på stadsrummets gestaltning, på den estetiska utformningen av infrastrukturen och andra anläggningar. Ny arkitektur ska berika och förnya den befintliga miljön men utgå från den äldre bebyggelsens värden, de naturgivna förutsättningarna och helhetsmiljön. Kulturhistoriska och estetiska värden i befintliga miljöer ska tas tillvara och förstärkas. Den konstnärliga utsmyckningen måste fortsätta att uppmärksammas vid offentligt byggande. Den funktionella konsten, d.v.s. design och utsmyckning av föremål i det offentliga rummet, såsom papperskorgar, teleskåp, trafikstolpar etc., förtjänar en större satsning. Dock är en hel del av dessa insatser inte statens direkta kostnadsansvar, utan landsting och kommuner har också ett stort ansvar. Mot den bakgrunden föreslår att anslaget minskas med . ser det som avgörande att det finns ett livaktigt kulturliv på det lokala och regionala planet. 1974 tog staten, efter ett enigt riksdagsbeslut, ett samlat ansvar för utvecklingen av den regionala kulturen och i det beslutet fanns många bra intentioner, som det var en vidgning av statens ansvarsområde. Inte minst innebar det ett ökat stöd till regionerna, men styrningen var hård. Modellen var att; satsar ni en krona, så satsar staten en krona eller något i den vägen och det stimulerade, för man ville ju få tag i statens pengar till den egna regionen. kan man konstatera att regionernas kulturansvar utvecklats mycket positivt och det är en livaktig verksamhet på de flesta håll. Det innebär också att det inte behöver finnas samma styrning längre från statsmaktens sida och det pågår också försök med s.k. kulturpåse. Det innebär att regionen själv får en större möjlighet att avgöra inom vilka områden kulturpengarna ska användas. Det är rimligt att denna utveckling fortsätter. Det innebär i sin tur att Statens kulturråds verksamhet bör minskas. föreslår att anslaget till minskas med utöver minskningen om i samband med Kulturnät . Kultur- och språkstöd till invandrare och minoriteter Kulturen kan skapa bryggor mellan människor. Ett kulturliv med mångfald är också ett effektivt vapen mot intolerans och fördomar. Det kan öka förståelsen och minska rädslan för människors olikheter. I ett rikt kulturliv ges också många människor möjlighet att uttrycka sig. Allt detta är mycket viktigt i det mångkulturella land är . Inom kulturlivet måste det finnas en stor medvetenhet om att även det icke-traditionellt svenska ska få utrymme. Kulturpolitiken för de nationella minoritetsgrupperna och invandrarna, våra nya minoriteter, behöver utvecklas. Invandrare och minoriteter behöver få ett större utrymme i svenskt kulturliv och ska ges ökat stöd för att värna sina språkliga och kulturella identiteter. Stödet kan exempelvis gå till medier som särskilt riktar sig till invandrar- och minoritetsgrupper, inrättande av kulturcentra och utgivning av litteratur på andra språk än svenska. En förstärkning av invandrares och minoriteters kulturer ger också ökade möjligheter till dialog och kommunikation mellan olika grupper i samhället. föreslår därför att ett nytt anslag på inrättas för att ge detta stöd till invandrargrupper. Kulturens betydelse för tillväxt bör uppmärksammas ytterligare. Att ett rikt kulturliv bidrar till ett livaktigt näringsliv är ett känt faktum. Att satsa på kultur kan därför vara en rent affärsmässigt god investering som kan ge en god avkastning. Denna insikt bör vara vägledande för såväl staten som kommunerna, men också vid exempelvis exportinsatser gentemot utlandet. Ett program för hur kultur kan användas i exportsyfte bör tas fram. Musik har blivit en mycket stor exportvara för . Till allra största delen handlar det om populärmusik som klarar sig utan offentligt stöd. Det finns också annan svensk musik som borde ha förutsättningar att vinna uppskattning utomlands men för det behövs en medveten marknadsföring och ett långsiktigt stöd. En viktig förutsättning är också att den kommunala omfattning och kvalitet upprätthålls. Jazz skulle kunna bli den musikform som efter populärmusiken slår sig in på den svenska exportmarknaden. Kulturpolitiken bör stödja denna process. Kvaliteten inom kulturpolitiken måste prioriteras. De professionella konstnärerna förtjänar stor uppmärksamhet och utrymme. Att dessa helt skulle kunna förlita sig på marknadens uppskattning av deras verk är en utopi. En stor del av kulturlivet kan, om man talar i ekonomiska termer, ses som en kollektiv nyttighet, museer är tydliga exempel på detta. Även om den nationella kulturpolitiken ska prioritera de professionella konstnärerna, ska inte amatörkulturen underskattas. Den medverkar i hög grad till ett stort kulturintresse oberoende av om den utövas i form av amatörteatersällskap, körer