mot · GQ02U295 · 2002-10-23 00:00:00 — Utrotning av fattigdomen med fokus på Det har vi upplevt den snabbaste fattigdomsavvecklingen i mänsklighetens historia. Det beror på en snabb ekonomisk tillväxt främst i men även i ett antal övriga . Det har skett en snabb social utveckling. Medellivslängden har ökat dramatiskt, spädbarnsdödligheten halverats och barnafödandet ligger nu väsentligt under tre barn per kvinna som genomsnitt bland . Ett land kan på bara en generation gå från absolut fattigdom till ett relativt välstånd. Även kraftigt vanstyrda länder kan på ganska få år få till stånd en kraftig tillväxt. De senaste två decenniernas utveckling innehåller därför en mycket optimistisk erfarenhet. Av jordens 125 är dock fortfarande ett drygt 50-tal låginkomstländer. Det handlar både om snabbväxande ekonomier och om länder som stagnerar, där befolkningen blir allt fattigare. Tolv låginkomstländer finns i . , och är eller har varit isolerade och gravt vanstyrda. De övriga nio i har god eller snabb tillväxt. De tre låginkomstländerna i och stagnerar. har ett mer omfattande utvecklingssamarbete med fyra låginkomstländer utanför : , , och . växer snabbt och resursbiståndet får allt mindre betydelse. Även i och sker en snabb tillväxt men de har längre kvar innan de når medelinkomststatus. har ett mycket högt biståndsberoende. Det största problemet finns bland 38 låginkomstländer, som alla ligger söder om och som har en tiondel av jordens befolkning. I flera av dessa ökar fattigdomen och sjukdomarna tar en förfärande tribut. Särskilt hiv/aidsepidemin har i många länder lett till dramatiskt förkortad medellivslängd, ofta under . Det viktigaste är nu att fokusera fattigdomsutrotningen i , där problemen är störst. Program för snabb fattigdomsutrotning i skall ta initiativ till en total skuldavskrivning för högt skuldsatta låginkomstländer, varav huvuddelen finns i . Den skall kombineras med fyra villkor: ej ny upplåning, ej leda till korruption och vanstyre, ej användas för krig och komma de fattiga till godo. Nystart i biståndsarbetet. Biståndssamarbetet har inte varit så framgångsrikt i flera av låginkomstländer. Mycket bistånd har inte lett till snabba framsteg, ibland t.o.m. till tillbakagång. Därför behövs en nystart, för att snabbt bryta den onda cirkeln så att fattigdomsutrotningen kan påbörjas. måste fokusera på erfarenheter från länder som har lyckats med en snabb utveckling. Även en tidigare kraftigt vanstyrd ekonomi kan genom en målmedveten politikförändring få till stånd en utveckling bort från hunger till snabb ekonomisk tillväxt. En konsekvent kompetensuppbyggnad med medverkan från länder som , och och mer framgångsrika kan tillföra nya infallsvinklar från länder som framgångsrikt angripit fattigdomsproblemen. En utvecklingsenhet bör upprättas i ett låginkomstland i södra . Bistånd måste utformas i den miljö där det skall verka, inte i . Alla flickor och pojkar måste få en grundläggande utbildning. efter skuldavskrivningen bör alla barn i en årskull börja i en skola som verkligen fungerar. Hälsovårdsinsatser måste komma i fokus. Den katastrofala utvecklingen, särskilt hiv/aids, måste brytas. Sjuka och döende människor kan inte utveckla ett land. En basal hälsovård måste komma alla till del. För utvecklingen av effektiva läkemedel och vacciner mot tropiska sjukdomar som inte drabbar den rika världen bör en marknad garanteras. Information om hivprevention måste på ett effektivt sätt nå ut till alla. FN och EU måste stödja utvecklingen av en afrikansk säkerhetsordning. De många krigen i förhindrar utveckling och underlättar smittspridning. Aggression måste stoppas och krigen avbrytas. Ett system för att garantera mänskliga rättigheter och demokrati måste byggas upp. kan tjäna som ett föredöme och EU måste ge stöd till detta. kan inte utvecklas utan regional integration. Många har en ekonomi som i storleksordningen är västerländska städer. Länderna kan inte utvecklas i isolering utan enbart i samarbete med varandra. Den viktigaste handeln sker mellan grannländer. Europaintegrationen ger goda erfarenheter. Ideella insatser skall inte beskattas. Det bör införas avdragsrätt för enskilda biståndsinsatser. 