frsrdg · GP04JO1 · 2002-01-01 00:00:00 — De redovisade utta-landena tyder på att man kan komma till olika ståndpunkter i fråga om möjlighe-terna till fortsatt beslag för att säkra en målsägandes rätt trots ett ogillande av ett åtal beroende på om talan angående det enskilda anspråket har bifallits eller ej. Saken kompliceras emellertid genom att beslag enligt 27 kap. ju är ett straffprocessuellt tvångsmedel, som skall handläggas enligt reglerna om brottmålsprocessen, medan syftet med ett återställandebeslag är att säkra en mål-sägandes anspråk med anledning av en civilrättslig talan. I detta fall hade tings-rätten som enda skäl för beslaget anfört att beslaget krävdes för att säkra målsä-gandens rätt. Ett sådant beslag kan därför närmast jämföras med ett civilrättsligt kvarstadsbeslut enligt 15 kap. . Om brottmålsreglerna skall tillämpas fullt ut trots att beslaget i detta fallet hade ett rent civilrättsligt syfte, kan det hävdas att ett ogillande av åtalet automatiskt medför att ett beslag, av vilket slag det vara må, skall Så uppfattade jag emellertid inte reglerna och framför allt inte det nämnda uttalandet i kommentaren till . Jag utgick alltså från att det fanns möjlighet att förordna om fortsatt beslag i målet. På grund av vad jag visste om E.L:s - eller snarare hennes ombuds - inställning till måls-ägandens anspråk och att man kunde räkna med att hon, trots förordnandet om bättre rätt, skulle försöka få ut cykeln, beslutades därför om fortsatt beslag. Även med beaktande av E.L:s intressen framstod det som rimligt att beslaget skulle gälla till dess frågan om vem som hade bättre rätt till cykeln hade avgjorts slutligt. M.M:s enskilda anspråk var oklart på det sättet att det innehöll dels ett yrkande om bättre rätt till cykeln, dels ett yrkande att cykeln skulle lämnas ut till henne. Tingsrätten uppfattade alltså yrkandet som en talan om bättre rätt. Så-som det enskilda anspråket var utformat borde det emellertid ha klarlagts. Det gjordes inte. Även om yrkandet om utlämnande av cykeln närmast riktar sig mot polismyndigheten kan hennes talan uppfattas som ett yrkande riktat mot E.L. om en överföring av besittningen av cykeln till henne på den grunden att hon har bättre rätt till den. I ett sådant yrkande skulle också kunna tolkas in en begäran om omedelbar verkställighet enligt 17 kap. 14 § . För att ge målsäganden möjlighet att säkra ett utlämnande av cykeln hade då eventuellt också kunnat föras på tal möjligheten till kvarstad enligt 15 kap. . Man hade då uppnått det syfte som beslutet om fortsatt beslag var avsett att till-godose utan att komma i konflikt med den princip om förbud mot fortsatt beslag vid ogillande dom, som har behandlats av JO i den ovan nämnda ämbetsberättelsen. För egen del vill jag tillägga följande. I frågan om beslag vill jag uttala att ett för-ordnande om fortsatt beslag tills domen vunnit laga kraft borde kunna hänföras under beslagsreglerna i ett fall som det förevarande då beslaget skett till säker-ställande av målsägandens rätt. Emellertid tycks, såvitt man kan utläsa ur till-gängliga rättskällor, den tolkning som leder till att beslaget borde ha hävts vara den förhärskande. Det kan för övrigt noteras att Hovrätten för har hävt beslaget redan innan den överklagade domen i sak ändrats eller prövats. Som påpekat hade samma syfte som ett förordnande om fortsatt beslag kunnat uppnås med kvarstad. Dock är reglerna därom sådana att kvarstad sällan är ett bra alternativ i en pågående brottmålsrättegång. Däremot borde ett yrkande om äganderätt eller bättre rätt till den beslagtagna egendomen på ett na-turligt sätt kunna kombineras med ett yrkande om att få besittningen till egendo-men eller att få den utlämnad, sedan beslaget hävts. Talan borde då kunna föras med ett fullgörelseyrkande vid sidan om en fastställelsetalan om bättre rätt eller enbart med ett fullgörelseyrkande om besittningen varvid påståendet om bättre rätt åberopas som grund för talan. I flertalet fall skulle, som anfört, ett