frsrdg · GP04RR10 · 2002-01-01 00:00:00 — Detta har bl.a. underlättat kontakter och möjliggjort ett större samutnyttjande av olika servicefunktioner. Synen på vad denna ökade grad av samlokalisering kan medföra framgår av detta uttalande från chefen vid en av lantmäterimyndigheterna: [den lokale metriachefen] och jag jobbar för att få ihop våra organisationsdelar. Ett utökat samarbete mellan myndigheten och Metria ger stora fördelar. Vi kan fungera som draghjälp åt varandra i olika sammanhang, förmedla jobb och tips osv. När vi sitter nära varandra ökar det medvetenheten hos alla medarbetare att det inte bara är den ena eller den andra organisationsdelen som vi ska tänka på utan Lantmäteriet om helhet (Lantmäteriet, 2000b , s. 11). I Lantmäteriets förslag till regeländringar som nämndes i föregående kapitel framför Lantmäteriet önskemål om att de regionala lantmäterimyndigheterna och Lantmäteriet ska sammanföras i en myndighet. Förslaget kommenterades på följande sätt i remissvaret från : Förrättningsverksamheten har domstolsliknande inslag och är kvalificerad myndighetsutövning vilket ytterst är uttryck för samhällets maktbefogenheter i förhållande till medborgarna. Det leder till slutsatsen att myndighetsutövningen än tydligare bör hållas isär från annan verksamhet och att det är direkt olämpligt att infoga lantmäterimyndigheterna i en organisation vars mål är att alltmer efterlikna det privata näringslivet (, 2000). Lantmäteriets uppdelning av myndighetsuppgifter och uppdragsverksamhet Frågan om hur myndighetsuppgifter och uppdragsverksamhet ska hanteras inom Lantmäteriet har utretts . Såväl förvaltningspolitiska som konkurrenspolitiska argument har framförts för eller emot olika grad av uppdelning av verksamheten. Lantmäteriet framhåller ofta de effektivitetsfördelar och synergieffekter som kan knytas till en integrering av verksamheten. Riksdag och regering har bl.a. betonat rättssäkerhetsfrågor genom att peka på att uppdragsverksamheten kan skada förtroendet för myndighetsutövningen om dessa verksamheter inte hålls isär. Särskiljande av uppdragsverksamheten genom bolagisering har diskuterats. revisorer konstaterar att bilden av hur väl Lantmäteriet lyckas hålla isär uppdragsverksamhet och myndighetsuppgifter varierar. Revisorernas intryck är att Lantmäteriet uppfattar avvägningen mellan dessa båda verksamheter som förhållandevis oproblematisk ur såväl ett konkurrens- som ett rättssäkerhetsperspektiv. medger myndigheten att verksamheten innebär en "ständig balansgång" mellan kravet på effektivitet, som bl.a. signalerar att man bör försöka utnyttja de synergier som finns i den sammanhållna myndigheten, och de rättssäkerhetsaspekter som ställer krav på en tydligare uppdelning. Revisorernas uppfattning är att tydliga effektivitets- och resultatkrav i allmänhet har en tendens att prioriteras framför mer diffust angivna rättssäkerhetsaspekter, inte minst i samband med kraftiga rationaliseringar eller omstruktureringar av en verksamhet. I Lantmäteriets fall bidrar detta till att gränsen mellan uppdragsverksamhet och myndighetsuppgifter successivt håller på att suddas ut. Statskontoret är också skeptiskt till hur Lantmäteriet agerar som kommersiell aktör. granskar hur uppdelningen fungerar och om det finns tveksamheter ur ett statsstödsperspektiv. Utvecklingstendenser som försvårar en tydlig uppdelning Statsmakternas ambition att hålla isär myndighetsuppgifter och uppdragsverksamhet inom Lantmäteriet motverkas bl.a. av divisionsövergripande lösningar (exempelvis gemensamma marknads- och försäljningsinitiativ) och ett affärsinriktat språkbruk. Även ett ökat inslag av fysisk samlokalisering samt idéer om att slå samman de länsvisa lantmäterimyndigheterna till en myndighet kan bidra till detta. Lantmäteriets affärsdivision Metria har uppvisat ett negativt resultat . Stämmer den beskrivning som Statskontoret ger av Metrias fördelaktiga konkurrenssituation, borde Metrias förutsättningar att nå ett positivt resultat vara