mot · GQ02Fö260 · 2002-10-23 00:00:00 — Såväl värnpliktiga som anställda utbildas och verkar i system som formats under det . Inga av de förändringar som genomförts verkar i riktning mot ett mer insatsberett försvar med högre kvalitet. Förbandsverksamheten bör i ökad omfattning integreras. Därmed kan en effektivare utbildning och ett förbättrat underhåll uppnås. Detta ökar också möjligheten för officerare, soldater och sjömän att öva i sammansatta förband. Utbildningen av högre chefer blir effektivare. Detta kräver dock ökad bredd men uppdelning i olika kompetensutvecklingar inom befälskåren. Det är dags att säga adjö till mantra som enbefälssystem, livstidsyrke och rekrytering på gemensam grund. Om vi respekterar människor så blir det naturligt att också möjliggöra olika utvecklingar grundade på olika bakgrund, intresse och förmåga. Försvaret får inte avvisa dem som inte vill börja som generals-/amiralsaspiranter utan fastmer under en fas i livet vill ägna sig åt det militära yrket med utmaningar i ledarskap, laganda och teknik. Den grundläggande, försvarsmaktsgemensamma officersutbildningen bör därför omprövas till förmån för en utbildning som förenar militär skicklighet med bred humanitär och teknisk vidsynthet. En förbättrad flexibilitet i stridskrafternas utnyttjande innebär snarare än totalförsvar mot totalt krig en möjlighet till avvägningar mellan verkliga alternativ och större utrymme för politiska ställningstaganden. Det nya säkerhetspolitiska läget med dagligt nyttjande av våra stridskrafter kräver både mer politisk ledning och mer av den politiska ledningen. Rakare rör och smidigare strukturer måste skapas för beslut om kontinuerligt nyttjande av tillgängliga maktmedel inklusive svenska militära förband. Ansvaret för försvarets långsiktiga utveckling bör dessutom skiljas från genomförandeverksamheten. Försvaret bör ledas i ett gemensamt spår. Ökad centralisering i denna del måste motsvaras av decentralisering av ansvar för genomförandet. Verksamhetsledningssystemet bör omprövas. Verksamhetsansvariga chefer på olika nivåer måste ges ett helhetsansvar också i ekonomiska frågor. Först då kan ansvar utkrävas. 7.3.3 Information och underrättelser Utvecklingen från en dipolär värld till en värld med många agerande nationer och en supermakt har visserligen undanröjt det otänkbara storkriget mellan två världar. Däremot har den framtida utvecklingen blivit mindre förutsägbar. Man kan till och med tala om en ny fredligare men osäkrare värld. Händelserna i och på är två exempel på detta. Andra aktörer träder fram på scenen vid sidan av nationalstaterna. Dessa får förändrade möjligheter att verka vid sidan av och över nationalstatsgränserna. Inte minst sker detta genom att de nygamla nationalstaterna ännu inte stabiliserats utan påverkas hårt av motsättning mellan befolkningsgrupper och olika etniska grupperingar. Förändringen och omställningen av totalförsvaret har i mångt och mycket grundats på tre saker. Den ena har varit den synbara, men i grunden inte reella, fredliga utvecklingen i omvärlden. Den andra har sin grund i tron på ett nytt och ökat hot mot fredssamhället. Denna tro grundas på förändrade relationer mellan möjligheter till militära angrepp från statsstater och de hot som kommer från andra aktörer. Det har uppstått en vinklad bild där den relativa nedgången i militär kapacitet därmed skulle leda till en ökning av hotet mot fredssamhället. Den tredje har sin verkliga grund i ökade behov av resurser inom andra samhällssektorer. Utvecklingen av resurser som avses för försvar samt beredskap mot sårbarhet bygger på förmåga att utveckla nya förmågor som skall tas i bruk och tidiga beslut om förstärkningar i närtid. Skall det trots allt finnas en liten chans till att förverkliga denna teoretiska modell är all form av information och underättelser av allra största vikt. Det handlar då om flera organisationer som var och en på sitt sätt och med sin specifika kompetens kan bidra med egen inhämtad information och oberoende analyser kan ge sin bild av utvecklingen. Inte minst är de tidiga tecknen på förändringar av stor vikt. Det är därför av vikt att alla samhällsaktörer såväl universitet, högskolor och industri som de mer traditionella underrättelseorganisationerna inom Försvarsmakten, , , och UD, från sina utgångspunkter fångar upp information och lämnar oberoende analyser. 