3 Förslag till riksdagsbeslut 33 4 Behovet av koncentration 35 5 en missgynnad kontinent 35 6 Krig det mest akuta problemet 36 7 Afrikansk freds- och säkerhetsordning 36 8 Mänskliga rättigheter och demokrati 37 10 Vanstyre huvudproblemet 38 11 Otillräcklig sjukvård och utbildning 40 12 Vad skall omvärlden göra? 13 Från hunger till jordbruksexport 42 14 Biståndets utformning 42 15 Total skuldavskrivning 2004 43 16 Nystart för fattiga 45 3 Förslag till riksdagsbeslut tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att biståndet som övergripande mål skall främja en snabb utrotning av fattigdomen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att rättsstaten, respekt för mänskliga rättigheter, demokrati och marknadsekonomi är centrala målsättningar i samarbetet med biståndsländerna. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att FN nu skall fokusera på fred i . tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om en afrikansk freds- och säkerhetsordning. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att bistånd skall vara resultatinriktat. De s.k. millenniemålen kan vara en vägledning. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om utveckling av läkemedel för tropiska sjukdomar. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att måste värna frihandeln genom att inom EU och WTO ständigt arbeta för lägre tullar och avskaffande av handelshinder.1 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att avskaffa systemet med landramar till förmån för avtal, med strikta villkor vad gäller korruption, effektivitet och demokratiutveckling. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att bistånd inte skall ges till regimer som för anfallskrig. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att skuldavskrivningar inte får ske på ett sådant sätt att misshushållning och korruption främjas. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att frigjorda resurser från skuldavskrivningar i första hand skall användas till grundläggande utbildning och hälsovård. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att frivilligorganisationerna bör få en utökad roll i biståndet. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att utformningen av biståndet bör ske i u-landsmiljö. tillkännager för regeringen tillväxtens betydelse för fattigdomsutrotningen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om vikten av att satsa på good governance. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om betydelsen av en koherent politik för att utrota fattigdomen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att det svenska biståndet bör inriktas på bekämpandet av hiv/aids. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om vilka insatser kan göra inom biståndet för att bekämpa hivspridning och lindra effekterna av aids. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att svenskt bistånd för hiv/aidsbekämpning med fördel kan kanaliseras genom frivilligorganisationerna. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om vikten av att stärka kvinnans ställning för att bekämpa spridningen av hiv. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om garantier för utveckling av läkemedel mot sjukdomar som främst drabbar . beslutar om budgetförändringar avseende budgetområde 7 Internationellt bistånd enligt vad som anförs i motionen. 