mot · GP02Fi46 · 2002-05-02 00:00:00 — kommer de riktade statsbidragen att öka sin andel och uppgå till en tredjedel av statens bidrag till kommunerna . 9.2 Staten ger och staten tar De tillskott till kommunsektorn som Socialdemokraterna berömt sig av visar sig vid en närmare analys inte ha inneburit någon större förstärkning när man tar hänsyn till andra beslut som också påverkat den kommunala ekonomin. I tabellen nedan visas en sammanställning som landstingsförbundet gjort över nettoeffekten av de statliga besluten på landstingens ekonomi. Statens indragningar och tillskott till landstingen Källa: har berömt sig av påstådda tillskott till den kommunala sektorn under de två senaste mandatperioderna. Tillskott som bl.a. var tänkta att råda bot på bristen på personal och vårdplatser. Verkligheten visar dock att både landsting och kommuner endast fått marginella tillskott. En sammanställning som gjort över nettoeffekten av de statliga besluten på landstingens ekonomi visar att av ett tillskott på jämfört med statsbidragsnivå har så mycket som 10,2 miljarder ätits upp av indragningar och inkomstbortfall som inte reglerats enligt finansieringsprincipen. Det statliga nettotillskottet är alltså enbart . Denna i sammanhanget minimala anslagsökning för landstingens del har tillkommit i när vårdbehoven ökar och sjukvårdens möjligheter att behandla sjukdomar ökat. Med denna enkla matematik säger det sig självt att vårdköerna växer och förtroendet för vården minskar. Socialdemokrater kan hävda att utbyggnaden av vårdplatser är landstingens uppgift, men för att landstingen ska klara den uppgiften krävs resurser, vilka staten till stor del bestämmer över. Även kommunernas situation är bekymmersam. Där är urholkningen från statens sida inte lika stor, men lägger man till pris- och löneutvecklingen ser man att kommunerna netto kommer att förlora pengar fram . Statens indragningar och tillskott till kommunerna Källa: , Kommunernas ekonomiska läge 9.3 Staten styr kommunerna alltmer utgjorde de riktade statsbidragen en femtedel av de totala statsbidragen till kommunerna. kommer de riktade statsbidragen att öka sin andel och uppgå till en tredjedel av statens bidrag till kommunerna. Detta visar entydigt att den socialdemokratiska regeringen strävar efter mer statlig kontroll genom riktade bidrag, vilket är en utveckling som motsätter sig. 9.4 Underfinansierade förslag Vi ser till exempel just nu en utveckling där personaltätheten kommer att öka inom skolan som barngrupperna blir allt större inom förskolan. Detaljstyrda bidrag till ökad personalbemanning inom skolan oavsett barnkullarnas utveckling och barnomsorgsavgifter med tak (maxtaxa) leder till nästan obefintligt kommunalt handlingsutrymme för lokala behov. Det blir barnen och de äldre som drabbas när regeringen gång efter annan tror sig kunna styra över 289 kommuners behov. Den mest häpnadsväckande reformen från regeringen avser för övrigt den s.k. maxtaxan med vidhängande förändringar av förskolan. Ersättningen för maxtaxan förutsatte att det varken skulle bli fler barn eller att barnen skulle tillbringa i förskolan, trots att mycket talade för just detta. Vi påpekade detta innan maxtaxan sjösattes och det verkar också som att vi fick rätt. En betydande andel av kommunerna anser att fler barn har sökt sig till förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg . hävdar att reformen är underfinansierad. Detta resulterar i att barngrupperna blir större och att personaltätheten minskar. 