goda. Enligt revisorernas uppfattning är Metrias svaga resultat under en följd av år mot den bakgrunden än mer otillfredsställande. Revisorerna noterar också att i sin skriftväxling med framhåller att Metria budgeterar ett resultat som långsiktigt säkerställer verksamheten. Det verkliga resultatet visar emellertid det motsatta, och Lantmäteriet har inte på ett samlat sätt redovisat för regeringen hur man har för avsikt att vända denna utveckling. De åtgärder som har vidtagits för att förbättra resultatet har inte haft tillräcklig effekt. En gränsdragning mellan myndighetsutövning och uppdragsverksamhet sker på fastighetsbildningsområdet. Så kallad lokal myndighetsservice förekommer i anslutning till förrättningsverksamhet eller fastighetsregistrering. Den är en form av avgiftsfinansierad uppdragsverksamhet som i stort sett utförs av samma personer som svarar för myndighetsutövningen i samband med förrättningar. Revisorerna konstaterar att då regeringen har avstått ifrån att närmare definiera begreppet lokal myndighetsservice, har ansvaret för denna gränsdragning fallit på Lantmäteriet. Lantmäteriets tolkning har emellertid blivit så bred att den lokala myndighetsservicen innefattar verksamheter som kan ha negativ inverkan ur konkurrens- och rättssäkerhetsperspektiv. ambition att bredda utbudet av lokal myndighetsservice talar inte för att dessa problem kommer att bli mindre. Lokal myndighetsservice ska på ett naturligt sätt kunna kopplas till förrättningsarbete eller fastighetsregistreringsverksamhet. Revisorerna noterar att Lantmäteriet utför uppdrag i form av lokal myndighetsservice i kommuner med kommunala lantmäterimyndigheter dvs. där staten inte bedriver fastighetsbildningsverksamhet eller fastighetsregistrering. Vidare förekommer lokal myndighetsservice utan direkt koppling till förrättnings- eller fastighetsregistreringsverksamhet, bl.a. i samband med det fastighetsrättsliga uppdrag som genomförs enligt avtal med . Staten är i princip huvudman för fastighetsbildningen i . Kommuner har emellertid rätt att, efter regeringens tillstånd, inrätta egna lantmäterimyndigheter. Dessa svarar då för fastighetsbildningen inom den egna kommunen. I förstudien konstaterar revisorer att konsekvenserna av statlig och myndighetsutövning inom samma verksamhetsområde är principiellt intressanta att belysa, bl.a. ur ett effektivitetsperspektiv. I detta kapitel redovisas bakgrunden till huvudmannaskapet för fastighetsbildningen samt dagens situation med utgångspunkt i följande frågor: Hur tillgodoses kraven på rättssäkerhet i de kommunala lantmäterimyndigheternas verksamhet? Hur tar Lantmäteriet sitt ansvar för tillsyn, samordning och utveckling av de kommunala lantmäterimyndigheternas verksamhet? Hur kan relationerna mellan statlig och lantmäteriverksamhet förtydligas och förändras i syfte att maximera utbytet av insatta resurser? Förändrat huvudmannaskap för fastighetsbildningen I regeringens förslag till omorganisering av Lantmäteriet togs inte närmare ställning till huvudmannaskapet för lantmäteriverksamheten (prop. 1993/94:214). I stället tillsattes den s.k. (dir. 1995:9). Utredningen skulle främst ta sin utgångspunkt i bostadsutskottets tidigare uttalanden om rättssäkerheten i fastighetsbildningen. Därutöver hade utskottet framhållit vikten av att sambandet mellan fastighetsbildningen och angränsande statlig verksamhet samt sakägarnas tillgång till lokal service beaktades i utredningsarbetet. Utredningen skulle föreslå en rättssäker, ändamålsenlig och väl fungerande organisation för fastighetsbildning och fastighetsregistrering. Tanken var även att den nya organisationen skulle skapa ett gynnsamt samarbetsklimat mellan staten och kommunerna inom lantmäterisektorn. I utredningens betänkande ansågs fastighetsbildningsverksamheten vara präglad av splittring och osäkerhet. Det delade huvudmannaskapet mellan kommunala och statliga aktörer hade under en lång rad av år kännetecknats av intressemotsättningar och låsningar. Sammantaget