ip · GP10375 · 2002-04-16 00:00:00 — Interpellation 2001/02:375 av () till statsrådet om särbehandling på arbetsmarknaden Den svenska integrationspolitiken står inför mycket stora utmaningar. De som av olika anledningar sökt sig till vårt land för att skapa sig en bättre tillvaro möts av många hinder, och alltför många hamnar i stället i ett långdraget utanförskap. Hinder finns i form av långa handläggningstider på , fortsatt undermålig sfi-utbildning, frånvaro av tidig kontakt med arbetsmarknaden, bidrags- och skattefällor, samt diskriminering och fördomar. Detta utanförskap leder till mänskliga tragedier för den enskilde, och ett stort slöseri för som helhet. I senaste rapport redovisas fakta som belyser detta tydligt. Exempelvis var andelen arbetslösa bland utlandsfödda, jämfört bland infödda svenskar. Det är därför bråttom att bryta det utanförskap som får så negativa konsekvenser. Det är därför välkommet att många börjat tala om behovet av att individualisera integrationspolitiken. Det handlar om att utgå från individen, när det gäller introduktionen i , när det gäller sfi-utbildningen etc. Alltför länge har integrationspolitiken utgått från invandrare som kollektiv, med påstått kollektiva behov. Det är i detta sammanhang oroväckande att statsrådet återigen har väckt tanken på s.k. positiv särbehandling som ett medel att bryta utanförskapet i . hade jag en interpellationsdebatt med statsrådet om positiv särbehandling. Vid det tillfället var budskapet från regeringen att det inte var aktuellt att föreslå lagstiftning på detta område, utan uttalanden som då gjordes av statsrådet var mer ett sätt att "i första hand att väcka en debatt om vilka möjligheter som finns att öka sysselsättningen bland personer med invandrarbakgrund". Det var helt enkelt en försöksballong som inte lyfte. Det finns ju ett antal starka invändningar mot positiv särbehandling. För det första bör enbart medborgarskapet ligga till grund för åtgärder från lagstiftarens sida. Politiken bör inte kategorisera, oavsett hur lovvärt syftet synes vara. Kategoriseringar av det slag som statsrådet använder sig av riskerar att befästa och fördjupa redan existerande fördomar. För det andra bör lagstiftaren ta sig en funderare över hur människor på ett tillfredsställande sätt ska kunna kategoriseras. Var går gränsen mellan att vara invandrare och svensk? Politiken bör inte betrakta människor som statistiska enheter, utan som individer med rätt att bli behandlade på individuell basis. Därför är kategoriseringar av människor som invandrare och svenskar olyckliga eftersom dessa kategorier inte tar hänsyn till individens rätt att betraktas som unik. Oförskräckt av detta har statsrådet återigen väckt tankarna på positiv särbehandling. I ett radioprogram i SR:s P1 , sade statsrådet att: "Jag vill pröva om det går att positivt särbehandla @@@ Jag tycker faktiskt att situationen på arbetsmarknaden är så akut att jag har en skyldighet att pröva, går det att göra så." Med tanke på den tidigare debatt jag haft med statsrådet är det svårt att veta om också detta uttalande är en försöksballong och ett sätt att väcka debatt. Eller är det en allvarligt menad idé som kan bli till ett lagförslag? Mot bakgrund av detta vill jag därför fråga statsrådet följande: Avser statsrådet att vidta åtgärder för att införa positiv särbehandling på den svenska arbetsmarknaden?