1Yrkande 7 hänvisat till NU. 4 Behovet av koncentration Sida är verksamt i över hundra länder. Man försöker göra allting överallt. En så diversifierad verksamhet är omöjlig att leda och kontrollera på ett tillfredsställande sätt. Lika uppenbart är det omöjligt att upprätthålla vare sig lokalkännedom eller fackkunskaper på alla områden. De breda kontaktytor och fasta relationer som är så angelägna för ett effektivt bistånd försvåras också. Det finns därför all anledning att medvetet koncentrera det svenska biståndssamarbetet till de länder där vi mest effektivt kan bidra till att utrota fattigdomen. biståndsinsatser bör fokuseras på söder om . Good governance är en förutsättning för direkt budgetstöd till statsmakter. Kunskapsöverföring måste få en allt mer dominerande roll i biståndets utformning. Det är angeläget att medverka till att skapa framgångsrika exempel, som inspirerar övriga länder. 5 en missgynnad kontinent är missgynnat i många hänseenden. Klimatet, sjukdomarna och ofruktsamma jordar gör villkoren besvärligare. har också utsatts för en hårdare behandling av utomstående, framför allt av européer. Slavhandeln var den mest grymma formen av europeisk påverkan. Uppemot tretton miljoner slavar beräknas ha skeppats över . Till detta kommer den arabiska och interna slavhandeln. Förutom det ohyggliga lidandet för slavarna själva och deras nära och kära påverkade det utvecklingen på hela kontinenten. Fasta bosättningar och organiserat samhällsliv försvårades eller omöjliggjordes av slavjägarnas räder. Kolonialismen var en annan del av negativa påverkan på . Även om kolonialismen hade vissa goda sidor, vilket t.ex. poängterar, innebar den ändå fundamentalt att ett främmande lands statsmakt utövade kontroll över afrikanska folk. Normalt skedde det under förnedrande, förtryckande och rent av brutala former. När kolonierna avvecklades kom socialismen. Den hade sina rötter både i socialistiska partier och i Sovjetblockets påverkan. Resultatet för nya självständiga stater blev förödande. Genom kolonialismen hade redan en olämplig struktur med omfattande statsstyrning. Genom socialismen kom statsdirigerandet att bibehållas i nya former som, liksom i , hindrade en sund utveckling. I blev dock konsekvenserna än mer förödande. Den europeiska påverkan har således inte varit av godo. Det gäller nu dock att komma över gångna tiders negativa faktorer och koncentrera sig på det som gör det möjligt att utveckla i snabb takt. Endast genom en snabb välståndsökning finns det möjlighet att komma till rätta med fattigdomen och underutvecklingens problem. 6 Krig det mest akuta problemet En tredjedel av länder är eller har varit i krig som berör av befolkningen på kontinenten. Krigen och oroligheterna föröder mänskligt liv och försvårar eller omöjliggör normal utveckling. En stor del av de krigförande staternas resurser ägnas krigsansträngningar. Krig är inte något unikt för . Däremot är den kontinent som mest påverkas av krig. De går i ett band från vid kust snett över ner till vid . Därutöver pågår långvariga inbördeskrig i . I dessa krigförande länder försvåras eller omöjliggörs en sund utveckling. Resurserna inriktas på krigföringen och människor drabbas hårt direkt och indirekt. Ett första steg för att skapa förutsättningar för ett ökat välstånd i regionen måste därför vara att få stopp på de pågående krigen. FN måste prioritera fredsfrämjande insatser i . Det är obegripligt att säkerhetsrådet med sitt ansvar för internationell fred och säkerhet är och har varit så passivt i de afrikanska krigen . Redan FN:s skandalösa uppträdande i samband med folkmordet i har fått folk att misströsta om FN. Det brukar ibland anföras att kostnaderna för fredsfrämjande insatser skulle bli höga. Det är sant, men kostnaden för att inte ingripa är mycket högre. Befolkningen i de krigsdrabbade länderna betalar ett oerhört högt pris för denna passivitet. Det internationella bistånd som går till bör naturligtvis främst inriktas på att undanröja det mest fundamentala hindret mot utveckling på hela kontinenten, nämligen krigen. Vid naturkatastrofer eller hungersnöd mobiliseras numera snabbt tillräckliga humanitära insatser. Att förebygga genom fredsfrämjande insatser bör naturligtvis vara lika prioriterat. 