ip · GP10226 · 2002-02-01 00:00:00 — Interpellation 2001/02:226 av () till statsrådet om våld mot kvinnor Vi är alla överens om att vi behöver integration, kommunikation, dialog över alla kulturella och etniska synliga och osynliga gränser; ändå stöter vi på så grymma händelser som mordet på . Sådana händelser visar att det finns människor som lever helt utanför vårt samhälle mitt i vårt samhälle. Hedersmord är inte en möjlig handling för en man som lever här och , hedersmord är ett dåd utformat och genomfört i en social och psykisk miljö som bara är möjlig i en medeltida lantlig tankevärld. Gäller det dessutom penningtransaktioner som växer på äktenskapets område är detta ännu tydligare bevis på handlingar som över huvud taget inte borde förekomma i vårt land. Våldet som exploderar ur sådana olagliga beteenden vittnar om ett samhälle delat mellan "vi och de". Vetenskapliga undersökningar, t.ex. den stora undersökningen om brandkatastrofen i , men också rapporterna om svenskundervisning och arbetsmarknad för invandrare presenterade av IFAU och revisorer talar om stora grupper invandrare som lever mitt i det svenska samhället utan att kommunicera med detta samhälle, utan att förstå vad som händer runtomkring dem. Frånvaron av kommunikation föder isolering, misstänksamhet och aggressivitet riktad mot det svenska samhället. Vi kan aldrig stoppa upprepningen av så grymma händelser som mordet på om vi inte kommunicerar över alla kulturella och etniska gränser. Hur ska vi då bryta den osynliga mur som skiljer åt oss från den mest isolerade gruppen? Man kan inte kommendera fram integration. Man kan inte ge befallning till svenskar och låta oss säga till kurderna: "ska ni träffas! ska ni samarbeta! ska ni dela värderingar!" Man kan inte heller planera och genomföra förbättringar i kommunikationen mellan olika grupper uppifrån, via hierarkiska och centraliserade s.k. satsningar @ oavsett hur mycket pengar man då lägger in i sådana kampanjer. Det enda som hjälper är att människor med olika bakgrund blir aktiva kommunikationslänkar, levande broar. Och där har vi sett väldigt få förbättringar, tvärtom, mitt intryck är att har vidgat avgrunden mellan majoritet och minoriteter. När kommunala tjänstemän och arbetsförmedlare i detalj bestämmer över invandrarens vardag, vänder sig många grupper inåt inom sig själva. Isoleringen förstärks i stället för att ge vika. talade om invandrarorganisationerna och vad de kunde göra för att dämpa generationskonflikterna. Hon hade rätt, det är de egna som bäst påverkar män av samma kultur. Men invandrarorganisationerna är precis så som de länge har varit marginaliserade, de har små resurser och få möjligheter att arbeta kontinuerligt och på djupet med svåra pedagogiska frågor. Dialog som löper igenom vardagen och omfattar alltfler kan inte växa ur snåla kommunala bidrag och fattiga projekt på några få månader. som följde mordet på har jag träffat många modiga och envisa invandrarkvinnor och svenskor som tillsammans i olika organisationer arbetar för att sätta stopp för alla former av kvinnoförtryck. Alla dessa organisationer saknar pengar för att kunna utveckla och fördjupa sina insatser, alla tvingas till ständig osäkerhet och många avbrott i verksamheten på grund av resursbrist. Och detta händer i ett samhälle dränkt i vackra slagord om integration, ett samhälle där stora summor pengar delas ut till den offentliga sektorn i hopp om att just myndigheter och traditionella starka svenska organisationer ska ta hand om invandrarna. Hela diskussionen om den kvinnliga könsstympningen är en smärtsam påminnelse om samma företeelse: Individer och grupper kan leva mitt bland oss och ändå isolera sig i en egen medeltida värld. Kan vi komma åt sådana företeelser om läkare och akademiker från dessa grupper @ alltså väl utbildade människor som kan sätta i gång en levande kommunikation @ inte får inträde i sitt yrke i ? Också på detta område har väldigt lite hänt. Och när sådana händelser upprepas @ , , är bara de kända offren för den sortens tragiska former av kvinnoförtryck @ växer också faran för rasistiska och extremnationalistiska tolkningar av situationen. Invandrarorganisationerna riskerar att pekas ut som syndabockar, invandrarbefolkningen kan beskrivas som källan för våldet. har inte missat tillfället: Deras nyutkomna publikation talar om kampanjer mot det ökande kvinnovåldet. Enligt dem har kvinnovåldet kommit till tillsammans med mångkulturen. Det som vi kallar för integrationspolitik måste en gång för alla gå över från vackra ord till praktisk handling och från centralistiska satsningar via den offentliga sektorn till en politik som öppnar vägen för människornas egna handlingar, för deras egen makt. Politiken måste agera så att människor ur marginaliserade grupper äntligen får möjlighet att själva vara aktiva, ta initiativ och förverkliga egna drömmar i nära samspel med majoritetssamhällets företrädare. De organisationer inom vilka invandrarkvinnorna samlar sig för att råda bot på våldet och förtrycket behöver stöd och riktiga möjligheter att verka kontinuerligt och på djupet. Stelbenta centraliserade system på arbetsmarknaden och i kommunerna hindrar dessa gruppers engagemang och delaktighet. Mot bakgrund i detta vill jag fråga integrationsministern vad hon avser göra för att stödja alla grupper som nedifrån och upp, mitt bland våldets offer, bekämpar kvinnoförtrycket.