förordnande enligt 17:14 RB kunna meddelas. Rättens ordförande borde inom ramen för sin processledning kunna föra dessa frågor på tal och då skulle en del av de nu aktuella problemen kunna lösas på ett smidigt sätt. Den nu diskuterade lösningen har jag inte sett behandlad någonstans och det vore värdefullt att få den ytterligare belyst av JO. Vidare kan allmänt sägas att åklagarna, som ju skall biträda målsägandena, ofta intar en passiv hållning i frågor om bättrerättstalan och att de inte sällan saknar erfarenhet av vilka säkerhetsåtgär-der som står en måls-ägande till buds. Från Hovrätten för inhämtades därefter att hovrätten beslutade att häva beslaget av cykeln med motiveringen att skäl för beslag saknades, eftersom åtalet mot E.L. na träffat en förlikning i saken avskrev hovrätten målet från vidare handläggning. Utformningen av det enskilda anspråket Av 22 kap. 1 § (RB) framgår att talan mot den misstänkte eller annan om enskilt anspråk i anledning av brott får föras i samband med åtal för brottet. Om anspråket inte tas upp i samband med åtalet, skall talan föras enligt reglerna för tvistemål. Om åklagaren i samband med åtalet på målsägandens vägnar vill föra talan om enskilt anspråk med stöd av reglerna i 22 kap. RB, skall han enligt 45 kap. 4 § andra stycket RB uppge anspråket och grunden därför samt lämna bevisuppgift. När det gäller utformningen av yrkandet hänvisas i kommentaren till till vad som sägs i samma kommentar i anslutning till bestämmelsen i 42 kap. 2 § första stycket 1 RB (Fitger, , del 3, s. 45:16). Enligt denna bestämmelse skall en ansökan om stämning innehålla ett bestämt yrkande. Bestämmelserna om fullgörelsetalan och fastställelsetalan finns i 13 kap. RB. En fullgörelsetalan karaktäriseras av att käranden yrkar att domstolen förpliktar svaranden att fullgöra en prestation (1 §). Vid fastställelsetalan (2 §) yrkar käranden inte ett verkställbart avgörande utan att domstolen skall göra vad som skulle kunna betecknas som ett principuttalande om ett visst rättsförhållande (Fitger, , del 1, s. 13:4 b och 13:6). I de fall där rättsförhållandet innebär att svaranden skall prestera något har käranden en viss möjlighet att välja mellan att väcka fastställelsetalan och att väcka fullgörelsetalan. Skiljelinjen är här inte huruvida prestationsskyldigheten är föreliggande. Skillnaden mellan de två formerna av talan hänför sig i stället i första hand till om käranden önskar en verkställbar dom eller inte. Fastställelsedomen är nämligen inte direkt verkställbar utan måste i händelse av bristande fullgörelse följas av en fullgörelsetalan (Fitger, a.a., s.13:18). Det kan vara tillräckligt att väcka en fastställelsetalan i ett fall där käranden är säker på att svaranden kommer att ställa sig en bifallande dom till efterrättelse. I andra situationer är en fullgörelsetalan över huvud taget inte något praktiskt alternativ. Detta är exempelvis fallet om käranden vill ha fastställt att han har bättre rätt än svaranden till viss egendom som käranden redan besitter. Om emellertid svaranden besitter egendomen, kan käranden yrka att svaranden förpliktas avträda denna. Det föreligger då en fullgörelsetalan (Fitger, a.a., s. 13:6). Det åligger domstolen att genom s.k. materiell processledning verka för att tvistefrågorna blir klarlagda samt att otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar avhjälps (jfr 42 kap. 8 § RB). Frågan i vilken utsträckning rätten skall vara aktiv i detta avseende hör till de mest omdiskuterade inom processrätten. I delbetänkande SOU 1982:26 uttalades beträffande gränserna för den materiella processledningen i brottmål (s. 132), att utgångspunkten, när det gäller utredningsansvaret i skadeståndsfrågan, måste vara att denna är av rent dispositiv natur. Härav följer enligt utredningen att rättens förpliktelser i vad avser utredningens fullständighet i princip sträcker sig lika långt som bör gälla för de dispositiva tvistemålens del. I sistnämnda hänseende uttalade utredningen under , att det