mot · GQ02Sf333 · 2002-10-23 00:00:00 — tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om krav på försäkringsläkarnas bedömningar. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om vidareutbildning för försäkringsläkarna. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att på något sätt ställa försäkringsläkarna under myndighetskontroll. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att verka för att utbildning i försäkringsmedicin ges en starkare ställning i läkarutbildningen.1 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att verka för att inrätta en professur i försäkringsmedicin. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att grundligt utreda ett reformerat försäkringsmedicinskt system. 1 Yrkande 5 hänvisat till UbU. Till varje försäkringskassa ska försäkringsläkare finnas knutna. Dessa ska hjälpa kassan med medicinsk sakkunskap och verka för ett gott samarbete mellan kassan och de läkare som är verksamma inom kassans område (enligt 18 kap. 15 § AFL). Försäkringsläkaren är en tjänsteman anställd av och står vad beträffar dessa arbetsuppgifter inte under tillsyn. Tanken är att försäkringsläkaren ska ha en rådgivande funktion i medicinska frågor och inte ta ställning i frågor om rätt till ersättning. Att försäkringsläkaren har en rådgivande funktion innebär, enligt RFV, att dennes uppgift är att bedöma den försäkrades medicinska tillstånd och hur detta påverkar arbetsförmågan. Det är också klart att försäkringsläkaren inte ska undersöka den försäkrade, utan försäkringsläkarens medicinska bedömning ska grunda sig på den behandlande läkarens uppgifter i intyg och utlåtanden (prop. 1994/95:147). Skälet som anges för att försäkringsläkaren inte ska undersöka den försäkrade är att på så sätt störs inte förhållandet mellan den försäkrade och dennes läkare och inte heller försvåras samarbetet mellan försäkringsläkaren och den behandlande läkaren. Myntet har två sidor Det har förts en ganska livlig debatt om försäkringsläkarnas uppgifter, om vad de borde göra och inte göra. Studerar man debatten inser man snart att det finns två sätt att angripa problematiken. Den ena linjen går ut på att bristerna finns hos försäkringsläkarna. Man menar att försäkringsläkarna skriver yttranden som är under all kritik och går emot vetenskap och beprövad erfarenhet. Kritiken har ofta varit hård. Den andra linjen menar att försäkringsläkarna är utlämnade åt att tolka de behandlande läkarnas intyg och utlåtanden. Om intygen är undermåligt skrivna blir försäkringsläkarens bedömning mer osäker. Här menar man att bristen på försäkringsmedicinsk utbildning hos de behandlande läkarna är det stora problemet. I rekommendationer kring försäkringsläkarens roll och uppgifter skrivs att det övergripande målet med försäkringsläkarens verksamhet är att den försäkringsmedicinska bedömningen ska grundas på vetenskap och beprövad erfarenhet samt tillgodose kraven på likformighet och rättssäkerhet. För att uppnå detta mål ska kassan tillförsäkra sig en försäkringsläkarverksamhet som i sitt innehåll arbetsmetodik, resurser, inriktning och kompetens lever upp till kassans ansvar för socialförsäkringen gentemot såväl enskilda försäkrade som samhället. En stor del av kritiken har riktat in sig på just detta, att försäkringsläkarnas yttranden ofta strider mot vetenskap och beprövad erfarenhet. Försäkringsläkarna måste tillförsäkras en kontinuerlig och uppdaterad vidareutbildning. På så sätt garanteras att deras bedömningar baseras på aktuell kunskap. Det finns exempel som förskräcker, såsom den restauranganställde som ådrog sig en höftskada och blev friskförklarad av försäkringsläkaren utan att läkaren träffade den höftskadade. När han gick till samme läkare på dennes privatpraktik blev han sjukskriven på heltid. En annan kritik mot det nuvarande försäkringsläkarsystemet är att läkarna inte står under tillsyn av någon myndighet. Det enda sättet för den försäkrade att klaga är att ta saken till förvaltningsdomstol. Trots att försäkringsläkarna