mot · GQ02So358 · 2002-10-23 00:00:00 — fanns sådana hem, men behövs de i mer moderna former, där man bygger på kunskap om rehabilitering. Att kommunerna har betalningsansvar till landstingen, om äldrevården inte klarar att ta emot dem som är färdigbehandlade på sjukhus, är av avgörande betydelse för att man inte kortsiktigt ska skjuta upp kommunala åtaganden genom att tvinga människor att bo i sjuksalar för akut sjuka. Den ersättning kommunen betalar har gjort att samverkan mellan kommuner och landsting blivit mycket bättre än förut. Men ersättningen är att döma av en hel del tecken ändå något för låg , och det är en orsak till att en del patienter även får ligga kvar på sjukhuset för länge, därför att kommuner inte är snabba med att få fram lämpligt nytt boende. Det är alltså 80-talets missförhållande, om än i mycket mindre skala. Detta är dyrt och låser upp den slutna vårdens kapacitet, och det främjar inte patientens tillfrisknande. Den kommunala ersättningen till landstingen bör ses över, och de lokala och regionala förhållandena bör då tas med i bilden. Mycket talar för att ersättningen bör höjas något, så att den ännu bättre medverkar till att servicen fungerar som den ska och till att resurserna används rätt. Detta bör ges regeringen till känna. Åtgärden, som regeringen bör medverka till, innebär inte någon ekonomisk börda på den samlade kommunsektorn. Vi är anhängare av den s k finansieringsprincipen för relationerna mellan stat, kommuner och landsting, och den bör också tillämpas då det handlar om betalningar och ansvarsfördelning mellan kommuner och landsting. Det bör i det här fallet innebära att kommunerna som grupp ska kompenseras för kostnadsökningen och att de kommuner som är duktiga på att sköta vården så att äldre snabbt får rätt vård kommer att ha en tydligare ekonomisk fördel av att inte i onödan belasta akutsjukhusen. Bättre stöd för pensionärsråden I började pensionärsråd i kommunerna växa fram . Där de fungerar bra spelar de en viktig roll i utvecklingen av hälso- och sjukvården för äldre samt äldreomsorgen. Dock är variationerna över landet stora. De kommunala och landstingskommunala pensionärsråden bör få ökat stöd. Målsättningen är att dessa ska finnas i alla kommuner och landstingskommuner. Därmed skulle äldre få större verkligt inflytande på samhällsplaneringen och få resurser att göra sin röst hörd. Äldre människor med invandrarbakgrund De äldre som är födda i andra länder är knappast friskare än andra äldre. Ändå är de underrepresenterade bland dem som har hemtjänst och som bor i särskilda boendeformer. Det är ett tecken på att det kan vara på väg att uppstå nya sociala klyftor i äldrevården. Så skall det inte få bli. För dem som är gamla och sjukliga på samma sätt skall möjligheterna att få äldrevård vara desamma oavsett födelseort och ursprungligt modersmål. För äldre som inte bott i som unga kan det finnas stora behov av exempelvis särskilt boende i samma hus som andra som talar samma språk liksom uppsökande verksamhet för att utröna om det finns dolda behov. För vård av den som när demensen sätter in förlorar alla språk utom rester av barndomens språk kan vanligt äldreboende där inga särskilda språkkunskaper förekommer bli en mindre god vård. Det är viktigt att ta till vara att det finns personal som har kunskaper i språk som äldre talade som barn, innan de blev bosatta i . Det är också viktigt att rekrytera och vidareutbilda sådan personal. Det här är ett område där det är viktigt att kommunerna samarbetar med det ideella föreningslivet och frivilligorganisationer av många slag, inte minst kyrkor och andra samfund samt invandrarföreningar. I kommunerna måste man då också förstå att insatser i äldrevården inte blir gratis bara för att de organiseras av föreningar och folkrörelser. Det finns ett stort utrymme för kooperativ och föreningsdriven