ip · GP10284 · 2002-02-28 00:00:00 — Interpellation 2001/02:284 av () till statsrådet om afghanska flyktingar Under ett öppet möte som anordnade då den s.k. Brahimirapporten om presenterades kom ett lovande förslag från utrikesminister. Det gällde ett löfte och en uppmaning. Välutbildade afghanska flyktingar som bor i skulle kallas till att bidra till landets återuppbyggnad. En varm appell riktades till andra rika och demokratiska länders ledare för att sätta i gång liknande kampanjer. Den brittiske ministern tog som utgångspunkt för sitt förslag kunskaper om den afghanska flyktinggruppen, i vilken ingår många mycket kompetenta yrkesmänniskor från många professionella områden. Eftersom den sovjetiska invasionen, inbördeskriget och den talibanska diktaturen hade varit så grymma, och alla riktat hårt förtryck mot de intellektuella, hade många akademiker lämnat landet. Det är den engelska regeringens uppfattning att just dessa människor bäst kan bidra både till en stabilisering och till en utveckling i detta hårt plågade samhälle. hörde jag i en Eko-sändning att en internationell kampanj för kraftsamling bland afghanska flyktingar hade kommit i gång. Ett centrum för verksamheten hade öppnats i . Det är självklart att högt utbildade personer som bär på direkt kunskap om ett land, ett samhälle och en kultur som de har direkta erfarenheter av vardagsliv i ett demokratiskt samhälle kan göra stora insatser när gemensamma ansträngningar planeras och genomförs för att återföra ett krigshärjat område till ett någorlunda normalt fungerade samhälle. Det handlar inte i första hand om att få människor att under en nära framtid återvända till hemlandet. Kunniga människor som kommer från ett hårt prövat land kan arbeta för återbyggnad också från många platser i världen @ som instruktörer och lärare för organisationer engagerade i humanitärt arbete, som informatörer för politiska, administrativa och militära grupper sysselsatta med att förbereda projekt, som översättare och skribenter i olika internationella kanslier eller som jurister och ekonomer som kan förklara för västvärldens experter vilken miljö de kommer att samarbeta i. Det finns få områden där den s.k. tysta kunskapen @ den direkta, förkroppsligade kunskapen om en kultur och en geografisk region @ är så viktig som i förhållande till främmande länder. Jag är övertygad om att hela det västerländska biståndsarbetet skulle nå bättre effektivitet och utveckla sig på många skapande sätt om utvandrarnas kunskap som ursprungsländerna kom till konkret uttryck i verksamheten. Självklart behöver inte denna modell tolkas som öppningen av en kampanj om återvändande till fattiga och svårt drabbade länder. Återvändandet är en invecklad process och få människor som har offrat allt för att lämna ett plågat område har styrka att göra om samma erfarenhet i motsatt riktning. De som har familj, små barn eller gamla och sjuka anhöriga kan över huvud taget inte tänka sig en sådan ny förflyttning med tanke på den stora brist på elementär infrastruktur, vård och utbildning som råder i hemländerna. Kunskapen om ett krigssargat land kan utnyttjas med framgång redan innan arbetet på plats sätts i gång @ i inhämtning av värdefull information, planering och utveckling av vitala och givande professionella nätverk. Hade biståndsmyndigheterna i lyssnat till rumäner efter fall, skulle räddningen av barnhemsbarnen ha kommit i gång och i större skala än det skedde. Bosniernas och kosovoalbanernas kunskap om det sociala och professionella livet på platser därifrån de kommit har enligt min mening inte heller i tillräckligt stor utsträckning tagits till vara, vilket har lett till fördröjning i viktiga sammanhang. Jag var själv med i en arbetsgrupp som föreslog att bosniska juristers kunskaper skulle komma till användning i det förberedande arbetet för en motsvarighet till i Bosnien och jag gjorde fruktlösa försök att koppla kunniga arkitekter och stadsplanerare från f.d. till rekonstruktionen av förstörda städer och byar @ men vi bemöttes med alldeles för lite förståelse för denna arbetsmodell och tvingades ge upp. Denna modell borde alltså tillämpas i relation till olika områden som samarbetar med: Många kunniga flyktingar från många krigs- och katastrofdrabbade länder kan mobiliseras. På så sätt skulle säkert människor som saknar arbete eller bara har tillträde till lågstatusjobb återfinna en ingång i sitt yrke. Frågan är säkert högt aktuell i som stor mottagare av flyktingar och som ett land där segregation och massarbetslöshet ger upphov till många svårigheter. Med bakgrund i det framförda vill jag fråga biståndsministern: På vad sätt är biståndsministern beredd att se till att de afghanska flyktingarnas kompetens tas till vara? Är biståndsministern beredd att arbeta internationellt för att de afghanska flyktingarnas kompetens ska tas till vara på ett bättre sätt?