mot · GQ02So358 · 2002-10-23 00:00:00 — Liberal politik för äldre begär att regeringen återkommer med förslag till lagstiftning mot åldersdiskriminering i arbetslivet.1 tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om nationell handlingsplan för att undanröja hinder för äldres möjligheter att arbeta.1 tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om utveckling av omsorgsgarantier i äldrevården på nivå. begär att regeringen återkommer med nytt förslag om tillsyn av äldrevården, med den inriktning som anges i motionen. ökar anslaget 17:1 Stimulansbidrag och åtgärder inom äldrepolitiken med , jämfört med regeringens förslag. minskar anslaget 32:1 Länsstyrelserna m.m. med jämfört med regeringens förslag.2 tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om nationellt försök med viss icke-behovsprövad hemtjänst för personer som är . begär att regeringen återkommer med förslag till ändring av socialtjänstlagen som innebär att valfrihetsprincipen skrivs in i denna lag såvitt avser hemtjänst och särskilt boende för äldre. tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om kommunernas betalningsansvar till landstingen i de fall där äldrevården inte klarar att ta emot personer som är färdigbehandlade på sjukhus. tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om skärpt lagstiftning mot diskriminering av äldre vid prioriteringar inom vård och omsorg. tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om förebyggande av fallolyckor bland äldre. tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om felanvändning av läkemedel och läkemedelsbiverkningar hos äldre. tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om personalrekrytering till äldrevården och underlättande av övergång från andra yrken till vårdsektorn. 1 Yrkandena 1 och 2 hänvisade till AU. 2 Yrkande 6 hänvisat till BoU. I denna motion tar vi upp ett antal frågor om äldrevård, äldres arbetsmarknad m m. När det gäller sjukvård, anhörigvårdarnas villkor, rätten till eget rum liksom färdtjänst, hjälpmedelsgaranti med mera hänvisar vi till andra liberala motioner. lades ett kvarts århundrade till medellivslängden i . De äldre blir allt friskare allt längre upp i åldrarna, som utvecklingen när det gäller sjuktal och folkhälsopåverkande förhållanden i den yrkesaktiva generationen innehåller flera oroande tecken. Att merparten av de år som vunnits i medellivslängd är friska år är förutsättningen för att välfärdsstaten ska klara den stora ändringen av antalet äldre i förhållande till antalet i yrkesaktiv ålder. En ännu större fråga än det ökande antalet äldre är hur vi skapar ett arbetsliv och ett samhälle där allt fler friska äldre kan delta aktivt i produktionen och i annat samhällsengagemang. Det krävs dessutom en rad andra reformer och förändringar för att göra samhället mer flexibelt och äldrevänligt och när det gäller vård och omsorg är tryggheten för äldre inte säkrad för framtiden. Den är inte säkrad för alla heller. När det gäller pengar är tryggheten stor. Så länge landet står något så när stadigt ekonomiskt är de äldres ekonomiska trygghet inte hotad. Pensionssystemet är reformerat och står stabilt . har inrättat flerdubbla skyddsnät mot ekonomisk fattigdom. Garantipension, bostadstillägg, särskilt bostadstillägg och allra ytterst äldreförsörjningsstöd. När det handlar om vård och omsorg är däremot tryggheten för dagens och morgondagens äldre inte stabil utan osäker. Att äldrevården fungerar bra för de flesta och för det mesta är inte tillräckligt. Äldrevården är godkänd bara om den är trygg och pålitlig för dem som behöver den mest. Om inte blir ett land i tillväxt och utveckling med en livaktig arbetsmarknad och växande skattebaser tillhör äldrevården de mest hotade områdena. De som är mycket gamla och sjuka blir fler, går det färre människor än tidigare på varje person som är pensionerad. Det är inte arbetsmarknad som svensk äldrevårds framgång eller misslyckande kommer att avgöras. En framtid med