mot · GQ02So437 · 2002-10-23 00:00:00 — Liberal politik för sjukvården 2 Förslag till riksdagsbeslut 2 3 Liberal kamp för en bättre vård 3 4 Socialdemokratiska felgrepp som försämrat vården 4 5 Behovsstyrd sjukvård 6 6 Husläkare för en fast läkarkontakt 8 7 Distriktssköterskornas uppgifter och utbildning 9 8 En nationell vårdgaranti 9 9 Gemensamt telefonnummer för sjukvårdsupplysning 12 10 Finansiell samordning mellan försäkringskassa och sjukvård 12 11 Bättre möjligheter för vårdpersonalen 13 12 Möjlighet att öppna eget 14 13 Fler privata vårdgivare 15 14 Mödravårdspeng och barnhälsovårdspeng 16 15 Bättre villkor för de psykiskt sjuka 16 16 En andra läkarbedömning 19 17 Information om organdonationer 19 18 Vård i livets slutskede 20 19 Synen på kvinnor och män i vård och forskning 20 20.2 Producentobunden utbildning om läkemedel 21 20.3 Läkemedel i hemsjukvård 22 20.4 Forskning om läkemedel 22 20.5 Förskrivning av narkotiska eller andra beroendeframkallande preparat 22 20.6 Över- och feldosering 23 begär att regeringen lägger fram förslag till husläkarlag i enlighet med vad som i motionen anförs. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om etableringsfrihet för allmänläkare, sjukgymnaster, geriatriker, barnläkare, gynekologer och barnmorskor. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om avskaffande av remisstvång. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om ökat ansvar för sjuksköterskor. anvisar till anslag 13.3 Bidrag till hälso- och sjukvård under utgiftsområde 9 för budgetåret utöver vad regeringen föreslagit avseende stimulansbidrag vid genomförandet av nationell vårdgaranti. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om införande och utformning av en nationell vårdgaranti. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om ett för hela landet gemensamt telefonnummer för sjukvårdsupplysning. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om hälso- och sjukvårdens personalförsörjning. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om värdet av fler privata vårdgivare. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om villkoren för de psykiskt sjuka. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om information om organdonationer. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om en handlingsplan för hur hälso- och sjukvården för kvinnor och män skall bli jämställd. begär att regeringen lägger fram förslag rörande arbetsplatskoder vid läkemedelsförskrivning i enlighet med vad som i motionen anförs. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om producentobunden utbildning om läkemedel. begär att regeringen lägger fram förslag rörande läkemedel i hemsjukvård i enlighet med vad som i motionen anförs. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om forskning om läkemedel. begär att regeringen lägger fram förslag rörande förskrivning av läkemedel som är riskabla vad gäller narkomani och läkemedelsmissbruk. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om över- och feldosering av läkemedel. begär att regeringen lägger fram förslag rörande formerna för upphävande av apoteksmonopolet. 3 Liberal kamp för en bättre vård För oss liberaler har kampen för en bättre vård och omsorg ständigt varit en av de viktigaste politiska frågorna. Vi har också lyckats påverka viktiga delar av vården och omsorgen, även om motståndet mot våra förslag ofta varit starkt och långvarigt. angrep vi vårdköerna och krävde insatser mot dem. drev vi kravet om en vårdgaranti och fick också gehör för det. Vårdgarantin genomfördes , och arbetet för den påverkade köerna införande. Under regeringen 199194, med starkt liberalt inflytande på vårdpolitiken, var vårdköerna kortare . Under åtta års socialdemokratiskt styre där sjukvårdspolitiken på regeringsnivå försvårade läget för landstingen växte köerna på nytt. Vi har upprepade gånger föreslagit återinförande av en nationell vårdgaranti och tar upp denna fråga även i den här motionen. fäste