9.5 Finansieringsprincipen Den av riksdag och regering knäsatta finansieringsprincipen innebär att statliga beslut som medför nya kostnader för kommuner och landsting också ska finansieras av staten. Den som beslutar om reformer ska stå för hela finansieringen. Det innebär att ett statligt reformbeslut regleras genom att nivån på det generella statsbidraget förändras. Principen började tillämpas 1993 i sammanband med omläggningen av statsbidragssystemet från specialdestinerade bidrag till i huvudsak ett generellt statsbidrag. Med statens övergripande ansvar över samhällsekonomin har emellertid följt alltför många avsteg från finansieringsprincipen. Nuvarande regering och majoriteten i har föreslagit nya reformer för kommuner och landsting utan att anvisa finansiering eller med otillräcklig finansiering. Kommunerna och landstingen har inte fått motsvarande kompensation via statsbidrag, för att täcka kostnader för de nya uppgifterna. Vi menar att finansieringsprincipen behöver lagfästas och ges ett mer preciserat innehåll. Till detta behövs även en institutionalisering, där regering och kommunsektorn innan propositioner läggs på bord , under rimliga arbetsförhållanden och i en reglerad procedur kommer överens om t ex finansiering och kostnadsberäkningar. 9.6 Den kommunala obalansen och utjämningssystemet Det goda målet med ett utjämningssystem är att alla kommuner och landsting/regioner ska ha likvärdiga förutsättningar för sin verksamhet och service oberoende av skattekraft och opåverkbara strukturella kostnader. står helt bakom detta övergripande mål. Den rådande regionala obalansen i skattekraft påvisar behovet av ett utjämningssystem. En invånare i skall kunna få lika god sjukvård och service oavsett var hon eller han bor. Däremot hör rimliga skillnader i servicenivå, servicestandard, effektivitet, skattesats samt frivilliga verksamheter till den kommunala självstyrelsen och skall således inte kompenseras. Medborgarna skall själva avgöra detta genom demokratiska val av partier som förordar olika lösningar eller genom den enskildes val av bostadsort. Systemet skall förena en utjämning med starka incitament för tillväxt och förnyelse. Det skall stödja och driva på en stark och solidarisk ekonomisk utveckling i hela landet. Utjämningssystemet måste dessutom vara tillgängligt, begripligt och demokratiskt förankrat hos alla kommuner och landsting. Det skall vara möjligt för kommuner och landsting att kunna parera t ex befolkningsförändringar genom att styra och förändra verksamhet och ekonomi utan att behöva överraskas av det ekonomiska utfallet i utjämningssystemet. Vi ställer oss negativa till att inkomstutjämningen är helt inomkommunal och att den för med sig tillväxthämmande konsekvenser. Vidare är vi kritiska mot kostnadsutjämningens bristande träffsäkerhet och att den, milt uttryckt, inte kan anses begriplig och demokratiskt förankrad bland medborgarna. Det finns en skarp tudelning mellan kommuner som växer och kommuner som krymper. Vi vet att av kommunerna har ett överskott på bostäder och många av dem dras med kommunala bostadsföretag som går med förlust. Drygt 100 kommuner har ansökt om stöd hos Kommun- och/eller Bostadsdelegationen. Över 200 (208) kommuner har minskat sin befolkning . Andra kommuner upplever en stark befolkningsmässig tillväxt. Men de kan också dras med ekonomiska problem bl a som en följd av utjämningssystemets konstruktion och svårigheter att snabbt klara kraven på utbyggnad exempelvis i form av fler bostäder. Sambandet mellan ekonomiskt resultat och befolkningsförändringar är tydligt. Det kostar att såväl växa som krympa. I vårpropositionen erkänner regeringen att de regionala skillnaderna har ökat. Detta är också en av orsakerna till att det inomkommunala utjämningssystemet föreslås utökas med ca . Regeringen föreslår således att en del av kommunerna nu ska betala notan av misslyckad socialdemokratisk utjämningspolitik. Detta visar också på de orimligheter som finns i nuvarande system, där alla lösningar som görs inom systemet med automatik innebär att den ena kommunen får det bättre enbart om någon annan får det sämre. Vi har tidigare anfört tveksamhet till att t ex landsting, utan någon form av övre begränsning, får bidra till inkomstutjämningen. Införandet 1996 av det nu gällande utjämningssystemet ledde till radikala förändringar jämfört med tidigare. Då blev systemet kostnadsneutralt för staten och i stället helt inomkommunalt, det vill säga en direkt och intern utjämning mellan kommuner