mot · GQ02A332 · 2002-10-23 00:00:00 — Undersökningar har visat på att både lönebidragsanställningar och anställningar vid är mycket billiga om man jämför med alternativen a-kassa eller förtidspension. Det är viktigt att påpeka att lönebidragsanställningar i största möjliga utsträckning måste vara en åtgärd för arbetshandikappade och inte för andra grupper. I ett bättre konjunkturläge måste denna anställningsform renodlas så att det i stort sett bara är arbetshandikappade som kan komma i fråga för en lönebidragsanställning. Allra svårast är situationen för dem som har någon form av psykiskt funktionshinder, men den är besvärlig också för till exempel personer med hjärt- och kärlsjukdomar, rörelsehinder och dyslexi. Andelen icke sysselsatta ligger i dessa grupper på eller mer. Majoriteten av dem med nedsatt arbetsförmåga behöver någon form av hjälp eller anpassning för att kunna arbeta. Det kan handla om hjälpmedel, anpassad lokal, transporter till och från arbetsplatsen eller personligt biträde. Men allra vanligast är behov av anpassning av arbetstiden, arbetstempot eller arbetsuppgifterna. Så långt möjligt skall efterfrågan på arbete för dem med nedsatt arbetsförmåga mötas på den reguljära arbetsmarknaden. Arbetsgivare kan få stöd på olika sätt för att anpassa arbetsplatsen, men utnyttjar dessa möjligheter alltför sällan. Det är därför angeläget att gärna i samarbete med näringslivets organisationer bedriva opinionsbildning riktad mot arbetsgivare för att undanröja fördomar och sprida kunskap om de möjligheter som står till buds. Cirka 50 000 personer har anställningar med lönebidrag. Bidraget utgår normalt under högst . Enligt vår mening måste antalet lönebidragsanställningar öka för att de behov som finns skall kunna tillmötesgås. Det måste också finnas större möjligheter att inte trappa av eller upphöra med bidraget om detta i praktiken medför att anställningen därmed upphör. Ett alternativ kan vara att inrätta tjänster som inte kräver full arbetskapacitet, såsom vuxna rastvakter i skolan eller personer som kan ledsaga äldre, vid till exempel promenader eller teaterbesök. Under långa perioder har sådana tjänster i praktiken funnits inom folkrörelse-Sverige, eller i det som brukar kallas den sociala ekonomin, där många med nedsatt arbetsförmåga kunnat beredas sysselsättning. Arbetsgivarnas möjligheter att ta över anställningen när lönebidraget upphör är emellertid ofta små eller obefintliga. Anställningen förutsätter därför i praktiken att lönebidraget permanentas. Vi anser att sådana mer eller mindre permanenta lönebidragsanställningar är det bästa alternativet för dem det berör. Det som annars återstår är ofta förtidspension. Lönebidragets tak är oförändrat. Det har lett till att det blivit svårare för funktionshindrade med kvalificerade utbildningar att få ett adekvat jobb. anser att taket för lönebidragsanställningar skall höjas. För de individer som omfattas av LSS är möjligheterna till arbete i regel än mer begränsade. Men också de måste få möjlighet till en daglig verksamhet. Även för personer som inte kan beredas arbete på den reguljära arbetsmarknaden måste det finnas alternativ. är ett sådant. Även om verksamheten är förenad med en del problem anser vi det angeläget att den finns kvar. Inte minst i många glesbygdskommuner där det inte finns alternativa arbetsplatser som kan erbjuda arbete med lönebidrag, är verksamhet avgörande. verksamhet måste renodlas så att den enbart inriktas på funktionshindrade, som inte vare sig med eller utan lönebidrag kan få plats på den reguljära arbetsmarknaden. Men är ett företag, visserligen med statligt ägande, som konkurrerar på den öppna marknaden. Detta förhållande är inte lyckat. För det första finns det en risk att snedvrider konkurrensförhållandena