ansågs detta leda till samverkansproblem mellan stat och kommun, utvecklingsbegränsningar samt kostnads- och finansieringsproblem. Utredningen föreslog att ansvaret för fastighetsbildningen i grunden skulle vara statligt. Motiven till detta var bl.a. verksamhetens infrastrukturella ka ansåg man att fastighetsbildningsprocessens nära koppling till kommunernas plan- och byggverksamhet talade för en medverkan. Lösningen blev ett förslag om att en kommun på delegation kunde få tillstånd att inrätta en lantmäterimyndighet om särskilt angivna villkor var uppfyllda. En lantmäterimyndighet skulle enligt utredningens förslag verka över hela kommunen. ansåg man att vissa förrättningstyper av mer omfattande slag även framöver skulle vara en statlig angelägenhet. Vidare betonades tillsyns- och samordningsansvar. Det gällde bl.a. uppfyllande av villkoren för att få inrätta och bedriva verksamhet inom en lantmäterimyndighet (SOU 1995:54). Regeringens förslag till huvudmannaskap för lantmäteriverksamheten och beslut Regeringen följde i huvudsak förslag. En skillnad var dock att ansvaret för prövningen av ansökningar om att få inrätta kommunala lantmäterimyndigheter lades på regeringen i stället för på Lantmäteriet. Regeringen anammade inte heller utredningens förslag om en lägsta beloppsgräns () för de kommunala lantmäterimyndigheternas omsättning eller kravet på att myndigheten ska omfatta minst fem årsarbetskrafter. Regeringen fann heller ingen anledning att knyta särskilda kompetenskrav till myndighetens chef utan föreslog att kompetenskravet skulle gälla två personer inom myndigheten oaktat deras position. antog lagen (1995:1393) om lantmäterimyndighet. underströk sitt tidigare uttalande om att rättssäkerheten skulle utgöra grunden för en reformerad organisation. Beträffande verksamhetens omfattning konstaterade utskottet, liksom regeringen, att den nivå som angav borde kunna fungera som vägledning vid bedömningen av vilka kommuner som kunde beviljas tillstånd att inrätta egen lantmäterimyndighet. Utskottet underströk även betydelsen av att stränga krav skulle upprätthållas vid tillståndsprövningen (prop. 1995/96:78, bet. 1995/96:BoU4, rskr. 1995/96:102). Lantmäteriets redovisning av reformens konsekvenser I regleringsbrevet fick Lantmäteriet i uppdrag att redovisa konsekvenserna för myndigheten av möjligheterna för kommunerna att inrätta egen lantmäterimyndighet. Lantmäteriet konstaterade att 15(av lantmäteriverksamheten skulle kommunaliseras och att detta medförde ett antal problem. Dessa problem sammanhängde bl.a. med den arbetsrättsliga verksamhetsövergången, att finansieringen av reformens kostnadskonsekvenser inte var klarlagda och att Lantmäteriet ansåg sig tvingat att överväga en utgles ning av kontorsnätet (, 1997). I Lantmäteriets årsredovisning konstaterades att inrättandet av kommunala lantmäterimyndigheter hade påverkat efterfrågan på statliga lantmäteritjänster negativt. När lagen (1995:1393) om lantmäterimyndighet trädde i kraft hade 41 kom-muner egna fastighetsbildningsmyndigheter. Av dessa valde tre (, och ) att inte söka tillstånd för att få inrätta egna lantmäterimyndigheter. Av de 38 kommuner som sökte fick en avslag (). Anledningen till avslaget var att omfattningen på förrättningsverksamheten ansågs vara för liten. hade avstyrkt ansökan från ytterligare sju kommuner av samma skäl. Sedan de 37 första kommunerna hade fått tillstånd att inrätta egna lantmäterimyndigheter har ytterligare tre tillkommit (Lands-krona, och ). I kommun avvecklades lantmäteriverksamheten . har således 39 kommuner egna lantmäterimyndigheter (se bilaga 2). Av 30 största kommuner har 24 egen lantmäterimyndighet. Detta innebär att närmare hälften av landets befolkning bor i områden som betjänas av kommunala lantmäterimyndigheter. Den största kommunen utan egen lantmäterimyndighet är (ca 88 100 invånare) medan den minsta kommunen som har en egen lantmäterimyndighet är (ca 24 700 invånare). Enligt 5 § lagen om lantmäterimyndighet ska de