ip · GP10168 · 2002-01-15 00:00:00 — Interpellation 2001/02:168 av () till socialminister om medicinsk rehabilitering för långvarigt arbetslösa Vem bär det ekonomiska ansvaret för de arbetslösas medicinska rehabilitering? Om man ställer frågan till ansvariga på försäkringskassorna får man ett tydligt svar: "Inte vi!" Om man tar upp frågan med länsarbetsnämnderna får man samma svar. tjänstemän påpekar att sjukvården har behandling av akuta och kroniska sjukdomar som uppgift och att rehabiliteringen inbegriper en kategori av behandlingar som inte alltid ryms inom primärsjukvårdens eller sjukhusens arbetsfält. Socialkontoren brukar också reagera på frågan med avvisande kommentarer. Vem ansvarar då för de långvarigt arbetslösas medicinska rehabilitering? Svaret är att dessa människor ofta riskerar att "falla mellan stolarna" och att deras behov av rehabilitering lätt kan försummas eller glömmas bort i en byråkratisk värld där enbart vissa typer av sjukdomsfall ingår i arbetsplaner och budget. Man lägger t.ex. berättigade ansträngningar på behandlingsplaner för diabetiker, men glömmer bort andra åkommor som kräver mycket långvariga eller kontinuerliga rehabiliteringsinsatser. Är dessutom de långvarigt arbetslösa redan utförsäkrade från arbetslöshetskassan eller har de aldrig fått en inkomst att grunda sig sjukpenningen på, faller de ännu djupare in i det okändas avgrund. På försäkringskassorna blir dessa människor "nollade", noll inkomst ger noll i sjukpenning: Då vägrar kassorna bestämt att betala för någon form av behandling med medicinsk rehabilitering som innehåll. Allt detta gäller för olika arter av rehabilitering: rygg- och nackskador, pisksnärtskador, psykiska relativt lindriga besvär, alkoholberoende. Följderna av denna brist på klara finansieringsprinciper och av tydliga rutiner för administration av rehabilitering är kristallklara. De sjuka blir sjukare och till slut hamnar de i mycket besvärliga tillstånd, kanske förlorar de definitivt arbetsförmågan. Inträde eller återinträde i arbetslivet försvåras avsevärt eller blir helt omöjliga. Kostnaderna för försörjningsstöd som utbetalas till människor utan egen inkomst växer och kan täcka resten av de berördas aktiva liv fram till pensioneringen. Pensionen blir mycket låg och behöver kompletteras med bidrag. Vad värre är: Kunskap hos specialiserade centra för rehabilitering utnyttjas inte och vissa centra riskerar att avbryta värdefulla erfarenheter och kan inte tillämpa resultaten av sin långvariga forskning i avsaknad av patienter. Detta håller på att hända med två av mest erfarna centra för rehabilitering: i Ladvik och STRONG i . I med ökande antal långa sjukskrivningar har politiken varken råd eller rätt att inte energiskt verka för rehabiliteringen av en stor grupp invånare i detta land. fick de arbetslösa sin rehabilitering betald av försäkringskassorna, trots att regelverket inte rekommenderade sådan finansiering. får arbetslösa och mottagare av socialbidrag sällan del av nödvändiga rehabiliteringsprogram. Det krävs alltså tydliga principiella beslut från som leder till en effektiv samverkan mellan tjänstemän på socialkontor, försäkringskassor och inom sjukvårdsområden. En viss kategori patienter får inte stängas ute från den rätt till behandling som alla invånare i landet har. Detta borde redan ha varit ämne för tydliga föreskrifter från departementets håll och grund för en etablerad praxis inom de områden där Socsam prövas. Och förvirringen som råder efter fördröjningen av Finsams återkomst i planering och vardagligt arbete kan bara skada ännu mer de sjuka som saknar sjukpenning. Det är också absolut nödvändigt att påminna att köp av rehabiliteringsprogram från alla kvalificerade producenter av behandlingar är att önska. Ju fler människor som får gå genom behandlingar och på så sätt återfår möjligheten att återgå eller träda in i arbetslivet, desto bättre liv får dessa människor och desto lägre kostnader läggs på samhället i form av bidrag för personer instängda i en destruktiv passivitet. Icke-behandlade sjuka människor kan självklart inte bidra till utvecklingen av landets ekonomi. Både och de lokala politiker och tjänstemän som ansvarar för sjukvård och omsorg är skyldiga att se till att en stor grupp människor som dessutom redan bär på tunga och långvariga lidanden får behandling. Att sakna sjukpenning borde inte betyda att man helt utesluts från rätten till ett aktivt liv någorlunda fritt från smärta. De utvärderingar som tidigare eller under den allra har presenterats angående olika samordningsmodeller @ Finsam, Socsam och Frisam @ gör att frågorna om samarbetets villkor blir uppenbara. Principiella och avgörande ställningstaganden från departementets sida visar sig vara livsviktiga. Dessa dokument, av vilka två utarbetades av "Samverkan för särskilt utsatta" och "Socsam-försök till politisk och finansiell samordning", medan det tredje författades vid "Utvärdering av på ", bevisar att behovet av samordning är enormt som samverkansvillkor är otydliga. En slutsats förtjänar att lyftas fram i denna interpellation. Skriften om särskilt utsatta grupper påpekar redan i inledningen: "Utvärderingen visar att samhällets välfärdssystem inte är organiserat för gruppen särskilt utsatta. Det samarbete som redan sker kommer in . Ett av skälen är att det saknas gemensamma mål och ett samlat stöd för att samarbetas kring de särskilt utsatta". Detta betyder att frågan om de glömda nollade personerna i ännu högre grad än tidigare behöver uppmärksammas. Utvärderingarna visar också klart att Finsam gav de ekonomiskt bästa resultaten @ vilket gör regeringens beslut om att inte tillåta denna modell ännu mera obegripligt . Men just Finsam är inte den lämpligaste modellen att ta upp i förhållande till den grupp interpellationen vill diskutera, eftersom Finsam bygger på finansiering från F-kassan, medan de berörda patienterna inte har någon sjukpenning alls. Med hänvisning till det ovan hänförda vill jag fråga socialministern: På vilket sätt avser statsrådet finansiera behandlingen av långvarigt arbetslösa patienter utan sjukpenning? När beräknar statsrådet att sjuka som saknar sjukpenning ska få tillgång till de behandlingar och rehabiliteringsprogram som öppnar arbetslivet för dem? Hur snabbt beräknar statsrådet att oklarheterna kring Finsam, Socsam och Frisam undanröjs? Med hjälp av vilka incitament avser statsrådet uppmuntra vårdens tjänstemän att köpa tjänster från många producenter av rehabilitering?