på marknaden. För det andra har rapporter som kommit visat att vinstkravet på gör att många av de anställda känner sig stressade. Det är viktigt att de handikappade som jobbar inom kan få känna lugn och trygghet i sitt arbete. vinstkrav bör därför ses över. Som ett första steg vill vi minska anslaget till med . Många arbetstagare som fyllt har det tyvärr betydligt svårare att komma in på arbetsmarknaden efter en period av arbetslöshet än vad yngre har. För äldre kvinnor som blivit arbetslösa kan det vara än svårare. Många arbetsgivare är tveksamma till att anställa äldre arbetslösa som inte har kvar till pensioneringen. Vad som oftast glöms bort är att äldre har stor erfarenhet och kompetens som kan vara bra för många företag att få del av. Inte sällan kan en äldre arbetstagare utgöra en sorts eller förebild för de yngre. Äldre arbetskraft är dessutom ofta mer trogen mot sin arbetsgivare och stannar kvar på sin arbetsplats i högre grad än yngre som har en större tendens till rörlighet. Att anställa en 55-åring som har kvar på arbetsmarknaden kan därför vara mycket lönsamt för arbetsgivaren. Frågan har blivit än mer aktuell eftersom det snart finns en möjlighet att stanna på arbetsmarknaden till . är motståndare till alla förslag som innebär att äldre arbetskraft skall pensioneras ut eller generationsväxlas från arbetsmarknaden . Sådana åtgärder är alldeles för defensiva. och dess föregångare har infört både kollektivavtalslagen () och den svenska arbetsrätten (). Tillsammans med Socialdemokraterna röstade vi igenom lagen om anställningsskydd (LAS). Vi har , senare, förslag på hur arbetsrätten skall moderniseras, men det är viktigt att konstatera att är en garant för idéerna om kollektivavtal och arbetsrätt. Få politiska uppgifter är viktigare än att modernisera de regler som styr den svenska arbetsmarknaden. Dagens lagstiftning bidrar till att cementera arbetslösheten på en högre nivå än nödvändigt och till att skapa problem med lönebildningen. Lönebildningen och arbetsmarknadslagarna skall ses som instrument för att skapa balans mellan arbetsgivare och arbetstagare på arbetsmarknaden. Detta var ett riktigt påpekande såväl när lagstiftningen infördes som . Vad som har gått snett är att i många fall organisationerna på både arbetstagar- och arbetsgivarsidan inte sökt eller uppnått en bättre ordning beträffande lönebildning och större inflytande för den enskilde arbetstagaren och arbetsgivaren. Det är ändock viktigt att påpeka att det i huvudsak är avtal mellan arbetsmarknadens parter som skall lösa dessa frågor. Lagstiftning skall endast tillämpas i de fall där det är uppenbart att nuvarande regler inte fungerar som tänkt. Den borgerliga regeringen genomförde några smärre förändringar i arbetsrätten . Dessa förändringar återställdes dock av Socialdemokraterna . Ett beslut som var förödande för företagsamheten. som går blir det alltmer nödvändigt och uppenbart att lagstiftningen måste förändras och moderniseras. Det går inte att ha en arbetsrättslig lagstiftning som är anpassad behov och arbetsmarknad där utgångspunkten är att en anställd arbetar hos samma arbetsgivare hela sitt verksamma yrkesliv. Arbetsrätten skapades för att skydda den svagare parten på arbetsmarknaden. I takt med att nya anställningsformer växt fram finns det dock alltfler grupper som saknar arbetsrättsligt skydd. En reform av arbetsrätten skall därför inriktas bl.a. på att se till att även de som är anställda på projektbasis eller i korttidsanställningar skall få ett bättre skydd än . Dessbättre har en del hänt med lagstiftningen . Men det har skett utan regeringens medverkan. Genom initiativ från de borgerliga partierna och har blockadmöjligheten mot enmans- och familjeföretag tagits bort. Samma politiska gruppering drev igenom en