frsrdg · GP04RR10 · 2002-01-01 00:00:00 — att lagen (1995:1393) om lantmäterimyndighet ändras så att de kommunala lantmäterimyndigheterna blir skyldiga att samråda med den statliga myndigheten om ärenden som kan falla under de ärendetyper som anges i 5 § 2-4 lagen om lantmäterimyndighet. Lantmäterimyndigheterna i och kom-mun avstyrker förslaget. Förfarandet skulle innebära att ett ytterligare moment införs i förrättningshandläggningen där i stället en rationell hantering bör eftersträvas. Att överlämnande sker i dessa fall är i stället en tillsynsfråga. () menar att konsekvenserna av förslaget blir ökad osäkerhet och tillkrånglad handläggning. Däremot förekommer det att de statliga och kommunala lantmäterimyndigheterna vid sina regelbundna överläggningar diskuterar överlämnandefrågor på ett principiellt plan för att nå en samsyn. Detta bör, enligt KT, fortsätta att utvecklas. I rapporten föreslår revisorerna att stora sakägare med verksamhet spridd över landet och i flera kommuner med egen lantmäterimyndighet ges rätt att avgöra om en eller statlig lantmäterimyndighet ska handlägga förrättnings-ärendena. Lantmäteriet anser att den av revisorerna och föreslagna ordningen för större sakägare att avgöra var ett ärende ska handläggas bör införas. menar att det från rättssäkerhetssynpunkt framstår som olämpligt att införa regler som innebär att sökanden ska kunna välja vilken lantmäterimyndighet som ska handlägga förrättningen. , och tillstyrker förslaget. framhåller att förrättningar för genomförande av köp i samband med bildande av naturreservat och därefter påföljande gränsutmärkning, kräver speciell kompetens och rutiner för att fungera rationellt och effektivt. Detta kräver ett utvecklat samarbete med lantmäterimyndigheterna. Det nuvarande systemet med såväl kommunala som statliga lantmäterimyndigheter synes i mycket begränsad utsträckning ha sakägarnas intressen som grund. konstaterar att ett fåtal kontaktytor är mycket värdefullt för ett rationellt arbete. Lantmäterimyndigheterna i och avstyrker förslaget bestämt. Man menar att det, mot bakgrund av revisorernas starka fokusering på rättssäkerhetsaspekter i fastighetsbildningen, är både förvånande och anmärkningsvärt. Det har inte heller visats att handläggning vid kommunala lantmäterimyndigheter skulle innebära längre handläggningstider eller högre kostnader varför uppfattningen att handläggning vid statliga myndigheter skulle vara mer rationellt kan ifrågasättas. Lantmäterimyndigheterna i framhåller dessutom att det vid dessa förrättningar förekommer ett stort antal frågor där lokalkännedom och planfrågor har stor betydelse för en rättssäker handläggning. Samordning mellan myndigheterna (statliga och kommunala) bör i stället ske genom samverkan. i kommun framhåller att då förutsättningarna för lantmäteriförrättningar är lokalt betingade är den lokala kunskapen av stor betydelse för en rationell förrättningshandläggning. Att man måste vända sig till flera myndigheter är knappast något reellt problem. Myndigheten menar vidare att det arbetssätt som har utvecklats i samarbete mellan de statliga och kommunala lantmäterimyndigheterna när det gäller omstruktureringen inom SJ och är ett exempel på en modell som är värd att utveckla ytterligare. Detta kräver att Lantmäteriet intar en öppnare och mer samarbetsvillig attityd gentemot de kommunala lantmäterimyndigheterna. Lantmäterimyndigheterna i och menar att alla sakägare bör omfattas av förslaget. Att endast ge s.k. storkunder denna möjlighet stämmer, enligt myndigheten i , inte med kravet på likabehandling av medborgarna. Myndigheten i menar att även mindre sakägare av rationalitetsskäl kan ha önskemål om att flytta ärenden då exempelvis leveranstiderna kan variera mellan de statliga och kommunala lantmäterimyndigheterna. anser att förslaget är helt främmande i svensk rättstradition och skulle bli mycket svårt att tillämpa i praktiken. I det samverkansklimat som håller på att utvecklas mellan stat och kommun bör