även enligt gällande rätt torde vara självklart att rätten skall gripa in för att reda ut innebörden i ett otydligt formulerat yrkande (s. 122). I rättsfallet NJA 1999 s. 260 har behandlat frågan om den materiella processledningen vid handläggningen av enskilda anspråk i brottmål. Det uttalas härvid bl.a. att det är naturligt att de straffrättsliga frågorna står i förgrunden, när det i ett brottmål förs skadeståndstalan på grund av en gärning som omfattas av åtalet, men att det är viktigt att även enskilda anspråk ägnas tillräcklig uppmärksamhet så att t.ex. parternas ståndpunkter blir klarlagda. Det kan då enligt krävas materiell processledning från rättens sida för att eventuella ofullständigheter och oklarheter skall undanröjas. I det här aktuella målet formulerade åklagaren det enskilda anspråket enligt följande. "Det yrkas, att tingsrätten med hävande av beslaget på ifrågavarande cykel - - - beslutar, att cykeln skall tillställas M.M. Yrkandet innebär, att M.M. skall förklaras ha bättre rätt till egendomen. Som grund för talan åberopas i första hand brottet och i andra hand att godtrosförvärv inte skett eftersom E.L. inte har varit i god tro vid förvärvet." har uppgett att målsägandens enskilda anspråk var oklart men att han uppfattade yrkandet som en talan om bättre rätt. Han har vidare förklarat att det, -som det enskilda anspråket var utformat, borde ha klarlagts vad som avsågs. Det enskilda anspråket var formulerat på sådant sätt att det var oklart om åklagaren framställde ett yrkande om fullgörelse bestående i att cykeln skulle lämnas ut till målsäganden eller ett yrkande om fastställelse av bättre rätt till cykeln. Det enskilda anspråket kunde i själva verket uppfattas som om måls-äganden ville föra såväl en fastställelse- som en fullgörelsetalan. Det är således tydligt att saken, som har uttalat, borde ha blivit föremål för utredning från rättens sida beträffande vad som avsågs med anspråket och att materiell processledning därmed var påkallad. Tingsrättens ställningstagande att betrakta det enskilda anspråket som en fastställelsetalan föranleder härutöver följande kommentarer från min sida. En fastställelsedom är, som nämnts, inte direkt verkställbar, och den ger därför inte käranden någon möjlighet att t.ex., om så skulle behövas, begära bistånd från kronofogdemyndigheten med att få ut den egendom som avses med domen. Det förhållandet att motpartens besittning av egendomen tillfälligt kan ha rubbats genom att denna tagits i beslag hos honom och därför finns hos polisen saknar i princip betydelse i sammanhanget (jfr SOU 1995:47 s. 447 f.). I händelse av bristande fullgörelse måste fastställelsedomen således följas av en fullgörelsetalan. Det finns därför goda skäl att anta att en målsägande som i ett brottmål framställer ett yrkande avseende rätten till viss egendom avser att föra en fullgörelse- och inte en fastställelsetalan. I det här aktuella fallet tydde den första meningen i det enskilda anspråket på att målsägandens avsikt var att få cykeln utlämnad till sig med tingsrättens avgörande som grund. Som har nämnts borde emellertid de oklarheter som förelåg i fråga om målsägandens talan ha föranlett ordföranden att fråga åklagaren hur den skulle uppfattas. Om åklagaren då hade uppgett att det var en fastställelsetalan som avsågs, hade det varit lämpligt att ordföranden genom ytterligare frågor eller påpekanden hade försökt utröna om detta verkligen var målsägandens avsikt. Allmänt gäller att enskilda anspråk som framställs inom ramen för en brottmålsprocess kan komma att ställa särskilda krav på materiell processledning från rättens sida, eftersom parterna inte alla gånger är närmare förtrogna med de civilrättsliga frågeställningar som kan uppkomma. Jag vill här peka på de konsekvenser som en felaktigt utformad talan kan få för en part - exempelvis att den i domen fastlagda rättsföljden inte överensstämmer med vad målsäganden vill uppnå. Fråga om beslagets bestånd I 27 kap. RB finns bestämmelser om vissa