vi uppmärksamheten på en av de främsta bristerna i svensk sjukvård frånvaron av fasta läkar- och sköterskekontakter. Vi kallade vårt krav husläkare. Under det kvartssekel som gått har utvecklingen för det mesta gått mycket långsamt. Ett undantag är åren 199194 då antalet verksamma allmänläkare ökade med över 1 400. Under sju års socialdemokratiskt regerande har antalet allmänläkare ökat mycket långsamt, enbart i takt med befolkningsutvecklingen. I den nationella plan för vården som antog , och som fp medverkade till, betonades dock vikten av den fasta läkarkontakten. Men för att detta skall kunna uppnås behövs etableringsfrihet för privata allmänläkare och en husläkarlag åtföljd av en snabb utbyggnad av antalet husläkare. kritiserade vi skarpt att tiotusentals gamla tvingades dela rum på våra sjukhem ibland t o m i fyrbädds- och sexbäddsrum! Kravet på eget rum för alla dem som vill ha det har bidragit till en påtaglig förbättring, men ännu i början av det nya seklet förekom tusentals fall av påtvingat boende i både tvåbädds och större rum. Regeringen har vid förra fått igenom ett förslag om bostadstillägg som gör det möjligt för kommuner att framåt räkna med statligt stöd för påtvingat sammanboende mellan tidigare obekanta människor. I en annan liberal motion föreslås nu att detta beslut rivs upp. fäste vi uppmärksamheten på de mycket dåliga förhållanden som många dementa tvingades leva under. Dessa sjuka, som mer än de flesta andra behöver vara tillsammans med en liten grupp som hjälper dem, vistades alltför ofta på stora avdelningar med ett par dussin vårdplatser och en stor personalgrupp. bor allt fler av de dementa i gruppbostäder med fyrafem andra boende och får hjälp av en liten grupp med personal. Men detta gäller inte alla. Det finns fortfarande mycket att göra för att förbättra situationen för många dementa. Alla har inte ett bra gruppboende. Vi fortsätter därför arbetet med att förbättra de dementas situation. har vi krävt att sjukförsäkringspengar ska få användas till att korta vårdköer och för att rehabilitera dem som är sjuka. Förslaget kom att kallas finansiell samordning (Finsam, och om också är med Socsam). prövades idén i några kommuner i fem län. Utvärderingen var mycket positiv. Fler sjuka fick hjälp och de totala kostnaderna sjönk påtagligt. Därefter lade den socialdemokratiska regeringen förslagen i byrålådan. Vi hemställer i en annan motion att antar en lag som på nytt möjliggör sådan samordning som lyckades bra 199397. 4 Socialdemokratiska felgrepp som försämrat vården Inom sjukvårdspolitiken har socialdemokratiska regeringar förvärrat den situation patienter och anhöriga möter ute i landet. De har stoppat eller bromsat sådant som kunde betytt mycket för snabbare behandling och kortare sjuktider. När problemen då tilltar i delar av vården och omsorgen förvärrar det i sin tur en annan kris i sjukförsäkringens finanser. Vi begär inte av regeringen att den skall ha en politik för att hantera alla orsakerna till sjukdomar och sjukskrivningar. Det finns mycket som ligger utanför vad en regering kan påverka. Annat som övergång till en arbetsorganisation som ger mer utrymme för individen och inte sliter så hårt på människor går bara att förändra , och det är då t ex landstingen som måste förändra gamla arbetssätt. Däremot kan man begära av regeringen att den skall vara aktiv i de frågor den kan påverka när förvärrad ohälsa leder till kostnadsökningar på tiotals miljarder. Detta har regeringarna inte klarat. De har tvärtom satt krokben för dem som skall sköta sjukvården. , när nuvarande regeringsparti stelnat och stagnerat, har flera av de viktiga sjukvårdsreformerna från 199094 rivits upp, fuskats bort eller fått tyna bort. Det har därför blivit en rad förlorade år. Först tog Socialdemokraterna bort etableringsrätten för läkare och sjukgymnaster som socialministern talat om att återinföra, fast först efter ännu långhalning. Sedan tog de bort husläkarlagen, och på det följde av ständiga bekymmer med att få läkare till primärvården. 