i stället stor- eller rikskunder kunna hanteras i frivilligt samarbete mellan olika berörda myndigheter. Särskilt som mycket talar för att det inte kommer att handla så mycket om "konkurrens om kunder" som om svårigheten att få tag på kompetent arbetskraft. () menar att förslaget är olämpligt från rättssäkerhetssynpunkt. Det saknas dessutom helt belägg för att en handläggning av den myndighet som har lokalkännedom och djupa kunskaper om pågående fysisk planering skulle vara ineffektivare än om denna myndighet inte deltar. KT tror att även tjänar på att utnyttja sin lokala förankring. Däremot anser KT att samverkan mellan de statliga lantmäterimyndigheternas marknadsenhet och de kommunala lantmäterimyndigheterna i rikstäckande eller regionala förrättningsprojekt bara är i början av sin utveckling. Det viktiga är, enligt KT, att ser de kommunala lantmäterimyndigheterna som en självklar resurs som bjuds in i planeringen i ett mycket tidigt skede. har berett kommuner med lantmäterimyndighet en plats i det mark- och fastighetsråd där de regelbundet diskuterar utvecklingen med ett antal stora kunder, varav flera är statliga. Detta är en åtgärd som, enligt KT:s uppfattning, kommer att stärka både de statliga och kommunala lantmäterimyndigheternas förmåga att samverka positivt i kommande s.k. storkundsprojekt. I rapporten föreslår revisorerna att avtal som inte är förenliga med lagen om lantmäterimyndighet omförhandlas eller avvecklas. Enligt Lantmäteriets mening innebär myndighetens s.k. storkundsavtal inte att de kommunala lantmäterimyndigheternas tolkningsföreträde inskränks. I rapporten föreslår revisorerna att Lantmäteriet förstärker sin formella tillsyn av såväl kommunala som statliga lantmäterimyndigheter. Lantmäteriet anser att tillsynen över lantmäterimyndigheterna i huvudsak fungerar väl. Den har utformats efter diskussioner med de kommuner som har egen lantmäterimyndighet. Ambitionsnivån är anpassad till vad som framkommit vid besök och andra kontakter med lantmäterimyndigheterna. Lantmäteriet framhåller också att då inga ärenden som har handlagts vid kommunala lantmäterimyndigheter varit föremål för kritik från sida måste behovet av en mer intensiv tillsyn ifrågasättas. Lantmäteriet menar att tillsynen bör utvecklas. (), i , , () samt Lantmäterimyndigheterna i och tillstyrker förslagen om att tillsynen bör stärkas. LTH anger villkoret att det måste finnas medel att finansiera ambitionerna. De båda kommunala lant mäterimyndigheterna menar att den förstärkta tillsynen bör inriktas mot råd, anvisningar och utveckling av verksamheten snarare än formell tillsyn. i betonar behovet av en mer omfattande tillsyn av de kommunala lantmäterimyndigheterna. anser att tillsynen bör organiseras som en förhållandevis fristående enhet, vilket även ger ökade möjligheter att kontinuerligt överblicka och återföra erfarenheter från fastighetsbildningsverksamheten i hela landet. KT betonar att det är viktigt att de statliga och kommunala lantmäterimyndigheterna hanteras lika i tillsynshänseende och att har ett tydligt ansvar att ge likvärdiga förutsättningar för statlig och lantmäteriverksamhet. Utveckling av grundutbildningen, fortbildning, råd och stöd, utveckling av verksamhet och metoder, uppföljning och återföring av rättstillämpningen, gemensam kvalitetsutveckling är områden som bör utvecklas inom ramen för en aktiv tillsyn. i kommun delar revisorernas förslag om åtgärder för att förstärka tillsynsfunktionen. tycker det är märkligt att Lantmäteriets granskande tillsyn utövas ensidigt mot de kommunala lantmäterimyndigheterna. Aktiv formell tillsyn och plan för tillsynen I rapporten föreslår revisorerna att en plan upprättas för tillsynsverksamheten. Lantmäteriet framhåller att det faktum att tillsynen inte nämns särskilt i Lantmäteriets verksamhetsplan inte innebär att planering saknas. I rapporten föreslår revisorerna att den formella tillsynen av de statliga lantmäterimyndigheterna blir mer aktiv. Lantmäteriet menar att