arbetskraftsbrist skulle kunna slå mycket hårt mot äldrevården. De äldre på arbetsmarknaden Det är viktigt att man på många håll lär sig att uppskatta den tillgång det är med kunskap parad med livserfarenhet. Det gäller vårdsektorn, men också de andra delarna av arbetslivet. Fortsatt välfärd kräver ett yrkesliv som gör att fler äldre känner att de vill och kan fortsätta att arbeta . Det finns de som vill gå i pension vid 60, eller , men också de som vid 65 gärna vill fortsätta att arbeta heltid eller deltid men som inte får det. Fram till är det möjligt att säga upp nästan alla på 65-årsdagen. Men snart höjs den gränsen till , vilket är en angelägen förbättring av svensk arbetsrätt. Det har varit vanligt att läkare, sjukgymnaster och tandläkare inte kunnat få vårdavtal med landstingen när de fyllt 65. Ett liknande exempel på nedvärdering av yrkeserfarenhet är att vetenskapliga råd avpolletteras vid , därför att de då lämnar sin rutinverksamhet. De kan fortsätta att vara aktiva i forskningen och i internationellt vetenskapligt samarbete, men anses inte duga ändå i det vetenskapliga rådet. Detta är betecknande för en inställning som är bara alltför spridd på olika håll. Lärare som fyllt 65 betraktas av kommunerna som för gamla. På arbetsgivarsidan är intresset för att anställa äldre tyvärr mycket lågt, näringslivet satsar hellre på yngre och har ofta svårt att värdera kunskaper och erfarenheter hos dem som varit med länge men ändå har krafterna kvar. Att bli äldre innebär att i olika grad ha samlat erfarenheter från alla år med arbete, familj och fritidssysselsättningar. Här borde finnas kunskapskällor att ösa ur för yngre generationer. Så är det tyvärr inte. Att bli äldre är alltför ofta att bli åsidosatt. Ingen frågar efter ens erfarenheter och kunskap. ser vi att ett av de stora hoten mot den framtida välfärden är att relationstalet yrkesarbetande/pensionärer blir för lågt. Vi behöver helt enkelt arbeta längre för att kunna klara sjukvård, omsorg och goda pensioner. Det behövs mot den här bakgrunden lagstiftning mot åldersdiskriminering i arbetslivet. Regeringen bör återkomma med förslag till en sådan lagstiftning. Det behövs också en nationell handlingsplan för att undanröja de hinder som finns på arbetsmarknaden för äldres möjligheter att arbeta. Regeringen bör ges detta tillkänna. En garanti för omsorg med kvalitet Äldrevården ska inte betygsättas bara efter hur den är för dem som har det bäst ställt. Ännu viktigare är att den bedöms efter hur den är för dem som inte själva kan eller orkar göra sig hörda och driva sina intressen: Den demenssjuke utan anhöriga. Den äkta makan som bär det tunga lasset och vårdar sin allra käraste i hemmet. Den åldrade utvecklingsstörde som behöver ett anpassat äldreboende. Den gamla på servicehuset som har kvar ett modersmål som inte många i talar men som börjar glömma språket i fristaden efter landsflykten. Den som märker hur det mörknar men ändå får vänta på starroperationen. Bland de äldre finns många som kan bli de tysta, de glömda och de försummade, inte bara därför att de behöver så mycket mer av sjukvård och omsorg än vad de unga och de friska gör. Det är när äldrevården möter dessa människor som det visar sig om den håller måttet på allvar, eller bara för somliga. Det är också hos de mest utsatta bland de äldre som verkningarna kan bli störst och svårast om ekonomi och arbetsmarknad inte ger ett stabilt underlag för välfärden. Här finns ett av de allra största hoten mot välfärden i och årtiondena. Äldrevården är ett kommunalt ansvar. Så ska det vara. Kommunerna bör vara mycket mer öppna för fler vårdgivare, och många av dem skulle kunna göra mycket mer för valfrihet och alternativ. Men kommunerna har ett ansvar för kvaliteten och för att ingen när hälsan och krafterna sviker lämnas utanför möjligheten till en god äldreomsorg. Kvalitet är inget som kommer automatiskt med att man tilldelar pengar. Kvalitet kan man bara lita på om man arbetar målmedvetet och oavbrutet med