ip · GP10185 · 2002-01-21 00:00:00 — Interpellation 2001/02:185 av () till försvarsminister om genderpespektiv på krishantering Det har stor betydelse för resultatet och utgången av en krishantering vem som analyserar problemet och vem som föreslår lösningar. är det nästan uteslutande män som gör dessa analyser och som föreslår problemlösningar. Det som kännetecknar dagens krishantering är att det till största delen är med militära åtgärder som man försöker lösa konflikter. Den förebyggande och civila krishanteringen är, minst sagt, mycket blygsam i jämförelse med den militära delen. Detta gäller såväl resursmässigt som vad gäller uppmärksamhet. Något som är speciellt tydligt i EU:s krishanteringsförslag. Dagens åtgärder att med militära medel, bombplan och förödande blockader, söka lösa konflikthärdar resulterar i många döda och lemlästade människor, totalt raserade infrastrukturer och ett omätbart mänskligt lidande. Och detta just i de länder som man anser behöver stöd och hjälp från världssamfundet för att lösa sina konflikter. Denna insikt har resulterat i att alltfler börjar uppmärksamma behovet av att kvinnor deltar som aktörer i dessa sammanhang. Och som aktiva aktörer på alla nivåer inom den internationella krishanteringen. Försvarsberedningen skriver i sin rapport 2001:14: "Ökad uppmärksamhet har riktats mot kvinnors roll i konfliktförebyggande krishantering och återuppbyggnaden efter konflikter. I samtliga dessa skeenden har påtalats att kvinnors kompetenser och erfarenheter bättre bör tas tillvara för att skapa effektivare insatser och hållbarare lösningar. Detta skulle t.ex. kunna innefatta att i mandaten för en fredsbefrämjande insats aktivt uppmärksamma och involvera kvinnor, både vad gäller den personal som sänds ut och kontakter med lokalbefolkning som insatserna riktas på, samt att uppmuntra kvinnligt deltagande när fredsavtal skall förhandlas fram." Man hänvisar vidare till FN-resolutionen (), vilken innebar att man uppmanade medlemsstaterna att stärka kvinnorepresentationen på alla beslutsnivåer. Såväl i nationella som regionala och internationella institutioner och arrangemang för krishantering. säger att brister inom detta område minskar trovärdigheten i insatsen och riskerar att undergräva möjligheterna till ett framgångsrikt resultat. har också genom utrikesutskottets betänkande, som svar på motion från , understrukit vikten av FN-resolution . I betänkande 2000/01:UU4 och mer utvecklat i 2001/02:UföU1, säger utskottet: "Det sammansatta utrikes- och försvarsutskottet vill inledningsvis framhålla vikten av att kvinnorepresentation förstärks i alla sammanhang kring krishantering." Man redovisar vidare studier i frågan, stöd till Kvinna till Kvinna och andra initiativ och åtgärder deltagit med. Utskottet skriver avslutningsvis i denna del: "... att ett involverande av fler kvinnor i arbetet med konfliktförebyggande och konflikthantering i många fall skulle göra arbetet mer framgångsrikt och mångfacetterat. Det skulle medföra en mindre skev könsfördelning inom verksamhetsområdet och därutöver föra in perspektiv som män kanske ofta förbiser som t.ex. olika former av våld och hot mot kvinnor." Det finns således en FN-resolution som uppmanar sina medlemsländer att agera i frågan, det finns uttalande om positiva syn på kvinnors deltagande inom krishantering. är det hög tid att gå från det uttalade stödet för forskning och utveckling av kunskaperna i frågan och ta steget mot konkret handling. Planeringen för den europeiska krishanteringsstyrkan pågår för fullt. Vad gäller den militära, oavsett vad vi anser om denna i övrigt, så har den sannerligen hitintills icke präglats av kunskaperna och insikterna som beskrivits ovan i denna interpellation. Den förebyggande och civila krishanteringen har endast tillåtits ta sina första stapplande steg. Kunskapen om och behovet av att stärka kvinnorepresentationen, att kvinnor måste komma in på ett tidigt stadium, måste tillåtas att genomsyra planeringsprocessen . Det är inte nog att släppa in ett fåtal kvinnor i slutfasen av en process. Då är det för sent att påverka inriktning och uppbyggnad. Det är viktigt att regeringen, med stöd av framställda åsikter och FN-resolutionen som grund, utvecklar en strategi för hur detta kan förverkligas. Det gäller att utveckla genderperspektivet och kunskaperna för officerare, både för dem som tjänstgör här hemma och för @ och detta kanske i ännu högre grad @ för dem som tjänstgör i internationella uppdrag. Kunskap om kvinnors situation och orsakerna till detta måste ges ett stort utrymme. Det handlar också om att stärka kvinnors villkor i försvaret och att på allvar motarbeta diskriminering av kvinnor, både anställda inom försvaret och de värnpliktiga. Jag vet att det inom försvaret pågår ett visst arbete för en försvarsmakt utan diskriminering och med ett betydligt större antal kvinnor anställda. Och det är bra! Jag vet att det pågår några projekt för att öka kunskapen om genderperspektivet inom Försvarsmakten. Och det är också bra. Men med det kan vi inte slå oss till ro, det finns mycket kvar att göra. Det är även av största vikt att i sina kontakter inom de olika forum vi är representerade i, driver på för att förverkliga FN-resolutionen 1325:s mål och mening. Jag vill ställa följande frågor till försvarsminister : 1.Har försvarsministern utvecklat någon strategi i syfte att förverkliga FN-resolutionen och uttalade mening vad gäller kvinnors roll i krishantering? 2.Har försvarsministern vidtagit några åtgärder i syfte att förverkliga FN-resolutionen inom EU:s krishanteringsstyrka? 3.Avser försvarsministern att vidta några åtgärder för att öka kunskapen om genderperspektivet inom Försvarsmakten? 4.Avser försvarsministern att vidta några ytterligare åtgärder för att komma till rätta med diskrimineringen av kvinnor inom Försvarsmakten?