utöver tillsynen av de statliga myndigheterna sker en omfattande uppföljning av verksamheten inom såväl division Fastighetsbildning som från verksledningen. Chefsjuristen har omfattande kontakter med såväl överlantmätare som enskilda förrättningslantmätare. Därtill kommer den stödverksamhet som de centralt placerade enheterna inom division Fastighetsbildning lämnar. Detta innebär att behovet av att bedriva mer formell tillsyn bedömts vara litet. En utökad formell tillsyn skulle heller inte leda till sådana förbättringar av verksamheten att den kunde anses vara befogad. Formell tillsyn av enskilda förrättningslantmätare I rapporten föreslår revisorerna att den formella tillsynen av de enskilda förrättningslantmätarnas arbete utvecklas. menar att förslaget är olämpligt. Motivet är att den centrala styrningen och delegeringen i samband den nya arbetsprocessen och enhandläggarmodellen har drivits för långt och att den lokala organisationen i stället bör ges större utrymme. anser att det är tveksamt att inrikta kontrollen i dessa sammanhang på de enskilda förrättningslantmätarna och deras kompetens. i delar revisorernas uppfattning om vikten av en väl fungerande statlig tillsynsverksamhet. Myndigheten anser dock att den föreslagna "inspektörsmodellen" med bl.a. en mer detaljerad kontroll av enstaka förrättningsmän inte på något sätt säkerställer kvaliteten i myndigheternas arbete. En bibehållen hög kvalitet i förrättningsverksamheten, fastighetsregistret och övrig verksamhet kan endast åstadkommas av lantmäterimyndigheterna själva genom internkontroll och kvalitetssäkring av processerna. Tillsynen bör därför inriktas mot att lämna råd, anvisningar och stöd i detta arbete. I rapporten föreslår revisorerna att det vid alla s.k. tillsynsbesök även ska medfölja personer med gedigna praktiska kunskaper i förrättningsarbete. Lantmäteriet framhåller att personal med fastighetsrättslig kompetens numera deltar i tillsynsbesöken. Den nya arbetsprocessens mål I rapporten föreslår revisorerna att tillkomsten av målen för den nya arbetsprocessen bör analyseras liksom hur de reviderades och följdes upp . Lantmäteriet anser inte att det är särskilt anmärkningsvärt att målen inte uppfattades som realistiska av berörd personal vid lantmäterimyndigheterna, då projektet drevs för att åstadkomma en väsentligt ökad rationalitet i verksamheten. Ett stort antal medarbetare skulle tvingas lämna organisationen till följd av projektet. Detta resulterade i en betydande tveksamhet till den planerade förändringen och realismen i de beräkningar som redovisades. Vidare menar att det från intern styrningssynpunkt ofta kan finnas anledning att sätta målen något högre än vad som kan förväntas vara möjligt att nå. Lantmäteriet menar att problematiken kring de mål för den nya arbetsprocessen som regeringen har ställt upp, kanske rör hur detaljerade verksamhetsmål regeringen bör ställa. Med de begränsade resurser som finns inom bör målen kanske göras färre och mer övergripande än vad som gällt för Lantmäteriet. Lantmäteriet förespråkar en ordning med resultatkontrakt i linje med vad som gäller i bl.a. och . anser att det är särskilt angeläget att analysera målen för den nya arbetsprocessen. De lokala lantmäteriorganisationernas kompetens synes inte ha tagits till vara i tillräcklig utsträckning när målen sattes. För tingsrätten, som framför allt ser resultatet av lantmäterimyndigheternas arbete i de ärenden som överklagas till fastighetsdomstolen, är det uppenbart att kvaliteten i myndighetsutövningen skulle förbättras om ökad tid kunde avsättas för utredningar och de rättsliga momenten. Alltför mycket tid går åt till att lära sig att använda olika tekniska stödsystem. De nya normalpriser för några typer av förrättningar som gäller fr.o.m. riskerar att ytterligare reducera utredningsarbetet. anser att det än tydligare bör klargöras att de grundläggande målen för ny arbetsprocess var orealistiska, att enhandläggarsystemet har drivits för långt och