verksamhet, inom både särskilt boende och hemtjänst. Detta kan stimuleras av den valfrihet som vill införa, och på den vägen kan inte minst äldrevården för personer som från början haft ett annat modermål än svenska förbättras. Behandlingen av äldre inom vård och rehabilitering Sjukvård skall ges efter behov. Nedprioriteringar av personer på grund av deras ålder får inte göras. Där det ändå förekommer är det ett tydligt fall av ren åldersdiskriminering som strider mot hälso- och sjukvårdslagen. Men i det sammanhanget bör man lägga märke till att majoriteten av dem som väntar i de allt längre vårdköer som återkommit är äldre människor. Att den nationella vårdgarantin avskaffades blev till nackdel för många människor som fått vänta onödigt . Till stor del är det äldre personer som drabbats. Detta bör inte få fortsätta. Vi hänvisar här till förslag om återinförd nationell vårdgaranti som läggs fram i en liberal motion om sjukvårdsfrågor. Det finns också åtskilligt som tyder på att en skärpt lagstiftning behövs mot diskriminering av äldre vid prioriteringar inom rehabilitering eller vård och omsorg. Detta bör ges regeringen till känna. Äldre synskadade som behövt rehabilitering har fått finna sig i att bli utsatta för systematiskt sämre behandling än yngre. Att rehabilitering ska ske efter behov, inte efter ålder, är en viktig grundregel, men det har visat sig att bristande resurser och påfrestningar från ökade sjukskrivningar av yngre tvingar fram en faktisk diskriminering, där det utslagsgivande blir att barn och yrkesverksamma beräknas ge bättre utdelning för samhällets del, om de jämförs med pensionärer. för den Nationella handlingsplanen för äldreomsorgen visar att rehabiliteringen för de äldre brister. Det är omkring hälften av de äldre som bor i särskilt boende som inte har sina rehabiliteringsbehov tillgodosedda, enligt en studie som refererar till. Undersökningen visar också att rehabiliteringsbehoven inte ens fastställs i behovsbedömningen. Detta talar för att organiseringen av behovsbedömningen och kartläggningen av de äldres rehabiliteringsbehov måste förbättras. De som oftast står för rehabiliteringsinsatserna, vårdbiträdena, måste samarbeta mer med vårdbiträden och de anhöriga. Ansvarsfördelningen mellan huvudmännen måste ses över när det gäller hemsjukvården och rehabiliteringen. Samverkansavtal mellan landsting och kommuner för att förbättra de äldres rehabilitering är nödvändiga. Sådana samverkansavtal kan innehålla bestämmelser om gemensam vårdplanering och samfinansierad rehabilitering. Detta är i huvudsak frågor för kommuner och landsting. Men för del behöver, som nämndes ovan, en skärpt lagstiftning mot diskriminering av äldre vid bland annat rehabilitering införas. Det är nämligen behovet som ska avgöra tid och omfattning av en rehabiliteringsinsats. Samma sak kan det vara på hjälpmedelsområdet. Landstingen är inte lika benägna att kosta på äldre dyrare hjälpmedel ens om dessa är det bästa för den enskilde. Detta syns tydligt när det gäller datorhjälpmedel, men också för andra. Till exempel i valet av en färgmagnevision och en svartvit magnevision är det alltför ofta inte den bästa för den enskilde som väljs utan den svartvita, som är billigare. Olyckor där äldre personer skadas kan ofta förebyggas även om de självfallet aldrig kan helt undvikas. Om de inträffar inom äldrevården är det viktigt att man följer upp vad som hänt så att man där så är möjligt kan minska risken för att det upprepas. Att alla fallolyckor i äldrevården utreds bör vara en del av omsorgsgarantin som ju syftar till att säkerställa kvaliteten och förebygga felbehandling och olyckshändelser av olika slag. Men fallolyckorna bland äldre är också ett försummat folkhälsoproblem, som är orsak till mycket lidande och till många vårddagar på akutsjukhus. En förstärkning av de förebyggande åtgärderna bör