7 Afrikansk freds- och säkerhetsordning Den viktigaste uppgiften efter det omedelbara fredsfrämjandet är att skapa en afrikansk freds- och säkerhetsordning som gör det möjligt att förebygga stridigheter och bygga samhällen i frihet och fred. Den afrikanska situationen påminner inte så lite om den som tidigare befann sig i. I ett historiskt perspektiv är den blodigaste av alla kontinenter. Här har de flesta och de mest förödande krigen utkämpats. I har vi dock lärt oss att det finns en möjlighet att komma förbi de ständiga krigen genom ett fast, organiserat och förpliktande samarbete mellan länderna, byggt på starka organisationer. I behövs mer än någonsin en effektiv freds- och säkerhetsordning. Den måste självklart bygga på de afrikanska ländernas eget samarbete med stöd av FN, Europeiska unionen och . Det kan vara naturligt att känner stor tveksamhet att ingripa i affärer. Det förgångnas erfarenhet pekar på att det inte varit särskilt lyckosamt. Likväl måste såväl EU som känna ett ansvar för att understödja de goda krafterna i . Detta ansvar gäller både finansiellt och annat stöd till fredsbevarande insatser och en beredskap att delta själva. Att få stopp på krigen och möjliggöra samtal mellan de krigförande parterna är första prioritet, men det räcker inte med detta. Det måste också byggas en organisation för att förebygga framtida konflikter. bör inom EU och i FN ta initiativ till en afrikansk freds- och säkerhetsordning. Det kan inte ensamt klara av. Det krävs att vi samverkar inom och tillsammans med för att hjälpa de afrikanska länderna att skapa en sådan ordning. Men situationen brådskar. Det går inte för att utvecklas om av dess invånare lever i länder, där alla ansträngningar inriktas på att föra krig. Etablerandet av gemensamma institutioner kan också befrämja de ofta eftersatta frågorna om mänskliga rättigheter. 8 Mänskliga rättigheter och demokrati Genom upprättandet av en afrikansk motsvarighet till kan arbetet för mänskliga rättigheter underlättas. I efter var den första gemensamma samarbetsorganisationen som hade som huvuduppgift just att fastslå normer för och bevaka utvecklingen mot mänskliga rättigheter och demokrati. På samma sätt är det viktigt att det i skapas kraftfulla samarbetsorganisationer som stöder och hjälper de enskilda länderna att utveckla och hålla fast vid mänskliga rättigheter och demokrati. Här kan biståndsgivare göra en insats genom att stimulera sådant samarbete och få till stånd mekanismer som gör att avsteg från principerna påtalas och utsätts för fördömanden både inom den egna kontinenten och från omvärlden. Frågan om demokrati och mänskliga rättigheter har också en säkerhetsskapande dimension. Demokratier för inte krig med varandra och underlättar dessutom ett samhällsklimat som minskar spänningar mellan olika grupper inom ett land. Därför är en stimulering av demokratiskt samarbete i en central uppgift. Ett första steg kunde vara att inom eller utom SADC söka etablera ett fast och förpliktande samarbete vad avser mänskliga rättigheter och demokrati mellan de visserligen bräckliga demokratiska länderna i södra . , med sin parlamentariska dimension och med sina normer och domstol, kan vara en förebild. Förutom etablerandet av institutioner som främjar fred och mänskliga rättigheter kan freden underlättas genom att de biståndsströmmar som går från västvärlden till de afrikanska länderna omdirigeras. En grundläggande regel måste vara att inget stöd skall ges till statsmakter som för anfallskrig. Den goda utvecklingen kan inte ske om det inte finns en fungerande rättsstat. Det skall finnas goda lagar som skall efterlevas. Statsmakten får inte vara ett instrument för att suga ut eller terrorisera medborgarna. Tvärtom skall staten vara ett värn för den enskildes frihet och rätt. Det handlar inte om stora ekonomiska satsningar utan mer om ett förhållningssätt. Omvärlden kan hjälpa till i den processen genom att stimulera ett samarbete vad gäller mänskliga rättigheter och demokrati i . Rättsstaten och demokratiska