att den centrala styrningen också i flera andra avseenden har misslyckats. Den lokala organisationen behöver därför ges ett ökat utrymme. har inget att invända mot att målen med den nya arbetsprocessen analyseras och eventuellt revideras. i delar revisorernas uppfattning att målen för den nya arbetsprocessen saknade förankring hos de regionala lantmäterimyndigheterna och att det starkt bidragit till den dåliga måluppfyllelsen. En annan faktor som alltjämt bidrar till att målen ej nås är att registerkartan vad avser såväl fastighetsrättslig som geometrisk kvalitet ej uppfyller de krav som förutsattes i ny arbetsprocess. Myndigheten anser att en heltäckande digital registerkarta med god geometrisk kvalitet är av största betydelse för en rationell och rättssäker fastighetsbildningsprocess. menar att en analys av den nya arbetsprocessens mål kan ha visst värde för återföring till andra verksamheter. Det viktiga för de kommunala lantmäterimyndigheterna och kommunerna som sakägare är dock att se framåt och analysera vad som krävs för att ytterligare effektivisera och nå de mål som ställdes upp för den nya arbetsprocessen. ST-lantmäteri saknar en analys av de negativa konsekvenser som uppkom då den nya arbetsprocessen infördes med omorganisationen. Personalnedskärningarna innebar, enligt ST-lantmäteri, förlust av kompetens, produktionskapacitet och erfarenhet. I rapporten föreslår revisorerna att regeringen ser över och klargör finansieringsprinciperna inom fastighetsbildningen efter införandet av den nya arbetsprocessen, att regeringen analyserar om anslagen till fastighetsregistreringen kan avvecklas och finansieringen i stället ske över förrättningstaxan. menar att lantmäteriförrättningen har unika fördelar i effektivitets- och rättssäkerhetshänseende. Med det nuvarande finansieringssystemet övervältras dock en del av förrättningskostnaderna på sakägarna. Om sakägarna också ska bära kostnaderna för fastighetsregister inklusive kartor ökar risken för kvalitetsförsämring. Enligt rapporter som nått domstolen finns det tecken på en kvalitetssänkning. En organisatorisk och teknisk integrering av fastighetsbildning och fastighetsregistrering inne bar inte att man vid omorganisationen av lantmäteriverksamheten förutsatte att kostnaderna för fastighetsregistreringen skulle bäras av sakägarkollektivet. Tingsrätten anser att lämpligheten i att finansiera de nämnda verksamheterna genom en nyttobaserad fördelning mellan sakägarna och det allmänna bör övervägas. tingsrätts erfarenheter tyder på att förrättningsförfarandet är kostnadseffektivt från ett systemekonomiskt perspektiv. Det gäller inte minst beträffande tvistiga frågor. Det är en annan sak att vissa förrättningar ibland kan framstå som dyra ur den enskilde sakägarens synpunkt. Att tillföra förrättningarna ytterligare kostnader genom att belasta dem med kostnader för registreringen framstår därmed som oskäligt. Mot bakgrund av den rättsvårdande karaktär som förrättningen i sig har, talar mycket för att staten borde vara med och betala även delar av de förrättningskostnader som sakägarkollektivet i sin helhet nu får betala. har inget att invända mot förslagen och () tillstyrker förslaget om en översyn av finansierings-principerna. LTH menar att det vore rimligt att även inkludera expeditionsavgifterna hos inskrivningsmyndigheterna i översynen och undersöka om det vore möjligt att låta en andel av dem direkt finansiera Lantmäteriet. Lantmäterimyndigheterna i , och kommun anser att fastighetsregistreringen ska finansieras via förrättningsavgifter. i kommun framhåller att de kommunala lantmäterimyndigheterna, till skillnad från de statliga, inte erhåller statliga anslag för finansiering av fastighetsregistreringen. En likabehandling är önskvärd. har noterat att lantmäterimyndigheterna tycks sakna resurser för att hålla planregistret ajour. Om anslaget till fastighetsregistrering helt försvinner befarar att planregistrets kvalitet vad gäller skyddad natur ytterligare