1996 avskaffades vårdgarantin, ett felgrepp med stora negativa följder, som några landsting dock försökt lindra med egna liknande system under olika namn och med olika innehåll. 1997 stoppade regeringen de framgångsrika försöken med försäkringspengar till regional samverkan mellan försäkringskassa och sjukvård för att korta ned sjukskrivningstider och få bort flaskhalsar som försenade behandling. Det var ett ödesdigert missgrepp, som fortfarande inte har rättats till fastän begärt det om. Därför är det mycket bristfällig samverkan mellan sjukvård och försäkringskassor, medan båda håller på att överväldigas av långvariga sjukskrivningsfall. Efter det har kommit när socialdemokrater har börjat att då och då beklaga vad de gjort och använda ord hämtade från liberal vårdpolitik, men fortsatt att i handling bita sig fast i de missgrepp de gjorde . Det kanske mest iögonenfallande exemplet var när (i 28/5 2002) sade följande: Jag menar att det var olyckligt att riva upp husläkarlagen så snabbt, genom att behålla dess grunder tror jag att vi fortare hade nått den utveckling av primärvården vi vill ha. Värdet av denna bekännelse minskar tyvärr eftersom han inte gjort något för att återinföra husläkarlagen, vare sig i dess grunder eller i dess helhet. Socialdemokraterna kunde ha fortsatt i den anda som rådde kring 1990 och framåt. De kunde ha byggt vidare på det som både de själva och fyrpartiregeringen uträttade då. I stället avbröt de utvecklingen. De socialdemokrater som i några landsting varit mer öppna för att bygga vidare i det tidiga 90-talets anda blev svikna av sin egen regering. På så sätt skapades den situation som och landstingen nu står inför. Socialdemokraterna var dessutom för långsamma när det gällde läkemedelskostnaderna. De motsatte sig de åtgärder som vidtogs 1992 för att bromsa läkemedelskostnaderna genom att det billigaste av likvärdiga preparat skall användas. Socialdemokraterna var då det enda parti som satte läkemedelsindustrins intressen före skattebetalarnas. beslöt 1992, med enbart Socialdemokraternas röster mot, att i de fall det i praktiken fanns identiska läkemedel skulle subventionen från det allmänna enbart gälla det billigaste preparatet. Det beslutet ledde till besparingar med bortemot 500 miljoner och 199396 med sammanlagt nästan . rev Socialdemokraterna visserligen inte upp de åtgärderna, men de var passiva med att vidareutveckla reformen. har de byggt vidare på den grund som lades . har vid förra gett stöd åt det som gjorts. Men detta hade kunnat uppnås tidigare, om inte regeringen varit så passiv åren efter 1994. Mönstret från de åtta förlorade åren, som den socialdemokratiska regeringens missgrepp och passivitet ställt till med, går igen även då det gäller sjukskrivningar. Priset för detta har blivit högt för människor som inte fått behandling och rehabilitering eller som fått det än som kunde varit fallet. Men priset har också blivit högt för skattebetalarna och för välfärdspolitiken i stort. Socialdemokraternas förlorade år har lett fram till en situation där ohälsokostnaderna är en gökunge i välfärdsboet och ett hot mot reformer och god social standard på en rad andra områden. Att vända den utvecklingen, och se till att andra angelägna välfärdsreformer genomförs som ohälsokostnadernas ökning bryts, är nu en stor och mångårig arbetsuppgift. Den socialdemokratiska politiken har där visat sin oförmåga. Socialdemokraterna blev också som förlamade när sjukpenningkostnaderna sköt i höjden. När vårdköerna växte på nytt förblev den socialdemokratiska regeringen passiv. Detsamma inträffade när sjukskrivningarna började bli många fler och mycket längre . År har denna utveckling fått fortsätta och regeringen har i det längsta verkat ständigt lika rådvill. Inte ens i den nu föreliggande budgetpropositionen kan regeringen ge riktiga besked om vad den vill föreslå. Sjukvården ska ges efter behov och