straffprocessuella tvångsmedel, däribland beslag. Enligt 27 kap. 1 § RB kan ett föremål tas i beslag bl.a. om det skäligen kan antas vara någon avhänt genom brott. Sådana beslag brukar benämnas återställandebeslag, eftersom syftet med beslaget är att säkerställa att föremålet kan återställas till ägaren eller någon annan som har rätt till egendomen. Om det inte längre föreligger skäl för ett beslag skall det enligt 27 kap. 8 § första stycket RB hävas. Av bestämmelsens fjärde stycke följer att rätten, när målet avgörs, skall pröva om ett beslag fortfarande skall bestå. En fråga som har tilldragit sig betydande uppmärksamhet är om ett beslag alltid skall hävas i samband med en frikännande dom eller - beroende på beslagsgrunden - vid ett ogillat yrkande om förverkande eller enskilt anspråk. Ett hävande av beslag kan i vissa fall försvåra såväl genomförandet av rättegången i högre instans som verkställigheten av ett avgörande i ny riktning (Fitger, , del 2, s. 27:22 a). JO har intagit den ståndpunkten att ett beslag alltid skall hävas om den mot den tilltalade väckta talan ogillas (se bl.a. JO 1962 s. 46 och 1973 s. 111). JO ifrågasatte visserligen i ett beslut (JO 1978/79 s. 28) om inte de synpunkter som anförts till stöd för den rådande rättsuppfattningen, att beslag alltid skall hävas vid ogillat yrkande, borde kunna reserveras för de beslag som sker till säkerställande av förverkande på grund av brott. Han uttalade emellertid fortsättningsvis följande i frågan: "Den rådande rättsuppfattningen att beslag alltid skall hävas vid ogillat yrkande torde emellertid få anses ligga så pass fast att tillräckligt utrymme inte finns för de di-stinktioner mellan olika sorters beslag som det enligt min mening kan finnas anledning att göra. Inte heller kan det gärna finnas utrymme för olika bedömningar beroende på exempelvis den frikändes intresse av att återfå den beslagtagna egendomen." Jag anser mot den här angivna bakgrunden att beslaget skulle ha hävts i samband med att den frikännande domen meddelades. Fråga om tillämpningen av bestämmelse om förbud mot fotografering i rättssal (Dnr 4136-1999) I en anmälan till JO uppgav N. S. att han vid ett besök vid fått beskedet av lagmannen att det inte var tillåtet att fotografera in i en rättssal från korridoren utanför och inte heller in genom ett fönster. Denna tolkning av lagen hade enligt N. S. inte redovisats av någon annan tingsrätt. S. gjorde gällande att tolkning var felaktig samt begärde att JO skulle utreda om hade begått tjänstefel. anmodades att komma in med ett yttrande över vad N. S. hade anfört i sin anmälan. Som remissvar inkom tingsrätten med ett av lagmannen avgivet yttrande till vilket hade fogats en kopia av ett brev från tingsrätten till N. I yttrandet anfördes bl.a. följande. Såsom framgår av kopia av brev från mig till N. S. blev jag på väg till lunch uppfångad av bland andra N. S. utanför tingsrättens rättssalar och tillfrågad om min syn på bestämmelser om förbud mot fotografering i rättssal. Frågan gällde närmare huruvida det var tillåtet att stå i dörröppningen till en rättssal och fotografera in i rättssalen sedan målet påropats. Jag har inget minne av att diskussionen även gällde tillåtligheten av att fotografera in genom ett fönster. Jag delgav N. S. den uppfattning som framgår av handlingarna, d v s att företeelsen strider mot fotograferingsförbudet och är störande. Sett uteslutande till N. S:s anmälan har saken således inte anknytning till ett visst konkret fall utan utgör ett allmänt uttalande från min sida om min inställning till hur viss lagstiftning bör tillämpas. S:s frågor till mig har emellertid förmodligen anknytning till en incident som hade inträffat under huvudförhandlingen i ett uppmärksammat brottmål - - -. Sedan målet efter en paus på nytt påropats och parter och samtliga åhörare intagit sina platser höll någon upp dörren till rättssalen för en TV-fotograf - för mig obekant vem - som fotograferade in i rättssalen mot den tilltalade. Jag uppmanade