7.3.4 En lärande kompetensorganisation I stället för ett till sin helhet mobiliserande försvar bör en större andel av förbanden i Försvarsmakten mekaniserade brigader, fartygsflottiljer, amfibiebataljoner, stridsflygdivisioner utvecklas mot förband som tidigt är insatsberedda för försvar av och för internationella fredsbevarande eller fredsframtvingande operationer. Det får i detta hänseende inte finnas någon skillnad mellan förbanden i insatsorganisationen. Utbildningen för nationella respektive internationella insatser skall därför integreras i största möjliga utsträckning. Efterhand överförs förbanden till den mobiliserande delen av försvaret. För att skapa en lärande kompetensorganisation vars förmåga i väpnad strid och andra uppgifter ständigt förfinas måste organisationen finnas och verka. Rullande utbildning och omsättning av värnpliktiga bör prövas. Officerare placerade vid förband som genomför utlandsmission bör följa sitt förband. Förmåner, försäkringar och familjestöd bör utvecklas för att kunna ålägga den anställda personalen denna utökning av tjänstgöringsskyldigheten. Organisationen bör renodlas. De förband som skall ha sådan beredskap att förbanden är insatsberedda bör extraheras ur dagens insatsorganisation bestående av mekaniserade brigader, fartygsflottiljer, amfibiebataljoner och stridsflygdivisioner. Övriga delar av organisationen som kräver mobilisering/återtagning kan ges en femårig förberedelsetid för anpassning till framtida hotbilder. Utveckling och anskaffning av lednings- och informationssystem bör forceras. Om försvaret som helhet skall nå nödvändig förmåga krävs att den dagliga verksamheten i allt i fred, kris och krig utnyttjar modern teknik. Informations- och sensorteknologins utveckling stjälper inte alla gamla sanningar helt över ända men skapar nya möjligheter till överblick och beslutsfattande. Utveckling av modulära förband som kan ingå i mer behovs-sammansatta styrkor är exempel på mål som verksamheten bör inriktas mot. Distriktsförsvaret utgörs av territoriellt (luft, sjö och mark) bundna förband (bl.a. de s.k. nationella skyddsstyrkorna) och skall finnas tillgängliga över hela landet. Distriktsförsvaret skall bestå av ledningsstaber, Norrlandsjägarbataljoner, markstridsbataljoner, basskyddsbataljoner och hemvärnet. Samtliga förband eller enheter är mobiliserande. Nationella skyddsstyrkor bör utvecklas , vilket ger hemvärn och frivilligorganisationer ett sammanhang att verka i, som viktiga bevaknings- och territorialförsvarsuppgifter löses; det senare inte minst viktigt sett i ljuset av . Tillsammans med de operativa insatsförbanden skall distriktsförsvaret ha förmågor vid försvar mot väpnat angrepp, hävdande av territoriell integritet och stöd till det civila samhället vid svåra påfrestningar. De skall vid väpnat angrepp mot skydda viktig infrastruktur och stödja de operativa insatsförbanden. En huvudman bör förordnas med odelat ansvar för verksamhetsledning och territoriell ledning för distriktsförsvaret. Därmed säkerställs en samlad men för varje uppgift väl anpassad utveckling av förbandens organisation, verksamhet och förmågor. Syftet med frivillig försvarsverksamhet bör vara att denna bidrar till totalförsvarets folkliga förankring. Den skall därvid förankra demokratins utveckling inom totalförsvaret. De frivilliga insatserna på ideell grund inom totalförsvaret måste samhället slå vakt om. Den frivilliga verksamheten inom totalförsvaret tar ett stort ansvar för bemanning av organisationer som skall kunna verka vid påfrestningar på samhället i fred, under kris och inte minst i krig. Förbanden inom Försvarsmakten bemannas helt eller delvis på frivillig grund varvid det allmänna hemvärnet, som ingår i Försvarsmakten, helt bemannas på frivillighetens grund. Den utveckling som sker har förändrat hela inriktningen av totalförsvaret. Försvarsmakten förändras från ett mobiliserande försvar till ett försvar som skall vara insatsberett året runt. De internationella insatserna har blivit en del av Försvarsmaktens huvuduppgifter. Denna naturliga förändring för den frivilliga försvarsverksamheten tar sin utgångspunkt i bemanningsansvar respektive organisatorisk tillhörighet. Frivilligrörelsen skall utgöra en rekryteringsgrund och bas för distriktsförsvaret. Därmed säkerställs totalförsvarets folkförankring och demokratiska utveckling som detta ger en mer effektiv och flexibel organisation. Denna rekrytering kompletteras med personal som av olika skäl har lämnat insatsförsvaret. Beroende på tyngdpunkt i uppgifter och lokala förhållanden skall förbanden anpassas till storlek och utrustning. Frivilligverksamheten skall även bidra till rekrytering, kompetensutveckling och totalförsvarets anpassningsförmåga. Den skall kunna åta sig bemanningsuppdrag av militära förband samt främja långsiktigheten och stabiliteten i det frivilliga arbetet för utvecklingen av delar av de nationella skyddsstyrkorna. Hemvärnsförbanden utgör som tidigare en del av