lagstiftning som möjliggör två undantag från turordningen för småföretag. En fortsatt reformering av arbetsrätten brådskar, inte minst mot bakgrund av att arbetsmarknaden förändras. Konkret innebär det att kräver att i MBL bör vetomöjligheterna vid intagande av entreprenader tas bort. De undantag i turordningsreglerna som finns för små företag bör utökas och gälla samtliga företag. Möjligheterna till provanställning bör förlängas från . Vi anser även att de regler som reglerar den s.k. För att få en modern arbetsrätt bör dessutom frågorna bli föremål för en parlamentarisk utredning. En sådan utredning bör bl.a. studera hur de nya anställningsformerna kan komma in i det arbetsrättsliga systemet. Avskaffa åldersdiskrimineringen i LAS Lagen om anställningsskydd (1982:80) reglerar bland annat vad som händer när anställda sägs upp. Där finns regler som säger att den som är skall gynnas när s.k. turordningslistor skall sättas upp, vid återanställningar samt vid skadestånd vid felaktiga uppsägningar och avskedanden. I alla tre fallen får den som är minst tillgodoräkna sig sin anställningstid dubbelt (upp , alltså fem ). Dessa regler är diskriminerande. De har säkert tillkommit för att skydda äldre anställda men motverkar sitt syfte. Ett av syftena sägs vara att hänsyn skall tas till att äldre anställda oftare har försörjningsansvar för barn. Men är inte sannolikheten lika stor att 35-åringar har barn? Och har de ju samma försörjningsansvar som en som är , som 35-åringen inte har kommit lika långt i exempelvis sina eventuella avbetalningar på bostaden. Här är åldersgränsen minst sagt godtycklig och diskriminerar yngre föräldrar. Men den verkliga diskrimineringen riktar sig mot dem som är och söker ett jobb. Som arbetsmarknaden ser ut , med täta konjunktursvängningar och fler tidsbundna entreprenader, måste företagen allt oftare öka eller minska sina kostymer. Vilken arbetsgivare väljer att anställa en 45-åring framför en likvärdig 35-åring, när lagen säger att 45-åringen har förtur mot yngre kolleger, den dagen företaget måste säga upp personal? LAS försvårar därmed för medelålders människor som försöker ta sig in på arbetsmarknaden. Arbetsgivaren ställs också inför dilemmat att se hur yngre anställda blir förbisprungna av senare anställda, när det gäller turordningen vid en eventuell arbetsbrist. En 41-åring som har varit anställd i exempelvis får tillgodoräkna sig 48 månader om företaget måste avskeda folk. En 45-åring som bara har jobbat hälften så länge får räkna med lika många månader och hamnar på samma plats på turordningslistan. Av de angivna skälen bör 3 § 3 stycket i LAS ses över. Nej till lagstadgad arbetstidsförkortning Arbetstidsfrågan är ständigt aktuell i samhällsdebatten. Regeringens stödpartier driver livligt kravet på en lagstadgad förkortning av normalarbetstiden. motsätter sig ett sådant förslag eftersom det skulle hota både tillväxt och välfärd. Enligt effekter av en allmän arbetstidsförkortning skulle en sänkning av normalarbetstiden med medföra att bruttonationalprodukt är lägre än . Rapporten visar alltså att vi skulle bli fattigare av en arbetstidsförkortning, både som privatpersoner och välfärdskonsumenter. Den offentligt finansierade välfärden skulle gå miste om stora resurser. De framtida pensionerna skulle bli lägre, liksom sjukpenning och a-kassa. skulle ha betydligt mindre resurser till vården och skolan. Arbetstidsförkortningen skulle dessutom göra den förväntade bristen på arbetskraft, när de stora 40-talistkullarna går i pension, ännu besvärligare. har som bekant en åldersstruktur som innebär att allt färre skall försörja alltfler . Fler kommer att behöva vård och omsorg men vi kommer att vara färre som betalar för den. Att i ett sådant läge kraftigt förkorta arbetstiden vore