institutioner har också en rent ekonomisk fördel då den ger en förutsägbarhet för investeringars utfall och skapar därför stora möjligheter till marknadsfinansiering. Om krigen är det största och det mest akuta problemet så måste man tyvärr konstatera att den utvecklingspolitik som har förts i huvuddelen av inte varit särskilt framgångsrik ens under fredliga förhållanden. Den stora majoriteten av kontinentens länder tillhör fortfarande låginkomstländernas krets. Fattigdom, sjukdom och svält är fortfarande dominerande problem. Att från sida fortsätta med biståndsprogram som har pågått i uppåt och som har gett mycket magert resultat kan inte vara en rimlig politik. Om utvecklas det kommande tredjedels seklet som det har gjort det gångna så är perspektivet dystert. Resultatlöst bistånd blir inte bättre av att förlängas. Därför gäller det att nu på ett helt annat sätt skapa incitament för en god och snabb standardökning i . Förutsättningen för att skall lyckas i sin utveckling är densamma som gäller i resten av världen. Det finns inga hemliga recept eller någon slags egna afrikanska vägar. Vi vet av erfarenhet att endast marknadsekonomi kan ge välstånd till en bred befolkning. Den bygger på de faktorer som skänkt välstånd till länder som och resten av de utvecklade länderna: fri företagsamhet och frihandel i kombination med utbildning för alla inom ramen för ett rättssamhälle. Fundamentalt handlar det om att öppna upp möjligheterna för den enskilde afrikanen att skapa välstånd för sig och de sina. Ofta förhindras detta av regimer som inte primärt är intresserade av att främja utvecklingen utan av att behålla den egna makten. Den afrikanska socialismen är det största utvecklingshindret. Men det finns också andra. Inte sällan är regeringar kleptokratiska, den som är vid makten skor sig för att skapa sig en förmögenhet så snabbt som möjligt. Både socialism och kleptokrati kan förvärras av biståndsflöden. Det handlar helt enkelt om hur noga man kontrollerar att de pengar som statsmakten i ett land tillförs faktiskt används för utveckling och inte för att hindra utvecklingen. konstaterar i en banbrytande studie att bistånd som tillförs en regim som för en politik som hindrar utvecklingen medför en försämring av situationen. Det står alltmer klart att bistånd till en regim som förhindrar utvecklingen inte bara är bortslösade utan direkt skadliga. Det säger sig självt att det aldrig kan vara riktigt att i ett u-land stärka de mest utvecklingsfientliga krafterna, som tyvärr inte sällan just är den egna statsmakten. När var förött efter gav ett mycket förnämligt erbjudande för återuppbyggnaden av den krigshärjade och utfattiga kontinenten. Det var Marshallhjälpen, som hade tre väsentliga ingredienser. För det första var det en generös hjälp som stimulerade utvecklingen på bred front. För det andra var den tidsbegränsad till . Det handlade alltså inte om ett fortgående penningflöde utan om att komma igång en hjälp till självhjälp. Poängen var att fick hjälp med igångsättningen men att den fortsatta utvecklingen måste bygga på egna ansträngningar. För det tredje gavs Marshallhjälpen inte direkt till enskilda länder utan ett villkor var att organiserat samarbete skapades mellan mottagarländerna. I själva verket var det ett embryo till det europeiska samarbete och den integration som har fortsatt alltsedan dess. Det finns anledning att erinra sig dessa europeiska erfarenheter när vi ser på . I stället för ett bistånd som fortsätter decennium ut och decennium in bör man koncentrera sig på en mer kortvarig och bred igångsättning av egna utvecklingsansträngningar. Det är länderna själva som i allt väsentligt måste skapa sin egen utveckling. Den kan inte skapas av utomstående krafter. Biståndet skall också utformas så att det stimulerar och kanske till och med tvingar fram samarbete mellan länderna. Det var vad som skedde i och det är vad som i särskilt stor utsträckning behövs i , där krig och