mot · GQ02Ub323 · 2002-10-23 00:00:00 — Det måste dessutom på nytt bli möjligt att doktorera på gammalt sätt, på deltid. har inte råd att förlora den vetenskapliga kompetens som finns bland människor, som är beredda att vid sidan av sitt arbete ägna sig åt forskning. De enskilda högskolorna ska ha rätt att själva bestämma hur mycket handledarhjälp de kan erbjuda men några institutionella hinder för deltidsforskning ska inte finnas. Vid sidan av upprivandet av doktorandreformen är det viktigt att de forskarstuderandes ekonomiska villkor förbättras. Dessa åtgärder står inte alls i någon motsatsställning till varandra. Det är både fullt möjligt och fullt rimligt att åter göra forskarutbildningen mer flexibel bland annat genom att på nytt införa möjligheten att genomföra doktorandstudier med hjälp av studiemedel som fler doktorandtjänster inrättas. Antalet doktorandtjänster måste utökas genom ökade statliga medel. För bland annat det ändamålet tillskjuter i budgeten för extra, utöver regeringens förslag, till forskningen. Vid beslut om expansionen av högskolorna i måste det vägas in hur storleken på forskningsresurserna påverkas. Män och kvinnor ska ha samma inte bara formella utan självfallet också samma reella möjligheter att göra sig gällande i den akademiska världen. All form av diskriminering ska bekämpas. av studenterna på grundnivån är kvinnor. För varje steg på karriärstegen blir det allt färre kvinnor. I toppen på professorsnivån är kvinnor. Till viss del kan den mycket ojämna könsfördelningen på de högre nivåerna förmodligen förklaras av ojämställda förhållanden i det förflutna. Genom det strikta hierarkiska meriteringssystem som råder inom högskolan lever historiska försyndelser kvar och påverkar statistiken. Men det finns tecken också på att det pågår diskriminering av kvinnor i samband med tjänstetillsättningar. I en mycket uppmärksammad studie kunde Göteborgsforskarna visa att kvinnor systematiskt hade förfördelats när skulle tillsätta forskarassistenttjänster. En kvinna behövde ha producerat i genomsnitt två gånger mer än en manlig sökande för att anses vara lika kompetent som en man. Personliga kontakter med dem som bedömde ansökningarna påverkade också utfallet, visade undersökningen. I syfte att öka den kvinnliga andelen professorer beslöt 1995 att ett 30-tal nya professurer, vilka i praktiken skulle vikas för kvinnor, skulle inrättas. Den liberala kritiken mot kvoteringen i Thamprofessurerna riktar sig både mot principerna och mot konsekvenserna för enskilda forskare. Diskriminering inom högskolevärlden, precis som på andra håll, drabbar individer, inte kollektiv. En situation där en kvinna förbigås för en mindre kompetent man kan inte kompenseras genom att en annan man i en annan situation diskrimineras, därtill med stöd av lagen, till förmån för en annan kvinna. Den liberala jämställdhetspolitiken syftar till att stoppa diskriminering av individer, inte till att skapa statistisk balans mellan könskollektiv. konstaterade också i en principiellt viktig dom att det var fel att ge en professorstjänst vid till en kvinna trots att en man som också sökte tjänsten hade bättre meriter; det innebar i praktiken dödsstöten för Thamprofessurerna. Med utgångspunkt i grundtanken att diskriminering av individer ska bekämpas finns det en rad liberala jämställdhetsbefrämjande åtgärder som bör genomföras. För det första: Wold-Wennerås undersökning visade att bristen på öppenhet och insyn bidrog till de missförhållanden som de avslöjade. vägrade länge att offentligt lämna ut de bedömningar på vilka de grundade sina ställningstaganden. Ökad öppenhet och klarhet när det gäller urval och antagningar skapar förutsättningar att bryta upp interna brödraskap och stävja svågerpolitik. För det andra: De kriterier utifrån vilka tjänster tillsätts ska vara tydliga och formellt reglerade. Det försvårar avsevärt för informella manliga nätverk att, på oklara grunder, gå förbi kompetenta kvinnliga sökande. För det tredje: De nämnder som svarar för tillsättningar inom högskolan ska i görligaste mån ha en jämställd representation av kvinnor och män. När kvinnor är med i konkurrensen om en viktig tjänst ska det vara huvudregel. För det fjärde: Den reform som genomförts enligt vilken det är möjligt att befordras till professor utan att det finns en särskild tjänst tillgänglig måste säkras fullt ut. Reformen innebär en anpassning till internationella förhållanden, exempelvis i , där professorstiteln utdelas utifrån en strikt meritprövning. Men den borde även ge positiva följdverkningar från jämställdhetssynpunkt. Åtminstone har det varit så att kvinnor ofta har missgynnats i urvalsförfaranden där flera personer konkurrerar om en enda plats. Det är angeläget att de nya befordrade professorerna inte ses som en andra rangens professorer i relation till innehavarna av de traditionella fasta professurerna. Det är således viktigt att alla löne- och anställningsvillkor i fortsättningen bygger på kompetens och attraktivitet på arbetsmarknaden och inte på om en person har blivit professor genom befordran eller efter att ha sökt och fått en utlyst anställning. För det femte: En stor del av det praktiska jämställdhetsarbetet måste bedrivas på varje separat arbetsplats inom högskolan den enskilda institutionen. Det är där grunden läggs för jämlika villkor för kvinnor och män i forskningens vardag. För större institutioner ska det vara självklart att ha en formellt utarbetad jämställdhetsplan. I jämställdhetsplanen kan exempelvis tas upp hur reglerna för antagningen av doktorander ska gå till så att kvinnor inte missgynnas och hur förläggningen av viktiga seminarier och sammanträden kan påverka föräldrars förutsättningar att delta i det vetenskapliga arbetet. 