kommunala lantmäterimyndigheterna handlägga ärenden om fastighetsbildning, fastighetsbestämning och fastighetsregistrering. De kommunala lantmäterimyndigheterna har också rätt att utföra s.k. lokal myndighetsservice (prop. 1995/96:78). avslutades ca 4 300 ärenden vid de kommunala lantmäterimyndigheterna. Detta motsvarar knappt en fjärdedel av det totala antalet ärenden som avslutades vid kommunala och statliga lantmäterimyndigheter . Rättssäkerheten i den kommunala lantmäteriverksamheten syn på rättssäkerheten i fastighetsbildningen Vid sin behandling av frågan om kommunala lantmäterimyndigheter betonade bostadsutskott att verksamheten skulle bedrivas på ett rättssäkert sätt. Rättssäkerheten skulle säkerställas bl.a. genom den organisatoriska inplaceringen av den kommunala lantmäterimyndigheten, möjligheter för sakägare att överlämna ärenden till statlig lantmäterimyndighet då kommun är sakägare och en viss nivå på kompetensen hos den kommunala lantmäterimyndigheten. De följande avsnitten bygger i huvudsak på den enkätundersökning som revisorerna har genomfört bland de kommunala lantmäterimyndigheterna. Samtliga 39 lantmäterimyndigheter har besvarat enkäten. Frågeformuläret återfinns i bilaga 3. Enligt lagen om lantmäterimyndighet krävs för tillstånd att "myndigheten [får] en för ändamålet lämplig organisation". I propositionen framgick att en lantmäterimyndighet måste vara fristående från kommunens politiska ledning. Även Lagrådet betonade att om myndigheten inordnas under en befintlig nämnd eller enhet är det angeläget att myndigheten i sin verksamhet inte utsätts för politiska påtryckningar från nämnden eller enheten. Enligt regeringens mening innebar detta att "myndigheten inte skall kunna vara inordnad under en nämnd med ansvar för mark- och exploateringsverksamheten eller i en förvaltningsorganisation vars verksamhet har sådan karaktär". Enligt revisorernas enkätundersökning är de kommunala lantmäterimyndigheterna som regel inplacerade under kommunernas byggnadsnämnd och byggnadsförvaltning eller motsvarande. Av samtliga de kommunala lantmäterimyndigheterna anger endast en att nämnden eller förvaltningen ansvarar för frågor om fysisk exploatering. Vid de tolv tillsynsbesök som Lantmäteriet har genomfört vid kommunala lantmäterimyndigheter har man framfört synpunkter på den organisatoriska inplaceringen i ett (1) fall. kommunen har sedermera förändrat sin organisation på ett sådant sätt att det inte har föranlett vidare åtgärder från tillsynsmyndighetens sida. Enligt uppgift från tjänstemän vid Lantmäteriet, finns emellertid tendenser till att kommunala politiker gärna ser den kommunala lantmäterimyndigheten som en del av den övriga förvaltningen. Detta kan i sin tur leda till en strävan efter att styra myndighetens arbete på ett sätt som inte är förenligt med de rättssäkerhetssträvanden som betonades av statsmakterna. Om en kommun är sakägare, får kommunen eller annan sakägare, enligt 5 § 1 lagen om lantmäterimyndighet, begära att ett förrättningsärende ska överlämnas till den statliga lantmäterimyndigheten. Den kommunala lantmäterimyndigheten ska då överlämna ärendet. De kommunala lantmäterimyndigheterna anger att mindre än ett ärende (0,5) i genomsnitt har överlämnats till den statliga lantmäterimyndigheten på kommunens initiativ med motivet att kommunen är sakägare. Det kan noteras att samtliga de kommunala lantmäterimyndigheterna i de åtta folkrikaste kommunerna anger att man i genomsnitt inte har överlämnat något ärende med motivet att kommunen är sakägare. På annan sakägares initiativ har i genomsnitt 0,2 ärenden överlämnats till den statliga lantmäterimyndigheten. Även här kan man konstatera att antalet ärenden som har överlämnats i de åtta största kommunerna är litet. Endast myndigheterna i och anger att man överlämnar ett respektive 0,5 ärenden . Ett (1) ärende är för övrigt den högsta siffra som någon av myndigheterna anger. Vid de tolv tillsynsbesök som Lantmäteriet har genomfört vid kommunala