frsrdg · GP04JO1 · 2002-01-01 00:00:00 — Av utredningen framgår att, efter beslut av polismyndigheten, åtta barn i åldrarna , som inte var misstänkta för brott, hämtades till förhör utan föregående kallelse . Av handlingarna i ärendet kan vidare utläsas att det, under det skede av förundersökningen där denna leddes av polismyndigheten, fattades beslut om hämtning till förhör utan föregående kallelse av ytterligare fem barn i åldrarna . Dessa beslut synes emellertid ha verkställts endast i fråga om två pojkar av vilka den ene var sju och den andre . Ett beslut att hämta någon till förhör utan föregående kallelse förutsätter, för att vara rättsenligt, först och främst att det skäligen kan befaras att den som skall höras antingen inte skulle hörsamma en kallelse eller att han i anledning av en kallelse genom att undanröja bevis eller på annat sätt skulle försvåra utredningen, s.k. kollusionsfara. Som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen tillkommer i fråga om hämtning av personer som inte är misstänkta för brott ett krav på att det föreligger skäl av särskild vikt för en sådan åtgärd, och detta gäller oavsett om hämtningen föregås av en kallelse eller ej. Som exempel på sådana skäl nämns i författningstexten att förhöret inte eller endast med avsevärd svårighet kan hållas på den plats där den som skall höras befinner sig eller att ett vittne behöver inställas på platsen för en konfrontation eller på en brottsplats eller till ett rekonstruktionsförsök. En annan omständighet som kan motivera ett beslut att hämta en person som inte är misstänkt till förhör är att särskild skyndsamhet är nödvändig med hänsyn till brottets beskaffenhet och omständigheterna i övrigt. Ett beslut att hämta en person som inte är misstänkt för brott till polisförhör måste således alltid föregås av noggranna överväganden i varje enskilt fall avseende det befogade i åtgärden, varvid stor vikt måste fästas vid hänsyns-, behovs- och proportionalitetsprinciperna (jfr JO 1983/84 s. 64, 1987/88 s. 74 f. och 1989/90 s. 58). I fråga om personer gäller härutöver att förhör skall planeras och verkställas så att det inte uppkommer fara för att den som hörs tar skada samt att det noga bör tillses att uppmärksamhet inte väcks kring förhöret. Som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen skall man vara särskilt restriktiv med att hämta misstänkta barn till förhör under utredningar med stöd av 31 § LUL. När en sådan åtgärd vidtas skall detta göras med all den hänsyn som förhållandena påkallar. Endast i undantagsfall bör hämtningen exempelvis utföras av uniformerad polis eller på något ställe där uppmärksamhet kan väckas. Det nämns särskilt att varken hämtning eller förhör bör ske i en skola annat än när mycket speciella skäl föreligger. Enligt min mening kan man inte ställa mindre krav på hänsyn till den enskilde när den som skall höras är ett barn som inte är misstänkt för brott. Vad som har sagts bör ses också mot bakgrund av åtaganden enligt FN:s konvention om barnets rättigheter. Vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myndigheter eller lagstiftande organ, skall enligt artikel 3.1 i konventionen barnets bästa komma i främsta rummet. Enligt huvudregeln, som är tillämplig för del, avses i konventionen med barn varje människa under . Av utredningen framgår att de av polismyndigheten fattade hämtningsbesluten avsåg barn som, enligt vad som har uppgetts, i vissa fall hade hörts tidigare under förundersökningen och som kunde misstänkas stå under påverkan från föräldrarna. Tanken var tydligen att barnen, om de hämtades av polisen i skolan eller i hemmet, skulle komma att lämna uppgifter utan sådan påverkan. och har som ett annat motiv för hämtningsbesluten uppgett att man ville att flera barn skulle höras och att utsagorna sedan skulle kunna ställas mot varandra under pågående förhör i polishuset. har