eller dylikt. Stödet till amatörkulturen bör dock i första hand ges på regional och lokal nivå. Det är också viktigt att samverkan mellan studieförbund, folkhögskolor och amatörorganisationer fungerar när det gäller utvecklingsarbetet inom amatörverksamheten. Amatörkulturorganisationerna utgör ett viktigt led i kulturlivet, framför allt på lokal och regional nivå. Att fördela ersättning, stipendier m.m. till konstnärer är ett grannlaga arbete, som kräver känsla för etik och moral, liksom kunskap om vad som är kvalitet. finns det andra aspekter som också ska vägas in, som t.ex. främjande av jämställdhet och geografisk fördelning. Bidragsgivande myndigheter försöker värna en god kvalitet genom ett nära samarbete med olika konstnärsorganisationer. Det är av yppersta vikt att detta samarbete inte leder till ett gynnande av en speciell sammanslutning framför en annan. Speciellt viktigt är detta vad avser bildkonsten, där organisationerna synes verka under mycket olika villkor. Sammansättningen av styrelser som beviljar stöd och ger andra förmåner måste vara bredast möjlig, insynen måste garanteras, gränserna vara tydliga mellan särintressen och beslutsfattare och neutraliteten mellan olika organisationers medlemmar måste upprätthållas. Varje konstnär har sitt unika värde oberoende av facklig eller annan organisatorisk tillhörighet. Det är professionalismen i konstnärsutövandet som ska premieras. Inköp av offentlig konst är en grannlaga uppgift, som vållat en hel del huvudbry och motsättningar inom Konstsverige. Det är angeläget att begreppen reds ut och att man tar tillvara de rekommendationer om åtgärder som och givit. Det är angeläget att konkurrensen ökar och fungerar och att alla konstnärer får möjlighet att lämna anbud, oberoende av om man är medlem eller inte i någon fackorganisation. När det gäller kopiering av konstnärers verk, finns en organisation för förmedling av kopieringsersättning, BONUS. Denna organisation har en monopolställning och det är angeläget att systemet fungerar så att alla konstnärer som får sina verk kopierade också har möjlighet att få ersättning. infördes lagen om droit de suite, DDS. Den innehåller regler om upphovsrätt och ersättningar till konstnärer. får bara en organisation hantera inkassering och utbetalning av ersättningen. Denna monopolsituation är inte acceptabel. Konkurrens torde medföra att administrationen effektiviseras och därmed att mer av det inkasserade beloppet går tillbaka till konstnärerna. har, tillsammans med de tre övriga borgerliga partierna, utvecklat frågorna i en separat motion. Möjligheterna för kulturutövarna att bli ekonomiskt oberoende av stat och kommun måste uppmuntras. Förmånliga skatteregler vid stöd till kulturen kan vara en lösning, en annan kan vara att inrätta s.k. kulturkonton där konstnärerna kan sprida skatterna för sina inkomster över åren. Stödet till kulturen måste komma från många olika håll för att inte skapa ett alltför starkt ensidigt beroende av få finansiärer, vilket riskerar att leda till likformighet. En osund finansiering av kulturen: arbetsmarknadsåtgärderna För den fattiga kulturen har arbetsmarknadsåtgärderna och a-kassan utgjort ett slags konstgjord andning, en smygvariant av finansiering. På papperet står det att skådespelarna, dansarna eller bildkonstnärerna är arbetslösa och att de därför är berättigade till utbildningsbidrag eller a-kassa. I verkligheten fortsätter många av dessa förmodade arbetslösa att intensivt arbeta mot minimal betalning och med få chanser att nå ut till den publik som kan ha glädje av deras arbete. Kulturens kroniska brist på arbetskraft maskeras ofta med hjälp av AMS-insatser. Många exempel på detta kan hämtas från teaterns, dansens, filmens och musikens områden. Förklaringen är att den svenska arbetsmarknaden byggdes upp på den politiska tron på ett arbetsliv till största delen bestående av fasta anställningar. Kulturens särart kräver dock ofta korta och varierade uppdrag och alltså helt andra modeller för betalning av genomförda och kommande arbetsmoment. En utväg ur kulturens kroniska ekonomiska kris En rationell slutsats är att vanliga arbetsmarknadsåtgärder och vanlig verksamhet på arbetsförmedlingarna inte kan motsvara kulturens behov. Statens pengar går till fel adress: betydande summor hamnar hos arbetsförmedlingar, a-kassor och olika s.k. arbetsmarknadsutbildningar i stället för att riktas direkt till kulturens arbetsfält och erbjuda de investeringar i arbetskraft som kulturen ständigt saknar. En omflyttning av en bråkdel av de enorma summor som går till AMS och till olika a-kassor skulle göra betydligt större nytta om de i stället användes för att förbättra villkoren för producenter och distributörer av