och mellan landsting. Dessa grundprinciper gäller ännu , även om flera mindre justeringar har skett. Vi har tidigare i denna motion pekat på att de specialdestinerade statsbidragen utgör en allt större andel av statsbidragen, vilket i praktiken innebär en återgång till förhållandena , då det generella statsbidraget, den så kallade påsen, infördes. har olika utredningar lämnat förslag på förändringar i skilda riktningar. Förslagen de lämnat har med några få undantag lagts åt sidan utan åtgärd. Möjligtvis har regeringen av taktiska skäl behållit nuvarande utjämningssystem medan andra slag av åtgärder ökat den statliga styrningen. Den debatt som förts visar att problemen med utjämningssystemet vuxit i omfattning . Det finns även andra statliga insatser riktade till kommunsektorn, t.ex. Kommundelegationen och Bostadsdelegationen med uppgifter som ursprungligen skulle hanteras via utjämningssystemet. Den samlade bilden är att utjämningssystemet är otidsenligt och otillräckligt. Även regeringens egen utredare tar upp problemen med utjämningssystemet i mot kommunerna. Han skriver bland annat att nuvarande inkomstutjämningssystem är så långtgående att kommunerna knappast vinner något alls, och i vissa fall t.o.m. förlorar på att personer som bor i kommunen får högre inkomst, eller om det flyttar in nya inkomsttagare i kommunen. Och om kostnadsutjämningen skriver han att den avser behovsrelaterade kostnadsskillnader. För detta ändamål beräknas en standardkostnad för respektive verksamhet baserad på respektive kommuns befolkningssammansättning m.m. Eftersom standardkostnaden är ett statistiskt mått med utrymme för viss slumpvariation, innebär kostnadsutjämningen att kommuner och landsting blir såväl överkompenserade som underkompenserade för de verkliga kostnadsskillnaderna. Utjämningen får ett inslag av lotteri. När regeringens egen utredare beskriver utjämningssystemet på ovan nämnda sätt förstår man att något måste göras. Enligt vår uppfattning är nuvarande inomkommunala utjämningssystem inte i enlighet med grundlagens intentioner om den kommunala självstyrelsen, lokaliseringsprincipen och den kommunala beskattningsrätten. Mot denna bakgrund anser vi alltså att systemet bör ändras till ett statligt utjämningssystem. Regeringen inser uppenbarligen att utjämningssystemet är bristfälligt, eftersom en rad utredningar tillsatts och senast en med uppgift att se över om kostnadsutjämningen uppnår målen (dir. 2001:73). Regeringen sitter emellertid fast i föreställningen att utjämningen skall vara inomkommunal. Vi anser därför att direktiven bör ändras eller att en ny parlamentarisk utredning bör tillsättas, för att utarbeta ett statligt solidariskt finansierat utjämningssystem med det tvåfaldiga målet att skapa likvärdiga förutsättningar för service genom en utjämning av strukturellt betingade kostnader och skattekraft i landet, samt att skapa reella förutsättningar och incitament för kommuner och landsting att expandera och stå på egna ben. 9.7 upphandling och eget val Den offentliga upphandlingen av varor och tjänster är en omfattande och samhällsekonomiskt betydelsefull verksamhet. För del handlar det om och för kommunsektorn 170 miljarder varav kommunerna står för 100 miljarder. Ur ett offentligfinansiellt perspektiv är det alltså angeläget att upphandlingen är så effektiv och konkurrensfrämjande som möjligt för att dels främja fungerande marknader inom olika sektorer, dels ge så bra valuta som möjligt för de skattepengar som finansierar verksamheterna. Även detta år ägnas alltför lite utrymme åt detta område i regeringens skrivelse. Regelverket för offentlig upphandling bör göras tydligt och enkelt. Fokus ska vara på konkurrens med inriktning på kvalitet och effektivitet. Det yttersta målet är det gemensamma bästa och därmed ett ansvarsfullt förvaltarskap och en solidariskt finansierad offentlig service. Till detta behövs ett effektivt sanktionssystem med talerätt för myndighet och för branschorganisationer i länsrätt, möjlighet för