i sitt yttrande, som skäl för åtgärden att utan föregående kallelse hämta åtta barn i skolan, angett att det skäligen kunde befaras att barnen inte skulle hörsamma en kallelse eller att de i anledning av en kallelse skulle försvåra utredningen. Som grund för denna bedömning anförs i yttrandet dels att man kunde utgå från att ett eller flera av barnen talade osanning, dels att vissa av barnens föräldrar hade gett uttryck för att barnen inte skulle berätta något för polisen. Jag vill med anledning av vad polismyndigheten har anfört inledningsvis erinra om att man, när man beslutar om hämtning, måste bedöma varje särskilt fall för sig. Om förundersökningsledaren, som i det här aktuella fallet, fattar beslut om hämtning av flera personer, måste de i angivna förutsättningarna självfallet föreligga i fråga om var och en av dem. har inte närmare motiverat sitt påstående att det i fråga om samtliga de barn som avsågs med beslutet om hämtning till förhör skäligen kunde befaras att de skulle försvåra utredningen om de kallades till förhör. Den nu aktuella mordutredningen var redan från början mycket uppmärksammad. Man kan utgå från att den diskuterades flitigt av såväl barn som vuxna och att sådana diskussioner var särskilt vanliga i de familjer som var bosatta i det område där mordet hade begåtts. Att barnen både påverkade varandra och tog intryck av sina föräldrar framstår som självklart. Det är visserligen rimligt att anta att barnen skulle uttala sig friare om föräldrarna inte var närvarande vid förhören och att det därför kunde vara lämpligt att genomföra dessa exempelvis på polisstationen. Med tanke på den påverkan från föräldrars och andras sida som barnen kunde antas redan ha varit utsatta för som gått sedan brottet upptäcktes, har jag emellertid svårt att inse att man skulle kunna göra några mera betydande vinster i utredningshänseende genom att hämta barnen till förhör utan föregående kallelse i stället för att på vanligt sätt kalla dem till förhör genom sina vårdnadshavare. Jag kan inte heller finna att de omständigheter som polismyndigheten har åberopat till stöd för de aktuella hämtningsbesluten utgjorde tillräcklig grund för att befara att samtliga åtta barn skulle underlåta att hörsamma en kallelse. För att en bedömning att en person inte kommer att hörsamma en kallelse till förhör skall få läggas till grund för ett beslut om hämtning utan föregående kallelse krävs att bedömningen kan grundas på omständigheter som har åtminstone en viss grad av konkretion. En typisk sådan omständighet är att personen i fråga har underlåtit att inställa sig på kallelse. Det finns inte någonting i utredningen som tyder på att det förelegat omständigheter av detta konkreta slag i fråga om något av de åtta barn som hämtades . Det förhållandet att, enligt vad polismyndigheten uppgett, vissa av barnens föräldrar hade gett uttryck för att barnen inte skulle berätta något för polisen kan enligt min mening inte tillmätas någon avgörande betydelse i detta sammanhang. Det kan tilläggas att en vägran att lämna uppgifter inte heller i sig innebär att kollusionsfara skall anses föreligga (jfr SOU 1985:27 s. 132 f.). Som nämnts har som ytterligare ett skäl för hämtningen anförts att man ville att flera barn skulle höras , så att man kunde ställa deras utsagor mot varandra under pågående förhör. Det borde emellertid ha varit fullt möjligt att höra flera barn och att stämma av deras utsagor mot varandra, även om man hade tillämpat ett kallelseförfarande. Myndigheten har inte heller närmare utvecklat varför det var så angeläget att höra barnen att man inte vågade ta risken att något eller några av dem inte hörsammade kallelsen. Det kan tilläggas att det - under förutsättning att det bedömdes finnas skäl av särskild vikt för åtgärden - inte borde ha varit praktiskt omöjligt att utan större omgång med stöd av 23 kap. 