konst och kultur. En sådan omflyttning av medlen skulle också skapa ärligare och enklare modeller för finansiering. För att undvika att nya investeringar ytterligare en gång ger upphov till bidragsberoende och krånglig byråkratisk hantering av ansökningar bör medlen placeras enligt helt nya modeller. föreslår att kulturfonder skapas som liknar de stiftelser för forskning och kultur som skapades när löntagarfonderna lades ner. Under två eller tre goda ekonomiska år kan man på så sätt bygga upp starka kulturfonder som senare inte längre behöver tillskott från statskassan. Dessa fonder bidrar till att väsentligt förbättra kulturens ekonomi genom både långvariga arbetsstipendier och möjligheter att avsätta betydande belopp när särskilda insatser behövs. Det kan t.ex. vara nya tekniska villkor som kräver total förnyelse av utrustningen, lokalhyror som plötsligt går upp eller att behovet av nya lokaler blir akut. De nya stiftelserna bör stå helt oberoende av både politiker och tjänstemannagrupper i kulturbyråkratin. Utdelning av långvariga stipendier och nödvändiga investeringsmedel kan komplettera dagens otrygga, snuttifierade och ofta godtyckligt beviljade bidrag och anslag. En betydande del av dessa nya finansieringsformer borde ge upphov till nya och fristående agenturer för marknadsföring och försäljning av kulturella tjänster och till nya distributionskanaler i stånd att bättre än utveckla konstens och kulturens fristående marknad. liberalerna föreslår att en snabbutredning om en helt ny finansiering för kulturarbete tillsätts. Radio och TV i Internetåldern Medier som radio och tv har en mycket stor genomslagskraft som förmedlare av kultur- och samhällsliv, inte minst för unga människor. ser det som en viktig kulturpolitisk uppgift att säkra att public service präglas av kvalitet och bildning. Förströelse behöver vi naturligtvis men om den går ut över fördjupning, så uppstår problem. Med tanke på det enorma utbudet av lättare underhållning i de kommersiella kanalerna anser vi att public service bör bli mer fokuserad på kvalitetsproduktion än vad som är fallet . underhållningsprogram och viss sportbevakning kräver inte offentlig finansiering för att produceras och distribueras. Det behövs fler kvalificerade kommenterande program, svenska filmer och pjäser, barnprogram av hög kvalitet och två rikstäckande, fullbemannade nyhetsredaktioner. Det svenska språket är litet och i globaliseringens tid är program på engelska så billiga att de lätt tränger ut de svenskspråkiga programmen. I förlängningen riskerar en marginalisering av svenskan att skingra ett svenskt kulturarv. Därför krävs större satsningar av public service på ett kvalitetsutbud på svenska i både gamla och nya medier. Finansiering genom TV-avgifter kommer i längden inte att kunna fungera som intäktskälla för public service. Ett skäl till detta är att systemet med TV-avgifter inte är teknikneutralt. Att betala för innehav av mottagare (en TV-apparat) är inte tidsenligt eftersom mottagare är ett mycket vidare begrepp numera. Det går t.ex. att se på TV genom datorn. Det är dags att söka sig till ett nytt system. Medan vi fortfarande lever i det gamla systemet, motsätter sig höjningar av TV-avgifterna. Ett finansieringssystem som bygger på skatter eller reklamintäkter kan riskera mediernas oberoende ställning. I stället vill bygga upp ett nytt finansieringssystem med hjälp av public service-fonder. Hos dessa ska företag ansöka om medel för att producera och distribuera kvalitetsprogram. föreslår att fem fonder bildas för att stödja public service-produktion inom radio, TV och nya medier. Fonderna får dels ett stort eget kapital genom att staten gör en engångsöverföring, dels årliga tillskott. Engångsöverföringen föreslås komma från en försäljning av bl.a. statens återstående aktier i . Det årliga tillskottet ska komma från intäkter från nätavgifter. Att ersätta systemet med TV-avgifter innebär också att man slipper den största delen av dess kostnad för administration och kontroller, vilken uppgår till . Public service-fonderna ska ge stöd till programproduktion och säkra sådana distributionskanaler att public service-utbudet kan nå publiken. Även kommersiella radio- och , liksom webbplatser, ska kunna få stöd från fonderna. Resursnivån till public service ska ligga över dagens för att möjliggöra högre kvalitet. De tillgångar som SVT, SR och UR har bör komma den fortsatta public service-verksamheten till del. Deras arkiv kan exempelvis överföras till Arkivet för ljud och bild. Bolagen bör övertas av personalen eller säljas som folkaktier på börsen. I båda fallen kommer naturligtvis den befintliga personalen att få ett betydande inflytande på hur verksamheten drivs vidare.