7 Autonomi för högskolan Det finns ett uppenbart samband i den högre utbildningens och forskningens historia mellan å ena sidan graden av självstyre och å andra sidan vetenskapligt nytänkande. Professor beskriver detta i sin bok . Han visar hur den vetenskapliga utvecklingen har varit överlägsen i kulturer där universiteten har stått fria från politisk och religiös styrning. Den västeuropeiska traditionen har utvecklat universitet, som är fria att inför alla ämnen och frågor vara kritiskt ifrågasättande. Detta har lett till en överlägsen kulturell, ekonomisk och teknisk utveckling, jämfört med samhällen där universiteten har varit hårt styrda. Från liberal utgångspunkt är den ifrågasättande tradition som funnits vid europeiska universitet en viktig förutsättning för samhällsutvecklingen. Det kritiska förhållningssättet utvecklades och renässansen och fick ytterligare näring med ökad politisk frihet . I har den socialdemokratiska utbildningspolitiken successivt skärpt den politiska styrningen av högre utbildning och forskning. Men hotet från den socialistiska utbildningstraditionen är inte det enda hotet mot kvaliteten i svensk forskning. Det finns också en förenklad marknadsideologi som menar att högskolans viktigaste uppgift är att tillfredsställa kortsiktiga önskemål från näringslivet. Det gemensamma i dessa båda högskoleideologier är tron på att vetenskapssamhällets huvuduppgift är att ta emot beställningar. Mot dessa ideologier blåser den liberala kunskapssynen till strid. 7.1 Återupprätta det akademiska självstyret beslutar genom statsbudgeten hur medel ska fördelas mellan olika lärosäten. Besluten måste i högre grad bygga på uppföljning och jämförande beskrivningar av den vetenskapliga kvaliteten på olika universitet och högskolor. Redan genom statsbudgeten har politikerna stor möjlighet att prioritera om de har tillgång till ett bra faktaunderlag. Det finns ingen anledning att som låta den politiska styrningen gå längre ned i systemet och även tillåta att politiker fattar beslut om enskilda vetenskapliga prioriteringar. Studenter, lärare och forskare ska utse rektorn för högskolan. är det regeringen som tillsätter rektorn. Det är en makt som regeringen kan utnyttja för politiska syften. var det regel att det val som studenter, lärare och forskare hade gjort, respekterades. Det är en princip som bör återinföras. En majoritet av en högskolas styrelses ledamöter är också politiskt utsedda. Denna politisering av högskolan måste brytas och det akademiska självstyret återupprättas. Det politiska inflytandet över styrelsens tillsättning bör helt tas bort. De enskilda lärosätenas styrelser kan utses på olika sätt. Huvudprincipen för de statliga högskolorna ska vara att studenter, forskare, lärare och personal utser sin högskolas styrelse. Därutöver kan vissa platser reserveras för inval av kompetenta personer utifrån med kunskap om högskola och forskning. Ett väl fungerande och kvalitativt högtstående lärosäte vet att värdera de impulser som företrädare för det omgivande samhället kan bidra med. I stiftelsedrivna högskolor kan styrelserna se olika ut beroende på stiftelsernas inriktning. Erfarenheter från visar att styrelser kan se ut på olika sätt och ändå fungera effektivt inom de ramar som sätts av lagar och regler. Risken för kortsiktiga, dåligt genomtänkta beslut är störst om politiker eller företrädare för en viss sektor av näringslivet har det avgörande inflytandet över en högskolestyrelse. I den liberala visionen om fria universitet och högskolor har styrelsen ett större ansvar än i dagens planstyrda högskolevärld. Därför måste former att utkräva ett större ansvar av högskolestyrelserna utvecklas. Det gäller internt på högskolan i förhållande till de medarbetare vid lärosätet som har valt styrelseledamöterna. Men det är också viktigt att det förekommer en tydlig revision och uppföljning från statens sida. 7.2 Uppmuntra stiftelsedrivna högskolor och privata universitet Den högre utbildningen är nästan uteslutande offentligt finansierad. Staten måste även ta ett stort ansvar för universitet och högskolor. Detta garanterar en social bredd i rekryteringen till grundutbildningen och, under förutsättning att undervisningen ytterst vilar på den fria forskningens resultat och inte på politiska pekpinnar, innebär det en saklig och relevant kunskapsförmedling. All högskoleutbildning som helt eller delvis är subventionerad av staten ska vara avgiftsfri för studenten. Möjligheterna till utbildning ska vara lika för alla. Det är emellertid önskvärt att det vid sidan av de statligt finansierade och drivna högskolorna också växer fram andra alternativ. och är exempel på väl fungerade högskolor som drivs som stiftelser. och högskolor bör uppmuntras till att övergå i stiftelseform. Dessa högskolor kan utse styrelsen på olika sätt beroende på hur stiftelsens stadgar ser ut. Det är också eftersträvansvärt att det i konkurrens med de offentliga högskolorna växer fram privata universitet. Genom att ha en annan huvudman än staten och kanske utnyttja andra finansieringsvägar kan privata högskolor bidra till ökad mångfald till gagn både för den enskilde studentens valfrihet och kvaliteten i högskolesektorn i sin helhet. Med tydligt uppsatta statliga krav på kvalitet beträffande grundutbildning och examina blir mångfald i den högre utbildningen inte ett hot utan en möjlighet. Axel Darvik (fp)