eftersträvas i det utvecklings- och tillsynsarbete som bedrivs inom äldreomsorgen och av . Detta bör ges regeringen till känna. Forskning och kunskapsutveckling kring åldrandets sjukdomar Andelen forskare som ägnar sig åt klinisk forskning sjunker på ett oroande sätt. Det medför bland mycket annat att klinisk forskning beträffande äldres sjukdomar riskerar att minska i omfattning, något som både mänskligt och samhällsekonomiskt är oacceptabelt. I en liberal motion om högskolefrågor, som vi hänvisar till, framläggs förslag om ökad satsning på forskning, något som bland annat kan komma klinisk medicinsk forskning till del. Demens och depression är sjukdomar som ofta drabbar äldre och där det är viktigt att den forskning som pågår för att vinna kunskap om hur dessa sjukdomar kan förebyggas och behandlas intensifieras. Ett annat problem är att många läkemedel provats ut på yngre individer men sedan kommit att användas huvudsakligen av äldre. finns uppgift om att så många som en fjärdedel av alla intagningar av patienter på medicinklinik uppskattas bero på felanvändning av läkemedel. Fel- och övermedicinering orsakar såväl avsevärt lidande som ett oacceptabelt slöseri med skattepengar. Det finns stort behov av att studera läkemedels effekter och biverkningar på äldre. Dessutom visar det sig att kunskaperna bland läkare och annan sjukvårdspersonal om läkemedels effekter och biverkningar hos äldre är mycket bristfälliga. Det innebär att många äldre inte får adekvat behandling. Detta bör ges regeringen till känna. Arbetskraftsbrist en ödesfråga för de äldres trygghet Att få tillräckligt många och rätt utbildade anställda till vården av de äldre är en av socialpolitikens största framtidsfrågor. Brister på detta område kan bli det i särklass största hotet mot de äldres trygghet. Att läsa en prognos för pensionsavgångar i något landsting, och därefter en prognos för vårdbehövande äldre mer än så behövs inte för att se vad den kanske största utmaningen för vårdsektorn är, framåt: Att dra till sig och behålla personal. Eftersom de äldre behöver mest vård är det de äldre som kommer mest i kläm om man misslyckas med denna uppgift. Ingen social trygghet kan finnas utan stabil grund i starkt näringsliv och sund samhällsekonomi. Det är därifrån kostnaderna för vården betalas. Det håller därför inte att tala vitt och brett om att vården ska ha bra villkor och mycket personal, ifall man är likgiltig för samhällsekonomin och sätter krokben för arbete och företagsamhet. Det ska löna sig att arbeta. Detta måste få vara en för all skattepolitik. Och en under pensionssystemet, som det numera är. Om inte skatter och sociala trygghetssystem lämnar plats för att upprätthålla arbetets värde blir det inte nog med villiga anställda. Om man inte vill medge detta ska man inte tro att man kan få anställda att ta hand om gamla och sjuka. Men vården kommer dessutom att möta hårdnande konkurrens om arbetskraften. Stora årskullar pensioneras det närmaste årtiondet. Äldrevården med dess stora inslag av mänsklig omsorg och omvårdnad behöver ha ökade resurser och mer personal i takt med att antalet vårdbehövande äldre ökar. Om inte äldrevården blir mer attraktiv som arbetsplats kan det därför på något sluta med en social katastrof, med sjunkande vårdkvalitet för många och med djupnande sociala klyftor, när de som har god ekonomi betalar för att slippa de brister som flertalet drabbas av. Att utbildningen tar hänsyn till den framtida situationen i vården när de äldre blir fler är självfallet viktigt, och ett skäl för att t ex antalet platser i sjuksköterskeutbildningen ökas. Men det räcker inte. Det är nödvändigt att göra dessa yrken inom välfärdssektorn än mer attraktiva framöver, alltså att höja deras status. Att rekrytera till äldrevården går i längden bara om man i grunden förändrar yrkets villkor, med möjlighet att