vara gemensamt finansierad, det vill säga genom skatter. Patientens viktiga val gäller valet av vårdgivare och behandlingar inte finansieringsformen. En behovsbaserad sjukvård är den enda modell som lever upp till en jämlik behandling av patienterna. Det finns plats i svensk sjukvård för åtskilligt mer av etableringsfrihet, privata och kooperativa alternativ, avknoppningar och andra fristående vårdgivare. Men det finns inte plats i svenska sjukvård för vårdgivare som arbetar med hjälp av skattemedel men tror att de kan ta vård som betalas privat eller genom försäkringsbolag med förtur, så att patienter får vänta därför att de som betalar går före. Avtal mellan landsting och vårdgivare skall säkra att sådant inte kan förekomma. Kompletterande sjukvårdsförsäkringar där till ett försäkringsbolag förespeglas ge förtur är en verksamhet som bör självdö i brist på efterfrågan. En central fråga är här en fungerande vårdgaranti. Den skattebetalda sjukvården skall vara så bra att någon efterfrågan på sådana försäkringslösningar inte kan finnas kvar, bortsett från sådana specialfall som storföretag som behöver försäkra sig om att internationellt rörliga nyckelpersoner kan få vård snabbt i många olika länder. Från en del håll har det föreslagits inte sådana kompletterande försäkringsbolagskonstruktioner utan att hela systemet skulle byggas upp kring att finansiärer av sjukvård konkurrerade om medborgarna. För det har olika modeller figurerat i debatten. Den vanligaste är någon typ av obligatorisk sjukvårdsförsäkring, med konkurrens mellan försäkringsbolagen men under statlig kontroll. Vi tror inte på den lösningen. Vi menar att en sammanhållen finansiering av sjukvården är bäst av flera skäl. Främst är det oacceptabelt att tänka sig att patienter skulle få olika bra vård beroende på att man valt olika försäkringsnivå. Varken allmänhet eller vårdpersonal skulle acceptera att patienter skulle nekas vissa behandlingar bara för att de valt en billig försäkring. Det går därför inte att ha olika innehåll i olika sjukvårdsförsäkringar, till skillnad från de valfria olikheter i självrisker m.m. som är naturliga i sakförsäkringar. Några debattörer har då hävdat att staten regleringsvägen kan förhindra en sådan ojämlik vård. Även försäkringspremien kunde vara fixerad av staten. I det läget frågar man vad det blir kvar av valfriheten mellan försäkringsbolagen, när staten standardiserat både premie och övriga villkor. En viktigare invändning är dock att erfarenhet från försäkringsbaserad sjukvård är att den aktivt inskränker patienternas valfrihet. Dels hänvisar försäkringsbolag som verkar inom ett sådant system normalt patienterna till ett fåtal vårdgivare som bolaget har avtal med. Dels använder bolag som är sjukvårdsförsäkrare en rad metoder för att slippa de kostsamma patienterna. I normal näringsverksamhet försöker företagen slå vakt om sina trogna kunder och bygga ut sin kundkrets. För en sjukvårdsförsäkrare gäller det motsatta: stamkunderna, de ständigt återkommande och dyra patienterna, är ett direkt hot mot försäkringsbolagets ekonomi. Om man erbjuder personer med kroniska sjukdomar en mindre bra vård kan försäkringsgivaren hoppas att de söker sig till ett annat försäkringsbolag. En del föreställer sig att staten kan reglera bort sådana negativa konsekvenser av försäkringsbolagsmodellen för sjukvård. Men det är inte särskilt troligt. I har en liknande försäkringsverksamhet i s k HMO () reglerats mycket men utan större framgång. Kostnaderna är de högsta i världen som valfriheten är begränsad. Skulle i stället landstingens sjukvård förstatligas, skulle skillnaden bestå i en större centralisering, alltså en i praktiken bibehållen politisk detaljstyrning av vården, men från statlig nivå i stället för regional. Det finns många tänkbara sätt att prioritera i sjukvård; det kan ske efter och efter kontakter, efter samhällsklass eller facktillhörighet, efter tillgång till inflytelserika släktingar eller efter