länsrätten att meddela förbud vid vite och en s.k. marknadsavgift vid allvarliga överträdelser. Upphandling, eller tillämpning av eget val, s.k. kundvalsmodeller, handlar för oss i första hand om individperspektivet att möjliggöra valfrihet och mångfald med hög kvalitet för den enskilde. Därefter handlar det även om att vitalisera näringslivet, att använda skattepengar på ett effektivt sätt och att snabbare kunna ta tillvara nya sätt att bedriva en viss verksamhet. Upphandling av varor och tjänster, eller kundvalsmodeller för individuella servicetjänster, är om de används rätt väl fungerande medel för att nå målet om kommuninvånarnas och medborgarnas gemensamma bästa. Det viktigaste perspektivet är hur den enskilde i så hög grad som möjligt ska kunna påverka sin situation och välja det alternativ av gemensamt finansierad service som passar honom eller henne bäst, som tryggheten och kvaliteten är god. Kommuner och landsting bör därför anpassa sin verksamhet så att detta kan uppnås. Därför anser vi bl.a. att all verksamhet som inte är myndighetsutövning eller strategiska ledningsfunktioner bör konkurrensutsättas genom upphandling i de fall det är fråga om gemensamma servicetjänster. I de fall det är fråga om individuella servicetjänster är eget val det verktyg vi anser bäst klarar att skapa valfrihet, mångfald och hög kvalitet. All konkurrensutsättning eller införandet av eget val kan förstås inte ske på en gång. Varje enskild verksamhetsförändring måste planeras noga. Kommuninvånarna bör ges möjlighet att fritt välja utförare av individuella servicetjänster genom olika typer av kundvalsmodeller. Detta gäller t.ex. barnomsorg, skola, hemtjänst och äldreboende. Kommunens organisation bör vara sådan att myndighetsutövning skiljs från övrig verksamhet. Dessutom bör det sorteras ut vad som är gemensam service och vad som är individuell service. Kvalitetsaspekterna vid förfrågningsunderlagens utformning när verksamheter ska upphandlas måste värnas, och ackrediteringssystem för olika typer av entreprenadföretag (vård- och omsorgsgivare m.m.) bör användas som ett alternativ till detaljreglerade förfrågningsunderlag vid upphandlingar och för att auktorisera företag som vill ingå i ett kundvalssystem. En fortlöpande kvalitetsuppföljning och granskning av verksamheterna är betydelsefull, inte minst ur ett trygghetsperspektiv för den enskilde. Upphandling av varor och tjänster bör ta hänsyn till mindre företags möjlighet att lägga anbud. Utbetalningsvillkoren vid upphandling eller i ett kundvalssystem bör göras så gynnsamma som möjligt i syfte att möjliggöra även för mindre företag att kunna lägga anbud eller att nyetableras. Kommunalt och statligt ägande av företag bör avvecklas på marknader där privata företag redan konkurrerar, eller skulle kunna konkurrera, och där inte sociala eller hälsomässiga restriktioner motiverar ett offentligt ägande. 10 Kristdemokratisk kommun- och landstingspolitik Regeringens skrivelse redogör för utvecklingen av den kommunala ekonomin . Vi menar att den socialdemokratiska regeringen under den senare delen av använt kommunsektorn som en budgetregulator allt efter saneringspolitikens behov. Statsbidragen urholkades, som specialdestinerade bidrag försvagar självstyrelsen. Skatteintäkterna försvagades som statliga reformer krävde ett ökat kommunalt ansvarstagande, som inte finansierades enligt finansieringsprincipen. ökade behoven inom de obligatoriska verksamheterna. Vi menar att detta vittnar om regeringens instrumentella syn på kommunsektorn och dess service i form av sjukvård, skola och omsorger. Vi vill så långt möjligt värdesäkra den kommunala välfärden genom stabila skattebaser. Mot denna bakgrund och mot bakgrund av behoven som dokumenterats genom skrivelsen anser vi det vara sakligt underbyggt och väl motiverat med ett framtungt resurstillskott och på såväl en bättre dimensionerad skattebas som en bättre näringspolitik med ökade skatteintäkter som följd. Per () () () () () () () () () () () () () ()