vederbörande att sluta fotografera och stänga dörren, vilket genast åtlyddes. I 5 kap. 9 § stadgas att fotografi inte får tas i rättssalen. I motiven till bestämmelsen (NJA II 1943 s. 63) anges att fotografering i rättssalen i allmänhet verkar störande på förhandlingarna och kan, då det gäller tilltalad i brottmål, vara ägnad att utsätta denne för ett onödigt lidande. Detta gäller enligt min mening självfallet oavsett om fotografen står inne i själva rättssalen eller utanför tröskeln till rättssalens dörr och fotograferar. Bortsett från reglerna om fotograferingsförbud är ett dylikt beteende utomordentligt störande på förhandlingen eftersom parters och andras uppmärk samhet kommer helt eller delvis att riktas mot fotografen och i princip omöjliggör att förhandlingen kan slutföras. Ett tillåtande av fotografering på angivet sätt - vilket i så fall innebär att rättssalens dörr måste hållas öppen under förhandlingen eller till och från öppnas - skulle innebära ett hinder när det gäller att genomföra muntliga förhandlingar i domstol. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Bestämmelser om offentlighet och ordning vid domstol finns i 5 kap. (RB). I kapitlets 9 § föreskrivs bl.a. att det ankommer på ordföranden att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och meddela de föreskrifter som behövs. Det sägs vidare i paragrafen att fotografi inte får tas i rättssalen. Den som stör en förhandling eller fotograferar i rättssalen kan enligt 9 kap. 5 § RB ådömas penningböter. I förarbetena till 5 kap. 9 § RB anförde Processlagberedningen bl.a. följande (NJA II 1943 s. 63). Fotografering i rättssalen verkar i allmänhet störande på förhandlingen och kan, då det gäller tilltalad i brottmål, vara ägnad att utsätta denne för ett onödigt lidande. Med hänsyn härtill och för att undgå ojämnhet i tillämpningen har i första stycket tredje punkten stadgats ovillkorligt förbud mot fotografering i rättssalen. Tydligt är emellertid, att stadgandet avser förbud mot fotografering endast under pågående förhandling. Frågan om fotograferingsförbudet har senare varit föremål för överväganden i en proposition med förslag till ändringar i m.m. (prop. 1979/80:87 s. 12). I propositionen konstaterades att förbudet i 5 kap. 9 § RB mot fotografering i rättssalen var välgrundat och fyllde en viktig funktion från såväl integritetsskydds- som ordningssynpunkt. Förbudet, som uppgavs avse endast fotografering under själva förhandlingen och gälla även elektronisk bildupptagning såsom vid inspelning för TV, ansågs väl avgränsat. Det konstaterades vidare att det inte hade framkommit något som pekade på ett behov av ändring med följd att dåvarande ordning borde behållas. Jag finner inte skäl att i detta sammanhang uttala mig om annat än i vad mån åtgärd att uppmana TV-fotografen att upphöra att fotografera in i rättssalen var rättsligt grundad. Som framgår av det föregående har bestämmelsen om förbud mot fotografering i en rättssal tillkommit i första hand för att förhindra att det förekommer några störande moment under en domstolsförhandling. Som likaledes framgår har man vid bestämmelsens tillkomst också vägt in integritetsaspekter. En förutsättning för att bestämmelsen om fotograferingsförbudet skall vara tillämplig är att en förhandling har inletts. När en förhandling pågår är det givetvis lika störande om fotograferingen sker inne i rättssalen som om den sker från en korridor utanför in genom en öppen dörr till rättssalen. Regeln om fotograferingsförbud måste därför rimligen tolkas så att den träffar även situationer av sistnämnda slag. I det av åsyftade fallet hade förhandlingen uppenbarligen påbörjats men avbrutits för en paus. Fotograferingen ägde sedan rum efter det att parter och åhörare efter pausen intagit sina platser och förhandlingen skulle återupptas. åtgärd att i detta läge uppmana fotografen att sluta att fotografera kan på intet sätt kritiseras. Långsam handläggning av ett dispositivt tvistemål vid en tingsrätt (Dnr 3942-2000) P. begärde, i