Försvarsmakten. De ingår i de nationella skyddsstyrkorna. Hemvärnsförbandens organisation, utrustning och utbildning skall därmed ses som en del av avvägningen mellan olika förband ingående i Försvarsmakten, helt eller delvis bemannade av frivilligrörelsen. Därmed bör också benämningen, hemvärnet, på förbanden förändras. De kan därvid lämpligen ges benämningar som knyter an till bygden, t.ex. Dalregementet och båtsmän. Det organisatoriska stödet till de frivilliga försvarsorganisationerna bör som tidigare utgå från de grunder som regeringen redovisade i förra årets försvarsproposition. Däremot bör det delas upp i två delar. En del som utgör ett direkt organisatoriskt stöd för den administrativa verksamhet som är nödvändig för drift och utveckling av verksamheten. Detta stöd bör tilldelas organisationerna genom beslut i . Det bör dessutom vara av långsiktig karaktär. Den andra delen bör vara verksamhetsbunden och utgöra ersättning för de kostnader som uppkommer på grund av de uppdrag som de olika totalförsvarsmyndigheterna ger till de frivilliga försvarsorganisationerna. De förändringar som sker på underhållstjänstens område präglas av centralisering och förväntad fredsrationalitet snarare än underhåll för en aktiv organisation i verksamhet i vårt närområde såväl som längre bort i världen. Forgus och andra åtgärder riskerar att motverka den nödvändiga omställningen och minska i stället för att öka beredskap och kvalitet. Under den fortsatta utvecklingen måste kraven på ökad beredskap och kvalitet i underhållstjänsten särskilt beaktas. 7.3.8 FoU och materielanskaffning Genom ett förvaltningsinriktat beställar- och utförarsystem har regeringen abdikerat från viktiga styrmedel i försvarspolitiken. Materielanskaffningens internationalisering och FoU-satsningarnas långsiktiga och strategiska betydelse talar för att deras uppgifter bör knytas närmare Försvarsdepartementets centrala avvägningsfunktion. FMV:s roll som självständig myndighet bör omprövas i samband med en större översyn av ledning och styrning av och inom Försvarsmakten. 7.3.9 Investeringar i försvarets fastigheter och fastighetsförvaltning Det gäller att i grunden återgå till det övergripande syftet med decentraliseringen inom Försvarsmakten. Målet är att få till stånd en ökad effektivitet i verksamheten och därmed en bättre hushållning med försvarets resurser. I detta sammanhang är det värt att understryka att det är den lokala nivån som har kunskap om förutsättningarna för den verksamhet som skall genomföras. kan den lokala nivån endast ansvara för den del av verksamheten som kan påverkas. Överordnade, centrala beslut, som urholkar detta, bör således begränsas till det nödvändigaste. Beslutade men ej påbörjade investeringar i fastigheter bör granskas och begränsas till ett minimum. I den mån detta ej går utan förändrade beslut om lokalisering bör även detta övervägas. 8 Det civila försvaret 8.1 Ömsesidig förmåga civilt och militärt Grundläggande för det civila försvarets planering skall vara försvarsförmågan vid väpnat militärt angrepp. Därutöver skall planeringen inriktas mot att kunna motverka händelser som på ett allvarligt sätt kan komma att påverka människors säkerhet och samhällets vitala funktioner. Beroendet av samverkan över tidigare gränser och mellan funktioner blir allt större. Planeringen skall därför ha sin bas i kommunerna och deras indelning i län. Den ömsesidiga förmågan Försvarsmaktens stöd till det civila samhället och det civila samhällets stöd till Försvarsmakten har varit en naturlig del av krigsplanläggningen. Alla samhällsresurser skall därför kunna utnyttjas över myndighetsgränserna när samhället utsätts för kriser, katastrofer och svåra påfrestningar. Särskilda förband och staber bör kunna sättas upp för ledning av återuppbyggnad av det civila samhället efter kriser och krig. Särskilt avdelad personal bör utbildas och hållas i beredskap för att snabbt kunna komma på plats för att leda civila operationer och samordna återuppbyggnads- och hjälparbete. 