konflikter blir allt vanligare. När det gäller frågan om hur generös hjälpen skall vara finns det anledning att titta tillbaka på de gångna decenniernas erfarenhet. Att fortsätta med biståndsflöden verkar inte rimligt. Det traditionella biståndet måste omvandlas så att en snabb utveckling verkligen kommer till stånd. Risken med biståndsberoende är att det skiljer regimen från dess eget folk. Regimen kan genom biståndet bli oberoende av det egna folkets beslut och ansträngningar. För åtskilliga afrikanska regimer har det länge varit viktigare att hålla sig väl med utländska biståndsgivare än att bygga upp ett förtroende hos det egna folket. Regimen har kunnat framställa sig som de goda gåvornas givare gentemot det egna folket i stället för att vara ett av folket valt sätt att arrangera landets egna samhällsförhållanden. Oavsett hur usla regimerna är har västvärlden dock ett ansvar för att kunna hjälpa befolkningen vid akuta katastrofer. Detta stöd bör dock om möjligt vara utformat så att det inte leder till ett långvarigt beroende. 11 Otillräcklig sjukvård och utbildning Sjukdom och ohälsa är ett dominerande problem som både är en orsak till och ett resultat av underutvecklingen. I vissa länder minskar medellivslängden och understiger på flera håll t.o.m. . Aids, malaria, mässling, hakmask, snäckfeber, sömnsjuka och många andra sjukdomar förkortar liv och gör livet svårt i stora delar av kontinenten. Aidskatastrofen i har ännu inte gått att bromsa. Av uppskattningsvis mer än 40 miljoner hivsmittade människor i världen finns över två tredjedelar i söder om , och det tillkommer 5 miljoner nya smittade . av dessa är i , och en stor del är barn . Medellivslängden i de värst drabbade länderna har redan sjunkit . Hela familjer drabbas hårt när de arbetsföra blir sjuka och barnen tvingas stanna hemma från skolan och arbeta på åkrarna. Enbart i södra har flera miljoner barn blivit föräldralösa på grund av aids. Förutom det direkta lidande och den skada sjukdomarna orsakar försvårar de också utvecklingsansträngningarna i ett större perspektiv. Människor som lider av sjukdomar och ohälsa får svårare att ha den energi och den utvecklingskraft som behövs för att få ett samhälle att blomstra. Med en snabb ekonomisk utveckling skulle sjukdomarna inte få de förödande konsekvenser som de nu har. Den basala hälsovård som länderna borde ha utvecklat för länge sedan, skulle väsentligt kunna reducera problemen med sjukdom och ohälsa. Problemet har inte varit brist på resurser. Endast en mindre del av biståndsflödet hade krävts för att bygga upp en grundläggande hälsovård, som i sin tur kraftfullt hade främjat både social och ekonomisk utveckling. Erfarenheter från alla länder som utvecklats snabbt pekar på hur väsentliga satsningar på hälso- och sjukvård är för utvecklingen i sin helhet. Ett stort problem är att få fram effektiva och billiga mediciner mot tropiska sjukdomar. Det förekommer försök med olika typer av hivmedicin på befolkningsgrupper i , men när medicinen väl är färdigutvecklad är den alldeles för dyr för att kunna användas där. Mönstret går igen vad det gäller vacciner och mediciner mot tropiska sjukdomar. Det är inte ekonomiskt lönsamt att satsa forsknings- och utvecklingspengar på sjukdomar som nästan bara förekommer i världens fattigaste länder. En lösning på detta problem kan vara en modell som den amerikanske presenterat. Den innebär att de rika länderna garanterar en marknad för ett visst vaccin eller en viss medicin. Exempelvis skulle EU kunna lova att köpa ett effektivt malariavaccin till 25 miljoner nyfödda om ett sådant effektivt vaccin utvecklas. Vidare kan också ett minimipris per dos garanteras. De mottagande länderna kan tillfrågas om att ta en del av kostnaden, men poängen är att inget land eller organisation ger några pengar förrän ett effektivt vaccin verkligen existerar. Läkemedelsindustrin står för forskning och utveckling och för risken av misslyckade projekt.