försämras. Verket vill också påtala de negativa effekterna av att registerkartan inte produceras och ajourförs i en enhetlig databas. Detta medför betydande olägenheter för aktörer som verkar nationellt. i menar att målet om en fullständig integrering av fastighetsbildningen och fastighetsregistreringen i alla ärenden inte är möjligt att uppnå, i varje fall inte på kort och medellång sikt. För en total integrering krävs bl.a. en modernisering och förenkling av reglerna för fastighetsregistreringen och en kraftig kvalitetshöjning av fastighetsregistret och registerkartan. Finansieringsprinciperna för fastighetsregistreringen är enligt myndigheten klara men inte anpassade till nuvarande arbetssätt. Ska en finansiering av fastighetsregistreringen ske via avgifter på lantmäteriförrättningarna är det viktigt att reda ut vad i registeranslaget som ska finansieras via lantmäteritaxan. Då kvaliteten på innehållet i databaserna varierar kraftigt inom olika områden skulle en finansiering via lantmäteritaxan slå mycket olika mot olika sakägare. Omfattande kvalitetshöjande åtgärder i databaserna måste därför föregå en eventuell ändring av reglerna. Vidare måste särskilda medel finnas för enstaka rättelseåtgärder. i menar att finansieringen av det offentligrättsliga fastighetssystemet har stora samhällsekonomiska brister. linje med tidigare utredningar föreslår myndigheten att en registerhållningsavgift bör införas. Myndigheten framför vidare liknande synpunkter på fastighetsregistrets kvalitet och konsekvenserna för sakägarna om fastighetsregisteranslaget avskaffas som i . Även i framför denna syn och betonar att förrättningskostnaderna kommer att bli betydligt högre i glesbygden än i tätorterna på grund av bristande kvalitet i bl.a. fastighetsregisterkartan. Sakägarna i områden med dålig registerkartekvalitet kommer därmed att få stå för kostnader som i andra områden har finansierats med anslagsmedel. har tidigare ställt sig bakom att finansieringen av fastighetsregistreringen ska ske över förrättningstaxan. Detta har främst grundats på behovet av att likställa förhållandena mellan de statliga och kommunala myndigheterna. framhåller dock att det endast är kostnader som är direkt kopplade till själva registreringsprocessen som bör bekostas av sakägarna. För övriga kostnader som sammanhänger med utveckling och förvaltning av fastighetsregistret bör statliga anslag fortsättningsvis användas även för kommunala verksamheter. menar att det inte är bra om sakägarna, av vilka kommunerna utgör en tung grupp, får bekosta en alltför stor andel av den verksamhet som fyller breda samhälleliga behov. I rapporten föreslår revisorerna att en oberoende granskning genomförs av kvaliteten i fastighetsbildningsprocessen och dess utfall. har inget att invända mot att kvaliteten i fastighetsbildningsprocessen granskas. anser att kompetenskraven på förrättningslantmätarna bör höjas. Domstolen har sett många exempel på till synes enkla förrättningar som fått en bristande hantering hos lantmäterimyndigheten därför att det i ärendet funnits rättsliga problem som handläggaren inte uppfattat. Eftersom det krävs kunskap i många skilda lagkomplex på fastighetsrättens och fastighetsekonomins områden, som det också ställs krav på bl.a. social och teknisk kompetens i handläggningen, krävs det en specialisering för att höja kvaliteten och rättssäkerheten i arbetet. Det framstår som orealistiskt att tro att en enda handläggare ska kunna klara alla roller och uppgifter i förrättningsverksamheten. Tingsrätten vill i sammanhanget också peka på planerna att öka användningen av förrättningsinstitutet. Behovet av starka och välrustade myndigheter med hög rättslig kompetens blir därmed ännu mer påtagligt. anser att det är av yttersta vikt att förrättningsverksamheten handhas av en myndighet med hög rättslig och fastighetsekonomisk kompetens. En förutsättning för att systemet ska fungera är dock att lantmäterimyndigheterna inte enbart har tillgång till tekniskt avancerade