8.2 Trygga försörjning och värna folket Den ökande internationaliseringen har medfört ett allt större beroende av andra länders möjligheter att producera och leverera tjänster och produkter. Vår egen grad av självförsörjning blir lägre och svårare att upprätthålla. Vår förmåga att kunna säkerställa den egna förmågan att försörja samhället påverkas också av globalisering och EU-medlemskap. Att klara allt själv i händelse av en konflikt är en utopi. Det ömsesidiga beroendet inom ramen för EU innebär fördelar för försörjningsberedskapen och ger oss fler möjligheter . Beredskapspoliser bör vara en resurs för förstärkning av den ordinarie polisen. Därmed kan den ordinarie polisen till del avlastas insatser som bevakning och skydd av väsentliga knutpunkter för elförsörjning och telekommunikation liksom vägar och järnvägar. Utbildning av beredskapspoliser för att kunna nyttjas i t.ex. situationer lik den i bör utredas. Polisens möjligheter att lösa sin uppgift ligger inte bara i förbättrat taktiskt uppträdande. Det krävs också fler poliser för att upprätthålla lag och ordning i extrema situationer. I detta perspektiv skall våra förslag att utöka beredskapspolisen och dess uppgifter ses. Det är vidare särskilt väsentligt att den nationella funktionaliteten inom telekommunikationsområdet säkerställs. Det får inte vara så att de svenska kommunikationssystemens funktionalitet är helt beroende av motsvarande system i andra länder. Vi skall ha en stabil tidsreferens till våra datorer då detta är en förutsättning för många av de nya tjänsterna bl.a. inom IT- och telefonsystem. Telekommunikationerna skall skyddas. De kan utgöra en gränssättande faktor för samhällets samlade förmåga. 8.3 Anpassning till framtida hotbilder Vi delar inte regeringens syn på att det går snabbt att återupprätta en stark svensk försvarsförmåga. Alltför många osäkerheter är förenade med anpassningsdoktrinen för att kunna inteckna denna och på så sätt motivera uteblivna militära satsningar . Det är svårt, i grund omöjligt, att vid någon viss tidpunkt avgöra om en inträffad händelse är inledningen till en allvarlig kris, en svår påfrestning på samhälle, ett krig eller bara en vardaglig händelse som kan hanteras på normalt sätt. Det är bara historikerna som efteråt kan sätta etiketter på det inträffade. I den historiska belysningen analyseras om rätt eller fel åtgärd vidtagits. Många exempel ur historien visar att beslutsfattare hade tillgång till adekvat information men att man inte ville tro på de konsekvenser som informationen pekade mot. Önsketänkande har sålunda alltför ofta dominerat beslutsfattandet. Varje reellt beslut fattas utgående från bristande information och mot en okänd framtid. Analyserna av förhållandena under visar att den svenska beredskapen inte nådde full effekt förrän efter krigets slut. Detta berodde inte på att det saknades medel utan främst på att politikerna inte beslutade om att rusta upp det svenska försvaret. Våra säkerhetspolitiska erfarenheter under det senaste kvartsseklet visar detta mycket tydligt. talade vår säkerhetspolitik om en fortsatt avspänning i . Ingen anade då att skulle domineras av undervattensoperationer och kapprustning. 1980-talets försvarsutredningar försökte att se lite längre. Ingen förutsåg då murens fall eller att skulle domineras av krig på och att svenska förband skulle ställas under Natobefäl. Varje första beslut om en anpassningsåtgärd är till sin natur reagerande. kommer inte att vara ensamt om, eller ens först med, att förstärka den egna försvarsförmågan. Nationella hänsyn kommer att få företräde före omsorgen om andra stater. Därmed kommer en ökad konkurrens att uppstå om för detta ändamål strategiska resurser. Denna begränsning blir än större med en minskande inhemsk vapenindustri som i allt större utsträckning dessutom internationaliseras. Sannolikt fattas beslut om en upprustning inom en mindre tidsrymd än . är det svårt att organisera nya typer av förband, utveckla nya förmågor eller utveckla och anskaffa nya materielsystem. Därför skall varje beslut om avveckling av förband och materiel föregås av en femårig behovsanalys. Analysen, som skall föreläggas , skall tydligt visa att det inte föreligger något behov av aktuellt förband eller aktuell materiel, även inom ramen för förändrade uppgifter, för att avveckling skall få ske. Internationella förändringstendenser av försvarsdoktriner samt förändringar i operativt och taktiskt utnyttjande av förband skall analyseras och konsekvensbeskrivas. Riskerna för stora påfrestningar av samhället och skall kartläggas och ligga till grund för försvarets utveckling. Detta skall vara en naturlig del av den svenska anpassningsdoktrinen. Uppföljningen skall också kunna ge underlag inför svenskt deltagande i t.ex. internationella rustningsbegränsningsavtal. Totalförsvarets beredskap och möjlighet till anpassning skall kontinuerligt utvecklas i samklang med förändringarna i omvärlden. Denna utveckling utgör ett viktigt ingångsvärde för beslut om utvecklingen av totalförsvaret. skall få en skrivelse som redogör för riskerna för stora påfrestningar av samhället och och därpå baserat behov av förändringar av planerad utveckling. Åtgärder måste vidtas så att det civila försvaret inom samtliga områden kan uppnå minst godtagbar och för det militära försvaret god förmåga .