att säkra den och rätta till brister så snart de uppstår. Så är det i många verksamheter, i äldrevård också. Att äldrevården fungerar bra skall inte vara en sannolikhet för den äldre, utan en garanti. Denna kan bara skötas och följas upp lokalt, där den nära kontakten finns med de äldres vardag. På flera håll i kommunerna har man börjat lägga mer kraft på kvalitetsarbete, det skall inte bara delas ut pengar för verksamhet, det skall också följas upp ordentligt att människor verkligen får den service och den vård som det beslutats om. Detta är en god början, men den utvecklingen skall inte få stanna upp. vill ha en omsorgsgaranti för att kvalitetssäkra en rad olika delar av äldrevården, vilka tillsammans ger en god omsorg. Denna garanti skall innehålla rätten till medicinsk kompetens, till ett värdigt omhändertagande, till en väl fungerade hemtjänst, till en väl fungerande färdtjänst och till rätt hjälpmedel i rätt tid. Att veta att viktminskning och fallskador två vanliga, allvarliga men ibland försummade hälsoproblem utreds och åtgärdas blir en del av en sådan garanti, liksom att trygghetslarm fungerar och att fel i dem åtgärdas snabbt. En omsorgsgaranti skall också innehålla det som är centralt för valfrihet i boende och hemtjänst. Rätten att ha eget rum, att slippa bli tvingad att bo tillsammans med någon som inte hör till den egna familjen. Men också rätten att flytta, även för den som bor i särskilt boende. Omsorgsgarantin får därmed elva punkter: Rätten till medicinsk kompetens Rätten till värdigt omhändertagande Rätten till fungerande trygghetslarm som åtgärdas i tid Rätten till en väl fungerande färdtjänst Rätten till en väl fungerade hemtjänst Rätten att veta att viktminskning och fallskador utreds och åtgärdas Rätten till eget rum Rätten att flytta även för de äldre som bor i särskilt boende Rätten till hjälpmedel i tid Rätten till bra vård i livets slutskede Att följa upp denna garanti, hos alla vårdgivare, inte bara kommunens egna, skall vara en uppgift, och det skall vara ett alltid pågående kvalitetsarbete. På äldrevårdscentrum bör finnas äldrevårdsinspektörer med uppgift att självständigt granska den äldrevård som erbjuds inom regionen. De förvaltningar eller fristående vårdgivare som försummar eller misslyckas med något som ingår i omsorgsgarantin skall bli skyldiga att betala tillbaka avgifter som tagits ut. Det är en effektiv metod att sätta ljuset på sådant som inte fungerar bra. Utvecklingsarbetet inom äldrevården bör bland annat inriktas på en sådan omsorgsgaranti. Detta bör ges regeringen till känna. De statliga stimulansbidrag som bör ges till kommunerna för äldrevården skall vid sidan om fortsatt utveckling av anhörigstödet användas för att underlätta införandet av omsorgsgarantier på nivå. Vi föreslår, som framgår nedan, för sådant stimulansbidrag en ökning av anslaget 17:1 (Stimulansbidrag och åtgärder inom äldrepolitiken) med jämfört med regeringens förslag. För motiveringen till huvuddelen av denna anslagshöjning hänvisar vi till en liberal motion om anhörigvårdarnas situation. Eftersom förslaget i nästa avsnitt om en omfördelning av resurser för tillsyn av äldrevård berör samma anslag blir den höjning av anslaget 17:1 som vi förordar sammanlagt jämfört med regeringens förslag. Att vara uppmärksam på avsteg från omsorgsgarantin är en av uppgifterna för en äldreombudsman. Men bara en av uppgifterna. Många äldre upplever att de inte vet vart de skall vända sig för att tala om ett missförhållande, eller för att få svar på frågor. För den som har starka anhöriga är det inte så besvärligt. Men det är inte bara för de mest resursstarka, utan också för de svagaste som vården måste fungera väl. För den som inte har anhöriga som för deras talan behövs ett annat ombud. skall vara den instans dit äldre eller deras anhöriga kan vända sig med frågor och klagomål liksom för att få information. Detta syftar till att öka den äldres och de närståendes inflytande och förebygga att brister