lantmäterimyndigheter har man i åtta fall framfört synpunkter på att informationen om denna överlämnandemöjlighet har varit bristfällig. En ytterligare garanti för rättssäkerheten i de kommunala lantmäterimyndigheternas förrättningsverksamhet är personalens kompetens. Enligt 2 § 4 lagen om lantmäterimyndighet ska minst två tjänstemän inom myndigheten ha den "kompetens och erfarenhet" som krävs för att handlägga förrättningar. Enligt författningskommentaren bör de teoretiska kraven motsvara de för en karttekniker eller mätningsingenjör. Av revisorernas enkätundersökning framgår att de kommunala lantmäterimyndigheterna i genomsnitt har 9,5 anställda motsvarande 7,8 årsarbetskrafter. I medeltal genomför en tredjedel av de anställda självständigt förrättningar. Av dem som självständigt genomför förrättningar har i genomsnitt civilingenjörsexamen med lantmäteriinriktning. Knappt hälften av de kommunala lantmäterimyndigheterna anger att två eller färre personer självständigt utför förrättningar. Av dessa är det endast vid tre som de båda som utför förrättningsarbete har civilingenjörsexamen med lantmäteriinriktning. Flest antal personer som självständigt utför förrättningar har myndigheten i med nio, varav sex har civilingenjörsutbildning med lantmäteriinriktning. och de kommunala lantmäterimyndigheterna En annan indikation på hur rättssäkerheten upprätthålls av de kommunala lantmäterimyndigheterna är antalet ärenden som har resulterat i kritik från (). till resulterade 21 ärenden med lantmäterianknytning i kritik från JO. Inte i något av dessa fall riktades kritiken mot kommunala lantmäterimyndigheter eller enskilda förrättningsmän vid kommunala lantmäterimyndigheter. I regleringsbrevet för fick Lantmäteriet i uppdrag att i samverkan med redovisa kvalitetsarbetet i förrättningsprocessen vid både de statliga och de kommunala lantmäterimyndigheterna. Bland annat skulle de delar i förrättningsprocessen som har särskild betydelse för rättssäkerheten identifieras. Uppdraget redovisades (Lantmäteriet och , 2000c). Kvalitetsbegreppet i förrättningsprocessen delades upp i redovisningskvalitet, juridisk kvalitet och funktionell kvalitet. Ur ett rättssäkerhetsperspektiv är det främst den juridiska kvaliteten och i viss mån redovisningskvaliteten som är av intresse. Beträffande den juridiska kvaliteten framkommer det i rapporten att det är vanligast med formella brister. Vidare slogs det fast att dessa brister är av betydelse för rättssäkerheten. konstaterades emellertid att omfattningen av de juridiska bristerna till viss del är osäker och att de brister som förekommer inte förefaller vara vad man betecknar som kroniska, dvs. sådana brister som är allmänt accepterade bland dem som ansvarar för förrättningskvaliteten. I rapporten görs ingen närmare jämförelse av förhållandena vid de kommunala och statliga lantmäterimyndigheterna. De kommunala lantmäterimyndigheterna driver tre regionala benchmark-ingprojekt bl.a. med rättssäkerhetsanknytning. Syftet är att möjliggöra jämförelser mellan olika lantmäterimyndigheters verksamhet. I föregående kapitel behandlas den avgiftsfinansierade uppdragsverksamhet som får utövas av lantmäterimyndigheterna i anslutning till förrättningsärenden. Även de kommunala lantmäterimyndigheterna har rätt att bedriva dylik myndighetsservice. Begreppet myndighetsservice borde enligt regeringens uppfattning också kunna innefatta viss service som myndigheten till-handahåller för att tillgodose kommunala nämnders och förvaltningars behov inom lantmäteriområdet (prop. 1995/96:78). Lantmäteriet har i sin tillsynsverksamhet inte närmare granskat den myndighetsservice som förekommer vid de kommunala lantmäterimyndigheterna. Enligt den ansvarige för Lantmäteriets tillsynsarbete är den lokala myndighetsservicen dock sannolikt en förutsättning för de kommunala lantmäterimyndigheternas existens. Revisorerna har i enkätundersökningen studerat omfattningen av den lokala myndighetsservicen vid de kommunala lantmäterimyndigheterna. Resultatet