system m.m. utan även personal med tillräcklig kompetens. Tingsrätten har kunnat märka en försämrad förrättningskvalitet. Detta torde med största sannolikhet ha att göra med problem vid införande av den nya arbetsprocessen och de omorganisationer som Lantmäteriet har genomgått . Förrättningslantmätarnas kompetens inom fastighetsrättens och fastighetsekonomins område måste hållas på en tillräckligt hög nivå. En förhållandevis vanlig förrättning kan, enligt tingsrätten, vid första ögonkastet tyckas vara okomplicerad för att i nästa stund innehålla såväl rättsliga som andra problem. Det är då viktigt att den som har att handlägga förrättningen i vart fall har sådana kunskaper att han blir varse problemen och även helst vet att hantera dem. Utöver nämnda kunskapsområden är det viktigt att behärska samhällsplaneringsfrågor i stort. Tekniska högskolan (KTH) anser att flera metoder kan användas för att upprätthålla kompetens. Bland sådana nämns professionsutbildningar som garanterar viss kompetens, praktiktjänstgöring under ledning av erfarna förrättningsmän, aktiv fördelning av ärenden efter personlig kompetens, särskild granskning av varje ärende vid avslutande, godkännande av förrättning av separat myndighet, etc. KTH menar att om man har valt ett system där inga formella krav finns för förrättningsmän är det förmodligen så att inträngande revisioner/tillsyn av verksamheten måste göras, och då kanske på individnivå. KTH framhåller vidare att förrättningslagstiftningen är så avancerad och ger förrättningsmännen ett sådant ansvar att man måste vara helt säker på att förrättningsmännen klarar av att hantera den med råge. De ska inte enbart klara av att göra formellt riktiga förrättningar på papperet, de ska också behärska att vidta rätt åtgärder och på effektivaste sätt. Kompetensfrågan måste således behandlas mer seriöst än vad den har gjort. Förhållandet gäller både statliga och kommunala myndigheter. Ytterst är kompetensfrågan en rättssäkerhetsfråga. () tillstyrker revisorernas förslag. Enligt LTH är svårigheten att be-stämma vad som är kvalitet i dessa sammanhang. Det är lätt att mäta saker som tidsåtgång, kostnader och kundernas uppskattning av arbetet, men kvalitet i besluten är något annat. Metoden för en kvalitets-granskning bör alltså utgå från studier av för-rättningshandlingar och från att dessa ska vara väldokumenterade samt juridiskt korrekta och be-grip-liga även för den som inte varit inblandad i förrättningen. i anser att då fastighetsregistret utgör grunden för fastighetsbildningsprocessen är kvalitetssäkringen av detta särskilt viktig, inte minst då registreringen som tidigare utfördes av specialister numera delvis ingår i förrättningshandläggningen och sköts av den enskilde förrättningslantmätaren utan specialkunskaper i registrering. Den rättsliga kvaliteten säkerställs också av domstolarnas prövning av överklagade förrättningar. i kommun framhåller att en stor del av de statliga förrättningslantmätarna är karttekniker eller mätningsingenjörer. Genom den nya arbetsprocessen har förrättningshandläggningen blivit mekaniserad, och handläggarens koncentration fokuseras på hjälpmedlet. Erfarna förrättningslantmätare med högskoleutbildning vet att det inte förekommer några s.k. normalförrättningar. Varje ärende är unikt och kan inrymma problem som är svåra att se för den som inte har tillräcklig kompetens. hetsindelningen kräver både kunskaper om gammal och ny fastighetsrättslig lagstiftning samt allmänna civilrättsliga kunskaper. De utbildningar som Lantmäteriet erbjuder kan inte på långa vägar likställas med en högskoleutbildning. Det finns ingen anledning att ifrågasätta att de kommunala lantmäterimyndigheterna skulle ha personal som är kompetent att handlägga alla typer av förrättningar, tvärtom kan man ifrågasätta om det finns tillräcklig kompetens inom alla de statliga lantmäterimyndigheterna. Ett lovvärt initiativ har emellertid tagits av och Lantmäteriet att genomföra ett kvalitetsprojekt.