uppkommer i äldreomsorgen. Ombudsmannen skall arbeta med uppföljning, erfarenheter, dokumenterade synpunkter och klagomål skall rapporteras till kommunfullmäktige. En sådan äldreombudsman finns i ett litet antal kommuner, men borde finnas i alla. skall vara de äldres ombud och svara för deras intressen och ingenting annat. Det är viktigt att ombudsmannen inom kommunens organisation ges en stark, fristående ställning, med ansvar direkt inför de förtroendevalda och alltså inte tillhör någon förvaltning som är beställare eller utförare av äldrevård. Ombudsmannen bör på många större orter kunna samordna sin verksamhet med äldrevårdscentrum, där kommunalt anställda äldrevårdsinspektörer kan placeras. Den statliga tillsynen av äldrevården bör ges en tydligare medicinsk kompetens genom att koncentreras till och dess regionala avdelningar för tillsynsverksamhet. Enligt vår mening är regeringens förslag i budgetpropositionen om att koncentrera en förstärkt inspektion av äldrevården till länsstyrelserna missriktat. Tyngdpunkten i kvalitetsarbetet och tillsynen skall ligga lokalt, med äldreombudsmän, omsorgsgarantier och äldrevårdscentra. Den statliga tillsynen skall främst stå för. Inom länsstyrelsernas tillsynsverksamhet är behovet av uppmärksamhet på barnfrågor, LSS-frågorna samt missbrukarvården minst lika stort som när det gäller äldrevården. Regeringens förslag på den här punkten bör avvisas av , och regeringen bör återkomma med förslag i budgeten med den inriktning som angivits här. För bör de 46 extra miljoner som regeringen önskat lägga på länsstyrelserna i stället tillföras kommunerna som stimulansbidrag för snabbt införande av äldreombudsmän. Det betyder att anslaget 32:1 (Länsstyrelserna m.m.) bör minskas med 46 miljoner jämfört med regeringens förslag och anslaget 17:1 (Stimulansbidrag och åtgärder inom äldrepolitiken) ökas med samma belopp. Äldre skall få leva ett självständigt liv med eget ansvar och när så behövs få hjälp med de funktioner de inte längre klarar av. Den hjälpen är , enligt studier som genomförts, otillräcklig. Mat som erbjuder är alltför sällan anpassad till hjälptagarens önskemål och situation. Det händer att städning utförs dåligt och alltför sällan, liksom att hjälp med dusch och annan hygien lämnas alltför sällan och att kläder inte blir tvättade . För många synskadade äldre är däremot problemet inte detta. De har slutat att räkna med att skulle vara avsedd för dem. Att inte se och att inte på egen hand kunna utföra städning och tvätt, inköp, post- och bankärenden med mera, har i många kommuner upphört att räknas som tillräckliga skäl för hemtjänst. I en del kommuner får man nämligen ingen hemtjänst om man inte behöver hjälp att stiga upp och klä på sig, duscha med mera. Många av dem som bor hemma har ett behov av vård och ett omsorgsbehov som är fullt jämförbart med de äldres som bor i särskilt boende. Kan de inte få hjälp ökar risken att de måste flytta till särskilt boende. För att komma tillrätta med problemet behöver primärvårdens och organisation anpassas till äldre människor med ett sammansatt vård- och omsorgsbehov. Det konkreta arbetet, inte bara planeringen, måste för denna grupp äldre bedrivas i nära samverkan mellan primärvården, kommunens hemtjänst eller annan utförare som den äldre och de anhöriga själva valt, vårdtagaren och dennes anhöriga eller närstående. Samarbetet borde bedrivas i team bestående av läkare, sjuksköterska, rehabiliteringspersonal och kommunens hemtjänstpersonal. Insatserna bör utformas så att de kan bedrivas i hemmet och av en så liten grupp personer som möjligt. Ett försök med utvidgad hemtjänst över 80 år Att veta att man kan få viss hemhjälp när krafterna tryter och även om behovet inte är stort är viktigt för äldre människors trygghet. Med sådan hjälp kan krafterna för att bo hemma bevaras längre. Behovet av ytterligare hjälp kan förhoppningsvis skjutas upp något. För många kan hemhjälp, även i liten omfattning, bidra till att bryta isoleringen