ålder. Sjukvårdspolitiken skall inte utformas efter de starka och inte heller efter de friska. Den måste fungera för dem som inte alltid annars blir hörda, för de långtidssjukskrivna, för de psykiskt eller fysiskt handikappade, för de ekonomiskt svaga som försöker klara sig på egen hand, för pensionärer, kroniskt sjuka och funktionshindrade. I en sådan gemensamt finansierad och behovsstyrd vård är det av största vikt att de prioriteringar man tvingas göra sker efter det prioriteringsbeslut som är antaget av och att kunskapen om riktlinjerna kring prioriteringar finns i alla landsting och i hela sjukvårdssystemet. På det sättet säkras patientens rätt till en jämlik vård. Folkhälso- och sjukvårdsarbete bygger på att varje människa är unik och värdefull, oavsett kön, ålder, ursprung, sexuell läggning eller funktionshinder med mera. Den som drabbats av sjukdom tappar inte heller sitt värde och har samma rätt att bli behandlad med respekt som den friske. Att vi solidariskt ansvarar för det mesta av varandras hälso- och sjukvård via skatten är medmänskligt riktigt ingen ska behöva avstå vård av ekonomiska skäl eller betala höga försäkringspremier efter att ha drabbats hårt i livets hälsolotteri. Folkhälso- och sjukvårdsarbete är mer framgångsrikt och långt billigare om sjukdom förebyggs än om den måste behandlas. Det förebyggande hälsoarbetet har stor betydelse för hållfastheten i både socialförsäkringar och sjukvårdssystem. Inte minst när det gäller den stressrelaterade och den alkoholbetingade ohälsan har det som görs eller inte görs för att motverka att sjukdomar uppkommer en avgörande betydelse. I den förebyggande hälsovården, när det gäller såväl dessa som andra sjukdomar, har primärvården en viktig uppgift, och för att förstärka primärvården skall ett husläkarsystem införas. 6 Husläkare för en fast läkarkontakt av motstånd har Socialdemokraterna kommit fram till att en fast läkarkontakt är något mycket bra, åtminstone i ord. Men när regeringen medgav detta, försökte den märkligt nog ändå försvara sitt avskaffande av husläkarlagen. Regeringen räknade vid det tillfället också upp ett flertal skäl för den fasta läkarrelationen. Detta var en vällovlig om än mycket sen insikt om behovet av en fast läkarkontakt och de krav det behovet ställer för att kunna bli verklighet. Men sådana deklarationer räcker inte för att garantera en fast läkarkontakt eller för att öka läkartätheten. Problemen i primärvården är många och omfattande. har man på många håll i svåra problem med vårdcentraler utan läkare och äldrevård med för svag primärvårdskontakt. För en rad landsting är ett av deras största problem att locka till sig läkare som vill vara husläkare. Men så hade det inte behövt vara. Med husläkarsystem i hela landet hade den positiva utvecklingen kunnat fortsätta, och vi hade kunnat ha en fast läkarkontakt för alla. med liberala socialministrar ökade antalet allmänläkare i med omkring 35 . ökade antalet husläkare med mer än 1 300. Sedan tog Socialdemokraterna och bort husläkarlagen. har antalet husläkare per invånare under ett flertal år bara ökat obetydligt! föreslog husläkare och drev frågan i valet och därefter mot bland annat hårt socialdemokratiskt motstånd. 1979 lade i regering fram en proposition om husläkare, som avslogs. Åter i regeringsställning kunde börja genomföra husläkarreformen . Men Socialdemokraterna avskaffade husläkarlagen efter regeringsskiftet . avskaffades också den fria etableringsrätten för bl a allmänläkare och sjukgymnaster. Regeringen har dock anslutit sig till målsättning att antalet specialister i allmänmedicin i genomsnitt ska bli en på 1 500 invånare. Men skall det målet uppnås som ambitionerna höjs för primärvården så krävs det en husläkarlag och en lag om etableringsfrihet för fler privata allmänläkare. bör begära att regeringen återkommer med förslag om denna lagstiftning. Remisstvånget motverkar tillgängligheten för patienterna och fyller heller ingen stor funktion men verkar hindrande för den privata vården. Det finns flera exempel där socialdemokratiskt styrda landsting har använt remisskravet i motverkande syfte för de privata vårdgivarna. Det bör därför avskaffas. En återinförd etableringsfrihet för privata allmänläkare ökar valfriheten. Vi vill även att etableringsfriheten förutom allmänläkare även skall omfatta sjukgymnaster, geriatriker, barnläkare, gynekologer och barnmorskor. 