7 § första stycket RB hämta de barn som eventuellt uteblev. Jag kan inte heller finna att det anförts några övertygande skäl till stöd för de övriga hämtningsbeslut avseende barn som fattades under utredningen och som verkställdes i fråga om två av barnen, en sjuårig och en tioårig pojke. Det kan sammanfattningsvis konstateras att det på goda grunder kan ifrågasättas om det över huvud taget förelåg rättsliga förutsättningar för hämtningsbesluten. Under alla förhållanden borde hänsynen till barnens bästa vid en avvägning med utgångspunkt i hänsyns- och proportionalitetsprinciperna ha tillmätts en större vikt än de fördelar i utredningshänseende som hämtningsbesluten kunde tänkas medföra. Genom polismyndighetens förfarande att hämta barnen till förhör utan föregående kallelse berövades de det stöd från vårdnadshavarnas sida inför förhören som barn måste anses ha rätt till i en situation av det här aktuella slaget. Detta kunde enligt min uppfattning inte på något sätt uppvägas av att polismyndigheten, enligt vad som framgår av åtgärds-journalen, per telefon underrättade vårdnadshavarna om hämtningarna i omedelbar anslutning till att dessa ägde rum. Jag kan i detta hänseende hänvisa till den syn på vårdnadshavarens roll i sammanhanget som avspeglas i regeln i 23 kap. 10 § fjärde stycket RB - som är tillämplig också vid LUL-utredningar - att vårdnadshavaren bör vara närvarande vid ett förhör med någon , om det kan ske utan men för utredningen. Jag vill emellertid, till undvikande av missförstånd, framhålla att jag inte ifrågasätter polismyndighetens bedömning att vårdnadshavarna inte borde vara närvarande vid förhören. Att man under en förundersökning utan föregående kallelse hämtar ett stort antal barn , som inte är misstänkta för brott, till förhör torde vara synnerligen ovanligt. Som jag har nämnt måste beslut om hämtning av icke misstänkta personer föregås av ingående överväganden av rättsligt slag. Detta är uppenbarligen särskilt angeläget, när det som här är fråga om barn . Det är bl.a. för att säkerställa att överväganden av detta slag kommer till stånd som lagstiftaren har föreskrivit en skyldighet för åklagaren att i vissa fall inträda som förundersökningsledare trots att det inte finns nå gon som är skäligen misstänkt för brottet. Som framgår av vad som har sagts i det föregående borde sådana överväganden i detta fall ha resulterat i att några hämtningsbeslut inte hade fattats. Särskilt om tillämpningen av reglerna i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare När tog över ledningen av förundersökningen fanns inga misstänkta, utan utredningen bedrevs förutsättningslöst. började man emellertid arbeta med vissa uppslag, däribland teorin att ett eller flera barn kunde vara gärningsmän. Av utredningen framgår att det ansågs föreligga skäliga misstankar mot två trettonåriga pojkar och att också de två bröder, , som sedan visade sig vara ansvariga för K:s död var misstänkta för brottet. Enligt 1 kap. 6 § får påföljd inte ådömas för ett brott som någon har begått innan han fyllt . Barn är således inte straffmyndiga, och en utredning föranledd av en brottsmisstanke mot ett sådant barn kan därför inte bedrivas i förundersökningens form. Om någon kan misstänkas för att ha begått ett brott kan i stället en utredning komma att genomföras med stöd av 31 § LUL, om någon av de där angivna förutsättningarna för en sådan utredning är vid handen. Vid en utredning enligt 31 § LUL gäller enligt 32 § LUL vissa av bestämmelser om förundersökning i tillämpliga delar. Detta är fallet bl.a. i fråga om bestämmelserna i 23 kap. 3 § RB om behörigheten att inleda och leda en förundersökning. Det bör härvid observeras att lagstiftaren i fråga om utredningar enligt 31 § LUL inte arbetar med olika misstankegrader på det sätt som förekommer i . En utredning med stöd av reglerna i 31 § LUL avser alltid en