mot · GQ02U298 · 2002-10-23 00:00:00 — Det finns ännu ingen tydlig vilja till kompromiss. Det är fortfarande några månader till när en ramöverenskommelse med en tidtabell för jordbruksförhandlingarna ska vara klar. Då ska länderna ha enats om hur de fortsatta stödsänkningarna ska gå till. Flertalet delegationer avvaktar sannolikt innehållet i det översiktsdokument med jordbrukets alla förhandlingsdelar som ska fastställas av ordföranden . Ministerdeklarationen från fastslog ett slutdatum för jordbruksförhandlingarna. Datumet är detsamma som för hela rundan, dvs. inte senare än . Även om det är representanter för länder som förhandlar i WTO är det i praktiken företag som köper och säljer. Under har makten över handeln med mat kommit att koncentreras till allt färre aktörer. Företagsuppköp och sammanslagningar gör att koncentrationen ökar. På så sätt växer det fram stora industrikoncerner som kontrollerar stora delar av produktionskedjan, allt från utsäden och insatsvaror till produktion och distribution av livsmedelsvaror. Detta ger dem stora möjligheter att manipulera priserna till både odlare och köpare. Liberaliseringen av import i utvecklingsländerna har lett till att billigare import på många håll slagit ut lokal produktion, med följd att fattiga majs- och risbönder kan försörja sig på sitt jordbruk. I de flesta utvecklingsländer är jordbruket den huvudsakliga försörjningskällan och det finns få alternativa inkomstmöjligheter. Avregleringen av import hotar många utvecklingsländers livsmedelssäkerhet, liksom småbönders försörjning. Försiktighetsprincipen har tillämpats länge med syftet att skydda människors och djurs hälsa. Åtgärderna kring BSE är ett exempel inom EU. Försiktighetsprincipen i WTO måste göras till ett reellt redskap i . Ökade insatser krävs från EU när det gäller forskning om säkra livsmedel. bör tydligare driva frågor om livsmedelskvalitet och livsmedelssäkerhet inför kommande WTO-runda. Detta bör ges regeringen till känna. Samhällets etiska omsorger och konsumenternas oro för produktionsmetoderna måste tas på allvar, och detta återspeglas i de försiktighetsmått som vidtas i EU:s lagstiftning. Dessa mycket viktiga faktorer måste återspeglas i europeiska ställningstaganden om framtidens jordbrukspolitik och handelsförhandlingarna inom WTO. De måste erkännas som berättigade angelägenheter av övriga länder i världshandelsorganisationen. Vad som ovan anförts om att ta konsumenternas oro för produktionsmetoder på allvar bör ges regeringen till känna. producerar enorma mängder socker till produktionspriser som ligger dubbelt så högt som konkurrenterna på världsmarknaden. Likväl har den europeiska sockerexporten kapat åt sig av exportmarknaden i världen, vilket gör EU till världens största sockerexportör. Orsakerna till att detta är möjligt grundar sig på de äldsta delarna av den gemensamma jordbrukspolitiken inom EU, nämligen den s.k. sockerregimen . Den innebär att jordbrukarna först garanteras höga priser för sina sockerbetor när de säljer till raffinaderierna. Sedan garanterar den sockerfabrikanterna höga priser när de säljer sitt raffinerade socker. Följden har blivit dels att det europeiska sockret ofta kostar mer än världsmarknadspriset (och regelmässigt ligger på dubbla världsmarknadspriset), dels att de europeiska jordbrukarna och sockerfabrikörerna blivit världens största biståndsmottagare av sockersubventioner. Subventionerna finansieras genom ett system med avgifter som industrin tar ut av sig själv, från jordbrukarna och från fabrikanterna. De som kommer in på detta sätt kommer naturligtvis från de förtjänster industrin gör på den inhemska europeiska marknad som inte tillåts några andra alternativ. Dessutom är det så att ytterligare i subventioner faktiskt kommer från den gemensamma jordbruksbudgeten inom EU (dessa subventioner har att göra med kompensation för den mindre mängd rörsocker som faktiskt importeras från afrikanska och karibiska länder). Ett betydande antal låginkomstländer som , , och är också stora sockerproducenter och skulle även de få ökade exportmöjligheter och inkomster för både råsocker och raffinerat socker om handeln verkligen var fri. Till dem som producerar socker till ett mycket lågt pris hör också några av de minst utvecklade länderna såsom , och . Där bidrar den europeiska dumpningen och de höga skyddstullarna i till att ett stort antal försörjningsmöjligheter torpederas. Om inte sockerregimen funnits skulle ha behövt importera socker , istället för att som exportera . Det är en skillnad på , och en del av den importen skulle komma från konkurrenskraftiga MUL. Den brittiska icke-statliga hjälporganisationen föreslår en 25-procentig nedskärning av den kvoterade sockerodlingen i . Det skulle följas av ett stopp för EU:s dumpning av socker samt och fullständigt tillträde för MUL:s sockerexport. Detta skulle vara i enlighet med intentionerna bakom allt utom vapen-politiken. Vad som ovan sagts om ett stopp för EU:s dumpning av socker och ett och fullständigt tillträde för MUL:s sockerexport bör ges regeringen till känna. TRIPS (Trade Related Aspects of Intellectual Property Rights) är ett regelsystem som innehåller miniminormer för olika immaterialrätter (patent, upphovsrätt och