mot · GP02So30 · 2002-02-06 00:00:00 — har antalet tunga narkomaner (sprutnarkomaner och de som brukar t.ex. hasch eller kokain ) ökat från omkring 19 000 till 26 000 . Nedrustningen av narkomanvården är ett socialpolitiskt misslyckande som måste vändas till satsningar på narkomanvården. Narkomanvården var kanske det område som upplevde de kraftigaste besparingarna , vilket lett till en katastrofal situation. Det är svårt för narkomaner att få tillgång till vård även om de är motiverade att sluta med drogerna. Från att ha nått en topp i slutet av 1980- och (då omkring 25 000 personer erhöll någon form av frivillig institutionsvård och drygt 2 000 personer erhöll tvångsvård), har siffrorna sjunkit avsevärt . erhöll omkring 10 000 personer någon form av frivillig vård, medan enbart omkring 600 personer blev tvångsplacerade enligt LVM. erhöll i drygt 2 000 personer någon form av institutionsvård. Enbart 144 personer i länet placerades på ett vårdhem efter ett beslut om LVM-vård. Granskar man hur många som är intagna på någon institution vid ett givet datum framgår det ungefär hur många vårdplatser man har sparat in på . Från att ha nått en topp 1991 (då det fanns ca 750 personer i tvångsvård) har antalet sjunkit till omkring 250. Vad gäller frivillig institutionsvård nådde den en topp 1989 (med omkring 4 300 vårdplatser), för att ha sjunkit till omkring 3 200. Det betyder att resurserna för tvångsvård har skurits ned till omkring en tredjedel av vad de en gång var, medan den frivilliga vården sjunkit till av tidigare nivåer. Detta har skett då missbruket långt ifrån minskat. Tvärtom, som missbruket har ökat, har man skurit ned på vårdinsatserna. Till stor del har besparingarna skett genom att man erbjuder narkomaner öppenvård i olika former. Det är inget fel på öppenvård i sig, tvärtom är det en adekvat och fungerande insats, men alltför ofta har den kommit att sättas in i fall där öppenvård inte är en adekvat insats. har dock valt att erbjuda öppenvård eftersom det är en avsevärt mycket billigare vårdform, som gör att man ändå på papperet kan följa lagstiftningen. Meningen med socialtjänstlagen är att se till att alla får den vård de behöver. Avancerade missbrukare kan sällan tillgodogöra sig öppenvård, hur välmenande och professionell den än må vara. Det behövs därför ofta någon form av institutionsvård (frivillig eller under tvång). Det vill säga, det behövs betydligt mycket mer resurser både för att kunna erbjuda adekvat institutionsvård till dem som frivilligt efterfrågar dem, och för att kunna tvångsplacera mycket avancerade missbrukare som inte kan lägga av på egen hand. En strategi för att rehabilitera missbrukare bör ha som självklar utgångspunkt att ingripa tidigt i missbrukarkarriären. Vårdkedjan måste kunna fungera smidigt, sekretessen får inte lägga onödiga hinder mellan olika samhällsfunktioner som behöver samverka. Antalet vårdplatser är begränsat, men bör prioriteras för yngre. Vården och placeringen av narkomanerna i vården måste också, i så stor utsträckning som möjligt, anpassas till den enskilde missbrukarens behov. Man måste även kräva motivation för behandlingen. Metadonbehandlingen kan för vissa vara en framgångsrik behandling som visar på att det är möjligt att uppnå goda behandlingsresultat. Vi är positiva till att metadonbehandlingen omfattar fler personer än . Föräldrar, föreningsliv, polis, socialtjänst alla kan var för sig göra värdefulla insatser för att mota alkohol- och narkotikamissbruk. Men skall man nå verkliga resultat är det nödvändigt att samarbeta och hålla ihop. Många ungdomar med en missbrukarkarriär bakom sig brukar berätta hur de lyckades dupera sin omgivning genom att berätta en sak för föräldrarna, en annan för lärarna och en tredje för socialsekreteraren. Därför är det så oerhört viktigt att hitta samarbetsformer som gör att de vuxna kan skaffa sig det övertag som unga människor faktiskt har rätt att möta. Det måste finnas tydliga gränser som inte går att manipulera bort. Trycket på behandlingshemmen för barn och ungdomar med missbruksproblem har ökat. Det är viktigt att tillräckligt med platser skapas så att framförallt unga med drogproblem kan få hjälp. Kommunerna måste köpa det antal platser som krävs. Det är en kortsiktig och oklok politik att snåla på kostnaderna om de pengar som används kan hindra att unga fastnar i en livslång drog- och brottskarriär. Ett problem för kommunerna är dock att resultaten av missbrukarvården är så dåligt utvärderade. Det finns få undersökningar som visar om individen blir fri från missbruk och det är inte alltid så att ett projekts kostnader har ett övertygande samband med den behandlingseffekt som uppnås. Placeringen av missbrukaren sker ofta utan att de ansvariga har kunskap om behandlingsmetoden är lämplig eller inte. Det krävs med andra ord kommunalt samarbete i syfte att bättre utvärdera och mäta resultaten i missbrukarvården. Kommunerna ska, när de upphandlar tjänsterna, alltid kvalitetsgranska de tjänster som erbjuds. Precis som i frågan om offentlig upphandling av äldreomsorg måste det finnas en fungerande kvalitetskontroll av den verksamhet som upphandlas för att få kontroll över kostnaderna som vårdkvaliteten kan förbättras. Med ökad visshet om vilka resultat som uppnås blir förutsättningarna också större att kommunpolitikerna är villiga att satsa de resurser som krävs för att missbrukare skall få den behandling de behöver. Då kan trenden att kommunerna köper allt färre vårdplatser som antalet missbrukare ökar brytas. () () () () ()