och motverka ohälsa. Ett nationellt försök bör genomföras under i första hand med en utvidgad möjlighet till hemtjänst för alla som är . De ska då, om de vill, få rätt till fyra timmars hemhjälp utan biståndsprövning men till ett pris som motsvarar en tredjedel av kostnaden (). Kostnaden i övrigt ska bäras av det allmänna. Regeringen bör vilket bör ge regeringen till känna överlägga med om formerna för ett sådant försök. I den mån det behövs statlig medverkan bör regeringen återkomma till med förslag om detta. Det behöver bland annat undersökas om en viss lagändring först behöver göras för att inte försöken skall hindras av en tolkning som förekommit av den s k likställighetsprincipen i kommunallagen. Valfrihet för de äldre som använder hemtjänst har oftast varit ett lokalt monopol, även då kommuner ibland anlitat entreprenörer. Den som beviljats hemtjänst har tilldelats en utförare av vården. Att välja mellan olika vårdföretag har det inte varit tal om. Så behöver det inte vara. Även äldres möjligheter att själva eller genom ombud kunna välja service och vård måste öka. Det behövs en förbättrad valfrihet, så att det stöd kommunen godkänt får användas hos valfri kvalitetsgodkänd vårdgivare eller icke-kommunal. Detta skall gälla i äldreboendet. Där har det varit alldeles för mycket av den gamla handfasta metoden att den som inte tiger, samtycker och är nöjd med det som erbjuds flyttas ner i kön. Men långt mer av valfrihet kan och bör införas även i . Valfrihetsprincipen bör också skrivas in i socialtjänstlagen, för både boende och hemtjänst. Regeringen bör återkomma med förslag till sådan lagändring. Den enskilde pensionären skall liksom få en biståndsbedömning, som berättigar till en viss nivå på . Hemtjänstpengen motsvarar sedan den skattefinansiering som går bara till kommunalt driven hemtjänst med samma omfattning. Införandet av en sådan hemtjänstpeng ändrar inte kostnaden för äldreomsorgen. Den är inte ett sätt att spara pengar, och det är inte heller syftet. Meningen med vårt förslag är att trygga kvaliteten och göra hemtjänstverksamheten mer lockande och omväxlande för dem som kan tänka sig att arbeta där, som anställda och som företagare. Valfriheten kräver naturligtvis att det finns alternativ att välja mellan. Inom barnomsorg och skola har vi kunnat se hur föräldrar visat intresse för olika inriktningar eller profiler. Det har lett till att enskilda startat verksamhet med den inriktning som många brukare önskat. Vi kommer att få se samma utveckling inom äldreomsorgen. Det är bara genom att vara lyhörda gentemot de enskildas önskemål som omsorgsgivarna kan känna sig säkra på att det finns inkomster i form av medföljande peng från kommunen. Flera av de enskilt drivna verksamheter som finns i dagens äldrevård kommer att våga bygga ut om det görs klart att det är den enskilde och dennes anhöriga, och inte längre tjänstemännen på en , som bestämmer var de äldre ska bo och varifrån de ska få . Fler läkare i äldreomsorgen Då och då kommer rapporter om vanvård av äldre i äldreomsorgen. Dessa fall är inte vanliga, men de inträffar fast detta aldrig borde få ske. Många av dessa tragiska händelser hade undvikits om den medicinska kompetensen i äldrevården hade förbättrats . Det finns fortfarande stora skillnader mellan olika typer av boenden beträffande bemanning, vårdtyngd och boendestandard. För att råda bot på bristande medicinsk kompetens i mycket vårdkrävande äldreboende krävs samverkansavtal mellan kommuner och landsting. Sådana samverkansavtal finns nu på en del håll. De borde införas överallt. Det måste finnas en medicinskt ansvarig läkare kopplad till varje äldreboende och tillräckligt med sjuksköterskor inom äldreomsorgen. Kommunerna och landstingen bör också utarbeta en strategi för att höja sjuksköterskornas kompetens när det gäller geriatrik åldrandets sjukdomar. En sådan kvalitetsförstärkning kan också betyda att akutbesöken på sjukhusen blir färre, och det höjer ju kvaliteten i omsorgen ännu