varumärken). Av de sektorer som regleras i detta avtal och som är av särskild betydelse för är kopplingen till växtförädlarrätten och patent i samband med bioteknik. () har poängterat att immaterialrätten är ett redskap för teknologisk utveckling, ekonomisk tillväxt och skapande av välstånd för alla nationer, speciellt för MUL. WTO:s spelar en stor roll i kampen mot malaria, tuberkulos och hiv/aids. Avtalet bör balansera mellan att ge skydd åt immaterialrätten vilket är nödvändigt för att utveckla nya mediciner och behandlingar och att tillåta länder en flexibilitet för att försäkra att behandlingar når de allra fattigaste. Enligt artikel 27.3 (b) får länder undanta växter och djur samt i huvudsak biologiska processer, men inte mikroorganismer eller mikrobiologiska processer, från patentbarhet. De flesta utvecklingsländer har tidigare inte tillåtit patent på liv överhuvudtaget, och för dem innebär paragrafen att det måste till helt ny lagstiftning. Enligt FN:s konvention om biologisk mångfald (Convention on Biological Diversity, CBD) har de människor som förvaltar den biologiska mångfalden och deras länder rättighet till denna. I konventionen fastslås att nyttjandet av de genetiska resurserna ska omfattas av nationell lagstiftning. åtar sig parterna att sträva efter att göra de genetiska resurserna tillgängliga för miljövänlig användning av andra stater. Konventionsparterna åtar sig att, på rättvist och gynnsammaste sätt, underlätta tillgången till bioteknik och överföra denna till utvecklingsländerna. Parterna ska vidta lagstiftningsåtgärder, administrativa åtgärder och andra åtgärder i syfte att på ett rättvist sätt fördela resultaten av forskning och utveckling samt nyttan av användningen av de genetiska resurserna. formuleringar anses därmed stå i konflikt med intentionerna i konventionen. av världens genetiska resurser finns i de minst utvecklade länderna. Utvecklingsländernas växter och djur är därför av stort intresse för bl.a. livsmedels- och läkemedelsindustrin i i-länderna, som ständigt söker nya produkter för kommersiell lansering. Det kan t ex röra sig om växter med läkande egenskaper eller välsmakande och tåliga rissorter. Företagen skaffar sig patent på det genetiska materialet i enlighet med . Avtalets yttersta konsekvenser innebär enligt kritikerna att de bönder som under århundraden odlat fram en viss typ av ris, eller traditionella läkare som använder sig av växtmediciner, tvingas betala ersättning till det företag som tagit patent på genen eller processen. Patentering av levande organismer eller delar av levande organismer och deras arvsmassa är etiskt oförsvarbar. En omarbetning av 27.3 (b) bör därför innefatta en möjlighet att exkludera såväl enskilda gener som organismer från kravet på patenterbarhet enligt TRIPS. Ansträngningar att formulera en patentlagstiftning som kan godkännas av WTO men som skyddar den traditionella kunskapen, det s k sui generis-skyddet, pågår. Forceras arbetet påtvingas de som förvaltar av världens biologiska mångfald patentsystem som leder till såväl genetisk erosion som ytterligare överföring av resurser från syd till nord. Vad som ovan sagts om att undanta såväl enskilda gener som organismer från kravet på patenterbarhet i TRIPS artikel 27.3 (b) bör ges regeringen till känna. bör arbeta för att stödja krav på att utveckla sui generis-system som garanterar staterna, de lokala samhällena och bönderna rättigheterna till biologisk mångfald och traditionell kunskap. Översynen av artikeln måste leda till att den harmoniseras med FN:s konvention om biologisk mångfald, enligt vilken bevarande och uthållig användning av biologisk mångfald, skydd av traditionella brukares rättigheter och kunskap samt böndernas traditionella rättigheter att fritt ta utsäde ska garanteras. Vad som ovan anförts om att översynen av artikeln måste leda till att den harmoniseras med FN:s konvention om biologisk mångfald bör ges regeringen till känna. I ministerdeklarationen från sägs bland annat att man ska fortsätta den pågående översynen av artikel 27.3 (b). Deklarationen ger däremot ingen vägledning i frågan om huruvida översynen bara ska handla om att se på länders genomförande av TRIPS eller om den också ska se på effekter, potentiella effekter, av avtalet. I ministerdeklarationen sägs också att man ska undersöka relationen mellan TRIPS och CBD. I avvaktan på att översynen av TRIPS artikel 27.3 (b) blir genomförd måste implementeringstiden för TRIPS artikel 27.3 (b) förlängas till efter det att översynen av artikeln är avslutad. Detta bör ges regeringen till känna. FN:s subkommission för mänskliga rättigheter har uttryckt farhågor över TRIPS och menar att avtalet är tveksamt ur ett mänskligarättigheterperspektiv. Kommissionen har framför allt pekat ut begränsningar av ursprungs- och lokalbefolkningars kontroll över sina genetiska resurser och begränsningar i tillgången till livsnödvändiga mediciner som ett hot mot de mänskliga rättigheterna. Genom beslut i bekräftades det som står i avtalet, nämligen att ett land ska få ta till tvångslicensiering i vissa situationer. Ett problem är att de flesta fattiga länder saknar teknisk kapacitet att sätta igång produktion, även om man ibland skulle kunna ta till detta.