påverka sin arbetssituation och att arbeta i enheter som inte är för stora. Vården behöver en mer småskalig, mindre hierarkisk, arbetsorganisation. Detta förändrar yrket och stärker dess status genom mer inflytande över egen arbetssituation i små enheter, bättre utrymme för individuella lösningar av arbetstid och schema och ambitiös vidareutbildning och kompetensutveckling. Det visar sig att de som har möjligheter att påverka sin arbetsmiljö och vardag är betydligt mindre sjukskrivna än de som arbetar på enheter med ett svagt ledarskap och otydliga mål. Detta avspeglar med största sannolikhet skillnader i trivsel på arbetsplatsen. All erfarenhet visar att människor mår bättre och presterar mer om de kan påverka sin arbetssituation. Små enheter fungerar ofta bättre än stora. De har mindre personalomsättning och lägre sjukfrånvaro. Det är ingen tillfällighet att privata alternativ inom välfärdssektorn ofta får högre betyg av sina anställda än de kommunala. Ofta kännetecknas dessa privata alternativ just av en mindre skala och mer direkta beslutsvägar. Ofta är också ledarskapet tydligare i dessa. Det säger inte att all verksamhet ska bedrivas i privat regi, men däremot att det är viktigt med små enheter med stort personalinflytande. Även personalkooperativ är i många sammanhang ett bra alternativ. Vårdanställda borde ha en arbetsmarknad där de har mer än en arbetsgivare att välja på. Här har det blivit bättre, med fler alternativ och avknoppningar och mer decentralisering i landstingen. Framtidens vårdarbetsmarknad borde slippa den förstelning och löneeftersläpning som berott på att ålderdomliga hierarkier och lönesystem levt kvar när annat arbetsliv snabbt förändrats. Då kan inte heller uppfattningen om manliga och kvinnliga yrken få prägla vården så som den länge gjort. Vården har rätt länge levt högt på att utnyttja gamla könsmönster i yrkesvalet och få människor att tills vidare finna sig i förlegade skillnader mellan manslöner och kvinnolöner i arbetslivet. Detta är sannerligen ingen väg till framgång på morgondagens arbetsmarknad. Äldrevården behöver också personer med livserfarenhet. Det är ohållbart att försöka få personal bara genom att anställa nyutexaminerade. Obalansen mellan pensionsavgångar och antalet som kommer ut från våra skolor och högskolor är alltför stor. Att äldre arbetar mer kan bara lösa en del av de stora rekryteringsproblemen inom vården. Det kan aldrig räcka som ersättning för en bättre fungerande arbetsmarknad, för ett skattesystem som gör det mer lönande att arbeta eller för en öppen och positiv hållning till arbetskraft från andra länder. Men det måste finnas en öppenhet för rekrytering från andra håll. Fler vägar till yrket, med möjlighet att skaffa sig kompetens och växla yrke i mogen ålder är viktigt för äldrevården. Det krävs över huvud taget en större öppenhet för att bryta upp gamla föreställningar om vem som anses passa in i olika vårdyrken. Man måste kunna locka till sig dem som byter yrke, dem som står utanför arbetsmarknaden, dem som tidigare invandrat och dem som vill flytta hit, lära sig språket och arbeta inom vården. Det måste också finnas en flexibilitet i arbetstider och andra villkor så att äldre personer kan arbeta deltid i vården i takt med vad de orkar med. Det här innebär inte att man kan eller ska ge avkall på kompetenskraven. Men man måste se positivt på att människor byter yrke och tar med sig kompetens förvärvad i andra länder och på andra arbetsplatser in i den svenska vården. Det är angeläget att de statliga myndigheter som har ansvar för utbildning, legitimation med mera medverkar till att detta blir lättare än . Regeringen bör också ta fram en plan för hur utbildningsbehovet för de olika personalgrupperna inom äldreomsorgen och hälso- och sjukvården för äldre bättre skall kunna tillgodoses. Detta bör ges regeringen till känna.