7 Distriktssköterskornas uppgifter och utbildning undersökningar av distriktssköterskornas arbetssituation har visat att deras arbete förskjutits alltmer mot sjukvård på bekostnad av förebyggande arbete. Med de nya uppgifter som ålagts primärvården mer hemvård, patienter med större vårdtyngd o s v krävs en förändring av distriktssköterskornas grundutbildning samt fortbildning. Ytterst handlar det om att tillgodose en god patientsäkerhet. Med en bättre fortbildning skulle sjuksköterskorna kunna ta ett bättre ansvar för patienter med folksjukdomar som diabetes, astma, högt blodtryck m m. När fler sjuksköterskor har ansvaret för exempelvis diabetes- och astmamottagningar kan fler läkare avlastas för exempelvis hembesök till patienterna. Vidare kan distriktssköterskornas rätt att förskriva läkemedel utvidgas en del. Både personal och patienter vinner på ett ökat ansvar för sjuksköterskorna. Dagens regelverk om F-skattsedel är ett hinder för sjuksköterskor att starta eget. Det beror på att vid bedömningen om F-skattsedel skall hänsyn tas till hur många uppdragsgivare som finns för tjänsten. finns i detta fall endast två: landstingen och kommunen. Regelverket måste ändras. Hemställan om detta finns i skattemotion. 8 En nationell vårdgaranti Inom och inom åtminstone delar av EU-området borde det vara möjligt att ha mer samarbete inom sjukvårdsfrågor, och då även när det gäller att sjukvårdsgarantier skall gälla även för behandling hos vårdgivare i samarbetande länder. Tills vidare är detta knappast möjligt att uppnå annat än i begränsad omfattning, och när det gäller vårdgaranti är det angeläget men också realistiskt att den på nytt införs på nationell nivå. Vi föreslår alltså att tar initiativ till återinförandet av en nationell vårdgaranti, där det mest centrala är en uttalad rätt att få vård inom senast efter det att behovet fastslagits. Klarar inte det egna av att ge vård så har patienten rätt att på hemlandstingets bekostnad få sin vård utförd i ett annat landsting eller hos en annan vårdgivare. Den valfriheten skall omfatta hela landet och inte begränsas till ett geografiskt eller administrativt område. Denna nationella vårdgaranti skall omfatta alla medicinskt motiverade behandlingar, och den skall gälla för alla åldrar några undantag för äldre finns det inte plats för i en nationell vårdgaranti. Liksom då den förra nationella vårdgarantin infördes bör införandet ske i anslutning till en överenskommelse mellan staten och , där staten underlättar övergången med stimulansbidrag. För detta krävs mer medel än de som regeringen har med i budgeten. I vårt budgetalternativ avsätter vi därför resurser för stimulansbidrag vid införandet sammanlagt en miljard fördelad på 750 miljoner 2003 och 250 miljoner 2004. bör besluta att, utöver regeringens förslag, anslå dessa belopp på 13:3 Bidrag till hälso- och sjukvård. Långa köer har som regel varit grund för extra ersättningar utan prestationskrav, vilket i sig är en av anledningarna till att kösituationen uppstått och förvärrats. Det som saknas är ett belöningssystem som ger incitament till extra ansträngningar och att sådana metoder och arbetssätt utvecklas som motverkar långa väntetider. Vi anser att ersättningssystemen måste förändras så att extra insatser premieras. I ersättning som stimulans för ett bra utfört arbete ligger nyckeln till att både få ett system som förmår ge patienter vård . Vårdgarantins roll är därför inte bara att stärka patientens rätt och garantera vård , utan också att stimulera till utveckling och reformer.