egenskap av förvaltare för A.K., att JO skulle granska handläggningstiden i ett tvistemål vid i vilket A.K. Målet var anhängiggjort 1995 och hade, när anmälan kom in till JO , ännu inte satts ut till huvudförhandling. och akten i målet infordrades och granskades. Muntliga upplysningar inhämtades också från tingsrätten. Vid granskningen framkom bl.a. följande. I en ansökan om stämning, som kom in till tingsrätten och som därefter kompletterades, yrkade A.K. skulle utge vissa belopp och vissa aktier till henne. Grunden för talan är i huvudsak att G.M. är skadeståndsskyldig i första hand enligt bestämmelserna i 18 kap. handelsbalken, på grund av att han inte hade fullgjort sin redovisningsskyldighet för ett sysslomannauppdrag avseende förvaltning m.m. av ett dödsbo, och i andra hand på grund av brottslig gärning. är grunden för talan i första hand att hon enligt allmänna rättsgrundsatser är återbetalningsskyldig för kontanter respektive återbäringsskyldig för aktier som hon uppburit eftersom hon inte haft någon fordran som berättigat henne att erhålla pengarna respektive aktierna. I andra hand har framförts påstående om skadeståndsskyldighet på grund av brott. Tingsrätten utfärdade stämning . Svarandena bestred käromålet och åberopade bl.a. att kärandens talerätt var preskriberad. hölls en muntlig förberedelse. Därefter hade skriftväxling förekommit mellan parterna, och tingsrätten meddelade beslut i frågor om mellandom och redovisningsskyldighet. Skriftväxlingen hade sedan fortsatt. meddelade tingsrätten beslut i frågor beträffande mellandom, deldom och edition. Ärendet remitterades till tingsrätten med begäran om upplysningar och yttrande över anledningen till att målet ännu inte var avgjort. Tingsrätten (lagmannen ) inkom med ett yttrande till vilket var fogat yttranden från nuvarande rotelinnehavaren rådmannen och chefsrådmannen på avdelningen . I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Rätten har skyldighet att se till att handläggningen av ett mål inte i onödan drar ut . Enligt 42 kap. 6 § tredje stycket (RB) skall rätten driva förberedelsen med inriktning på ett snabbt avgörande av målet. Bestämmelsen är en kodifiering av en redan tidigare gällande princip om att ansvaret för att målets handläggning fortskrider ligger på rätten (Fitger, , del 3, s. 42:22). Rätten fullgör sina förpliktelser i detta hänseende genom formell processledning som består i olika åtgärder för att styra processens yttre förlopp. Under förberedelsen skall rätten allt efter målets beskaffenhet verka för att tvistefrågorna blir klarlagda och att parterna anger allt som de vill åberopa i målet. Rätten skall genom frågor och påpekanden försöka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar (42 kap. 8 § andra stycket RB). Rätten får vidare bestämma att olika frågor eller olika delar av målet skall behandlas var för sig under förberedelsen (42 kap. 8 § tredje stycket RB). När ett skriftligt svaromål har kommit in till rätten, skall sammanträde hållas , om det inte med hänsyn till målets beskaffenhet är lämpligare med fortsatt skriftväxling (42 kap. 9 § tredje stycket RB). Presumtionen är alltså att förberedelsen skall vara muntlig sedan skriftligt svaromål inkommit. För att kunna fullgöra sin skyldighet att driva målet till ett snabbt avgörande har rätten till sitt förfogande ett flertal verktyg. Här kan nämnas reglerna om frågeförteckning, om s.k. stupstocksföreläggande och om sammanfattning av parternas ståndpunkter (42 kap. 14, 15 och 16 §§ RB). har rätten vidare enligt 42 kap. 15 a § RB möjlighet att meddela parterna att förberedelsen skall anses avslutad vid en viss senare tidpunkt och att parterna därefter kan åberopa nya omständigheter och nya bevis endast under vissa särskilda förutsättningar. Det kan sammanfattningsvis konstateras att det är av stor vikt att en domare agerar med fasthet vid utövandet av den formella processledningen och att han eller hon är aktiv under förberedelsen (Fitger, , del 3, s. 42:22).