för en socialliberal att svika det sociala ansvaret. Ja till flexibel arbetstid som nackdelarna med en politiskt dikterad arbetstidssänkning blivit tydligare har behovet av en ökad individuell bestämmanderätt växt. Tiotusentals svenskar är stressade och har svårt att få tiden att räcka till. De slits mellan familj och arbete och kraven som ställs på dem känns ofta övermäktiga. För dem som drabbas allra värst går det till slut inte ihop de blir utbrända. har larmen om utbrändhet och ett ökat antal sjukskrivna avlöst varandra. För framstår detta som ett av dagens stora samhällsproblem. Det är ofta en tragedi för den enskilde som tvingas att sjukskriva sig för att hon eller han inte orkar. Det stora antalet sjukskrivna är ett samhällsekonomiskt problem; vi klarar inte välfärden om en stor del av den yrkesverksamma befolkningen går sjukskriven. Vår övertygelse är att stress i första hand uppstår på grund av att människor saknar makt över sin vardag. En del av lösningen är att ge människor större makt över sin arbetstid. En lag bör införas som ger den enskilde möjlighet att ta ut ledighet i timmar. Den femte semesterveckan, inarbetad semester och eventuellt ytterligare lediga dagar skall kunna läggas i en timbank. Den som vill kan använda timbanken för att korta sin normalarbetstid under längre eller kortare perioder. skall det vara möjligt att ta ut tiden i timbanken som lön. Ur liberal synvinkel är en timbank en stor frihetsökning. Varje arbetstagare skulle få möjlighet att ta ut ledighet i timmar och därmed få betydligt större makt över sin vardag. Den småbarnsförälder som vill minska sin arbetstid skulle få den möjligheten. Den som vill träna på arbetstid skulle ha den chansen och den som av någon anledning har behov av att ta ledigt skulle själv kunna bestämma att göra det. Bara känslan av att veta att man kan ta ut några timmars ledighet för att följa sin mamma till sjukhuset, hämta sina barn på dagis eller bara strosa på stan skulle sannolikt minska stressen. Det ligger dessutom en trygghet för den enskilde att hon eller han kan ta ut tiden i timbanken i pengar. Den ekonomiska stressen skulle minska för dem med små marginaler om de vet att de hade en ekonomisk buffert i form av timbanken. Majoriteten i arbetstids- och semesterregler (KNAS) kom i det delbetänkande som presenterades fram till ett förslag som också bygger på en timbank. Det finns dock två centrala skillnader mellan kommitténs förslag och . För det första föreslår majoriteten att det skall lagstiftas om fem nya lediga dagar; det rör sig således om en lagstadgad arbetstidsförkortning. En sådan avvisar av skäl som redovisats ovan. För det andra betror majoriteten inte den enskilde att välja att ta ut tiden i timbanken i form av lön. Med förslag kan den som vill sänka sin veckoarbetstid göra det och den som vill kan höja sin lön genom att arbeta lite mer. Med majoritetens förslag handlar det om ett politiskt tvång för människor att sänka sin arbetstid och sin lön. Vi vill reformera arbetsmarknadspolitiken. Därigenom kan mindre resurser ges till den samlade arbetsmarknadspolitiken i och med att effektiviteten ökar. Omfattningen av de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna minskar med vårt förslag. Arbetslöshetsförsäkringen reformeras så att egenavgiften blir högre och de offentliga utgifterna lägre. Den enskilde kompenseras för den högre avgiften genom sänkt skatt. Vi anslår för att införa den jobbgaranti som beskrivits i motionen och mer än regeringen för arbetshandikappade. Under utgiftsområde 14 Arbetsliv lägger vi sparbeting på vissa myndigheter och på anslaget till särskilda utbildningsinsatser. På inkomstsidan i budgeten går vi emot det riktade anställningsstödet, vilket är en saldopåverkande skatteavvikelse om för .