redovisas i tabell 4.1. Tabell 4.1: Kommunala lantmäterimyndigheters utbud av lokal myndighetsservice Tjänst Andel kommunala lantmäterimyndigheter som anger att de utfört tjänsten Upprättande av nybyggnadskartor Husutstakning Utförande av lägeskontroll Gränsutsättning Upprättande av fastighetsplaner Ajourhållning av primärkartor Utförande av fastighetsutredningar Upprättande av fastighetsägarförteckningar Ingen myndighetsservice förekommer Annat Källa: Revisorernas enkät till kommunala lantmäterimyndigheter Av de kommunala lantmäterimyndigheter som har besvarat enkäten anger att de har utfört fem eller flera av de ovan angivna tjänsterna . Sex av myndigheterna anger att de har utfört samtliga de uppräknade tjänsterna . Under alternativet "annat" nämns vanligen utfärdande av värdeintyg och hjälp vid lagfartsansökningar men även olika former av medverkan i detaljplaneprocessen, såsom exempelvis att skapa genomförandebeskrivningar. Myndighetsservicen riktar sig företrädesvis till den kommunala förvaltningen. I genomsnitt gäller detta av den debiterade tiden. Variationen mellan olika myndigheter är emellertid stor. En av myndigheterna anger att andelen uppgår till medan en annan att man inte utför lokal myndighetsservice alls. Enligt av dem som besvarat frågan finansieras myndighetsservicen helt genom avgifter. Övriga anger att andra finansieringskällor förekommer. Den vanligaste finansieringskällan utöver avgifter är kommunala anslag/skattemedel/bidrag. Avgifter och ekonomiskt resultat Den kommunala fastighetsbildningen finansieras huvudsakligen genom avgifter enligt förordning (1995:1459) om avgifter vid lantmäteriförrättningar (den s.k. lantmäteritaxan). Denna gäller både den statliga och kommunala lantmäteriverksamheten. Kommunerna har emellertid rätt att tillämpa en lägre avgiftsnivå än den som enligt bemyndigande föreskrivs av Lantmäteriet (, 1999:4). De kommunala lantmäterimyndigheterna anger att verksamheten i genomsnitt finansieras till drygt en fjärdedel med kommunala anslag. Det som anslagsfinansieras är främst fastighetsregistrering och rådgivningsverksamhet. Av landets 39 kommunala lantmäterimyndigheter tillämpar 35 den nivå som anges i lantmäteritaxan. De fyra som har angivit ett annat svar på frågan skriver att de upphandlar fältarbete internt inom kommunen till en lägre kostnad än den som anges i lantmäteritaxan eller att man ligger kvar nivåer. Den övervägande delen av intäkterna från förrättningar kommer från sådana som tidsdebiteras (i genomsnitt ) medan resterande del tas in efter anbud om fast pris. Den lägsta andelen som tidsdebiteras är som en (1) lantmäterimyndighet anger att alla förrättningar tidsdebiteras. I sammanhanget bör också nämnas att personer verksamma vid både kommunala och statliga lantmäterimyndigheter framför åsikten att de kommunala lantmäterimyndigheterna debiterar mindre tid än de statliga. En hård rationaliseringspress på de statliga myndigheterna har gjort att man måste vara striktare med tidsdebiteringen . De kommunala lantmäterimyndigheterna har inte alltid gått igenom en sådan process och verksamheten finansieras ofta till viss del med skattemedel. I enkäten till de kommunala lantmäterimyndigheterna ombads dessa ange sina intäkter och kostnader (99. Flera av myndigheterna ansåg sig inte kunna redovisa dessa siffror på grund av att man inte visste att myndigheten hade omorganiserats, att man hade bytt ekonomisystem etc. Vissa av de kommunala lantmäterimyndigheterna redovisade endast intäkter från förrättningsverksamheten medan andra inkluderade de anslag man erhöll från kommunen. Om redovisade kostnader omfattar såväl direkta förrättningskostnader som indirekta kostnader för exempelvis lokaler, gemensamma resurser etc. framgår sällan. Det är således svårt att skapa en bild av de ekonomiska förhållanden under vilka de kommunala lantmäterimyndigheterna verkar. revisorer har tidigare betonat betydelsen av den statliga tillsynen för efterlevnaden av lagar och föreskrifter.