mer. Frågan om ökad läkarmedverkan i äldreomsorgen hänger nära ihop med husläkarfrågan. För dem som bor i särskilt boende skulle det vara en trygghet att veta att enheten har möjlighet till läkarmedverkan för bedömning av medicinska åtgärder. Till varje särskilt boende bör det (se ovan!) knytas en läkare som har ansvar för att regelbundet besöka enheten och se till att de gamla som bor där får god medicinsk vård. Detta kan vara en husläkare eller geriatriker. Denna läkare ska självfallet också vara ett stöd för personalen. För tydlighets skull bör påpekas att den enskildes möjlighet att själv välja en husläkare som personlig fast läkarkontakt inte ska upphävas därför att äldreboendet som helhet också får en fast läkarkontakt. Geriatriskt utbildade sjuksköterskor kan också medverka till att höja kvaliteten på den vård och omsorg som ges på särskilda boenden. Det här hade kunnat fungera mycket bättre än det på många håll gjort . Krisen inom primärvården, med mängder av obesatta läkartjänster på vårdcentraler i stora delar av landet, hade till största delen kunnat undvikas om satsningen på primärvården inte hade avbrutits genom att Socialdemokraterna och upphävde husläkarlagen efter valet . Följderna av att läkare avskräckts från att söka sig till primärvården har kraftigt försämrat äldrevårdens läkarkontakter. Vi hänvisar när det gäller husläkarfrågan till en liberal motion om sjukvårdsfrågor. Äldrevården behöver alltså stöd av specialister, förutom att de äldre behöver ha nära kontakt med husläkare och annan sjukvårdsvårdpersonal. Dessa medicinska expertresurser som avser äldre kan inte finnas på plats i varje kommun och varje stadsdel. Men de bör samlas i ett äldrevårdscentrum (ÄVC), som skapas genom samarbete mellan en eller flera kommuner samt . Det bör i regel kunna byggas upp kring någon av de resurser som finns , till exempel en geriatrisk klinik. Äldrevårdscentrum ska vara en resurs i första hand för husläkare, distriktssjuksköterskor och annan personal som kommer i kontakt med äldre. För äldre själva eller anhöriga är den naturliga kontakten med sjukvården husläkaren eller distriktssjuksköterskan, men även dessa bör, när de inte anser sig få den hjälp de behöver, kunna vända sig direkt till äldrevårdscentrum. På äldrevårdscentrum ska finnas tillgång till bland annat geriatriker och specialister i äldrepsykiatri och reumatologi samt ett rehabiliteringsteam som kan bedöma om det är möjligt och vad som krävs för att rehabilitera en äldre person som önskar flytta hem igen efter en sjukdom eller olycka. äldrevård och belastningen på akutsjukhus Den som blivit sjuk och vårdats på sjukhus behöver ofta, när sjukhuset gjort sitt, mer äldrevård än före insjuknandet. fanns här ett av de värsta missförhållandena i hela vårdsektorn. Människor blev boende långa tider i akutvårdsklinikernas sjuksalar för att äldrevården inte tog emot dem, och det blev både sämre vård och väldiga fördyringar. Den s k ädelreformen ökade kommunernas ansvar för äldrevården, och större delen av de gamla problemen försvann snabbt. Mycket tack vare detta kunde vården klara 90-talets påfrestningar utan en katastrof i omsorgen om de äldre. Men är det inte allt som står rätt till mellan sjukhusen och den kommunala äldreomsorgen. Framför allt fattas på många håll en länk i vårdkedjan, konvalescenthem eller motsvarande. Det vållar otrygghet för människor som ibland skrivs ut fast lämplig äldrevård inte finns, och som ibland rentav åker fram och tillbaka mellan hem och akutvård. Trygghetskvittot, som införts av och , är här en förebild som andra kommuner och landsting kan lära av. Vid utskrivningen skall det vara klart vilken äldrevård som tar över, och det skall finnas papper på vad den vården är och vart patienten och anhöriga skall vända sig. Kommuner och landsting i samarbete bör, där en sådan eller liknande resurs nu saknas, återinföra konvalescenthemmet som en vårdform mellan slutenvården och det särskilda boendet för äldre människor.