inte ska lämna förslag till beslut blir deras omdömen ofta mycket styrande i beslutsprocessen. Detta på grund av att nämndens ledamöter inte har samma grad av medicinsk kompetens. Försäkringsläkarna är inte oberoende. Som anställda och uppdragstagare till utvecklar försäkringsläkarna lätt ett arbetssätt som innebär att de ensidigt företräder kassan. Förhållandet förstärks genom att vederbörande när de utövar funktionen som försäkringsläkare inte arbetar som legitimerade läkare enligt lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område och således inte är underställda som tillsynsmyndighet. Som rådgivare till försäkringskassor är försäkringsläkarna inte heller ansvariga för sina bedömningar inför JO. Läkarna kan alltså göra bedömningar mycket fritt och godtyckligt, utan att dessa kan bli föremål för sedvanlig vetenskaplig värdering, kritik eller ansvar. Detta är en brist i systemet som inte är acceptabel. Försäkringsläkarna måste vid bedömning av ett arbetsskadeärende på ett klargörande sätt redovisa vilka förhållanden som talar för respektive mot samband med arbetsskada samt vilket underlag och vilken vetenskaplig litteratur läkaren därvid stöder sig på. Det förekommer, inte alltför sällan, att försäkringsläkare avlämnar yttrande tvärt emot den behandlande läkarens utlåtande. Oavsett om den behandlande läkaren skrivit ett dåligt underlag är det ju det enda försäkringsläkaren har att gå på. Att då gå in och göra en motsatt bedömning, utan att ens ha träffat patienten, ter sig en aning underligt. Mot bakgrund av dessa brister anser att regeringen måste överväga frågan om försäkringsläkarna på något sätt ska kunna ställas under motsvarande kontroll som övriga läkare. Brist på försäkringsmedicinsk utbildning bland läkare I den nuvarande ordningen står det klart att försäkringsläkaren inte ska undersöka den försäkrade, utan försäkringsläkarens medicinska bedömning ska grunda sig på den behandlande läkarens uppgifter i intyg och utlåtanden. Så länge denna ordning gäller måste det ställas höga krav på de behandlande läkarnas intyg och utlåtanden. Utbildning i försäkringsmedicin måste bli obligatorisk för läkare på alla nivåer och ges ett mer betydande inslag i läkarnas grundutbildning. Under grundutbildningen bedrivs undervisning i farmakologi (läkemedelskunskap) under en halv termin. Ämnet är dessutom belagt med tentamen och kunskapsprov i receptskrivning. Undervisningen i försäkringsmedicin omfattar däremot nu och då och utan särskilt kunskapsprov. Detta trots att kostnaden för receptförskrivning endast motsvarar av kostnaden för sjukskrivningar och förtidspensioner. I finns ett antal farmakologiska universitetsenheter, cirka 25 professurer i ämnet samt övrig akademisk personal. Inom försäkringsmedicinen finns inga universitetsavdelningar, inga professurer eller lektorat. Detta är givetvis en brist. anser att regeringen bör verka för att inrätta kliniska professurer och lektorstjänster vid högskolorna i samarbete med sjukvården och lokala och regionala kontor. I våra grannländer och finns däremot ett antal professurer i försäkringsmedicin. Sammanfattningsvis kan man säga att det är två delvis motstridiga uppfattningar som utkristalliserar sig i debatten kring försäkringsläkarens uppgifter. Det är uppenbart att det finns uns av sanning i båda synsätten. Men oavsett hur man väljer att se på problematiken är situationen otillfredsställande. Vi är medvetna om att Utredningen om en översyn av processuella regler inom socialförsäkringen m.m. (SOU 2001:47) diskuterat de här frågorna. Men vi menar att genomlysningen kring dessa frågor inte alls var tillräcklig. Utredningen går inte till botten med problemen, och ger heller inga förslag på lösningar, annat än att man menar att det nuvarande systemet bör fortsätta. Därför anser att regeringen bör tillsätta en utredning som grundligt och specifikt ser över de problem som finns inom det försäkringsmedicinska området och lämnar förslag på en reformering av det försäkringsmedicinska systemet.