viss person och frågan om inledande av en sådan utredning kan därför aktualiseras först när misstanken mot denne är tillräckligt väl underbyggd för att en utredning skall framstå som motiverad. Härutöver saknar graden av misstanke intresse i sammanhanget. Hänvisningen i 32 § LUL till 23 kap. 3 § RB måste därför tolkas så, att en utredning med stöd av 31 § LUL skall ledas av åklagaren i alla de fall där saken inte är av enkel beskaffenhet (jfr JO 1997/98 s. En LUL-utredning föranledd av en misstanke om mord skall således ledas av åklagaren oavsett graden av misstanke mot det barn som är föremål för utredningen. Som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen får en utredning enligt 31 § LUL företas endast i vissa särskilt angivna syften (första stycket 1-3) eller om det annars är av särskild vikt att en utredning äger rum (första stycket 4). Som exempel på fall där det är av särskild vikt att en utredning äger rum nämns i förarbetena bl.a. att en minderårig har bragt någon om livet (KonseljPM 1947 s. 80 f.; se även JO 2000/01 s. 90). I fråga om barn tillkommer att utredning får inledas endast om det finns synnerliga skäl. Jag har inte någon anledning att ifrågasätta vare sig åklagarmyndighetens uppfattning att det fanns stöd för att inleda utredningar avseende de fyra misstänkta barnen i bestämmelserna i 31 § första stycket 1, 2 och 4 LUL eller bedömningen att det förelåg synnerliga skäl att inleda sådana utredningar i fråga om de två barn som var . Situationen i det här aktuella fallet var särpräglad bl.a. på så sätt att man trots misstankarna mot de fyra barnen inte kunde utesluta möjligheten av att brottet hade begåtts av någon som hade fyllt . Förundersökningen kom därför att drivas vidare parallellt med de fyra LUL-utredningar som avsåg de misstänkta barnen. Att bedriva en förundersökning och en eller flera LUL-utredningar avseende samma brott är, som detta ärende tydligt visar, inte okomplicerat. Förundersökningen och LUL-utredningarna måste i en sådan situation självfallet ledas av samma person. Det är vidare uppenbart att det ställs mycket höga krav på undersökningsledaren både vad gäller kunskaper om den rättsliga regleringen och den praktiska förmågan att tillämpa de två utredningsformerna på ett korrekt sätt. Även om regelsystemen i och i LUL har viss anknytning till varandra har de två utredningsformerna helt olika funktioner. En förundersökning enligt har brottet till utgångspunkt och syftar till att få till stånd ett beivrande av detta i straffrättslig ordning, medan däremot en LUL-utredning alltid avser ett särskilt barn och syftar t.ex. till att ge underlag för en bedömning av behovet av insatser med avseende på den unge eller till att tillgodose det allmänna intresset och ett eventuellt målsägandeintresse av att ett allvarligt brott upp. Man bör i sammanhanget särskilt notera de viktiga begränsningar som gäller i fråga om möjligheterna att använda straffprocessuella tvångsmedel mot någon som är föremål för en LUL-utredning. Det är av nu angivna skäl nödvändigt att utredningsledaren i ett fall som det här aktuella gör klart för sig vilket regelsystem som vid varje särskild tidpunkt är tillämpligt i fråga om var och en av de personer som på ett eller annat sätt berörs av utredningen. Det är bl.a. av detta skäl angeläget att ett beslut att inleda en LUL-utredning ges skriftlig form. Genom att beslutet dokumenteras på detta sätt vinner man också att det i efterhand kommer att stå klart när utredningen inleddes och vem som fattade beslutet. Som jag har framhållit bör det vidare anges med stöd av vilken eller vilka av punkterna 1-4 i 31 § första stycket LUL som beslutet fattades (jfr JO 1997/98 s. 140). I det här aktuella fallet saknas dokumentation av nu nämnt slag. I Åklagarkammarens i diarium är fyra personer antecknade i utredningen under två olika diarienummer, - - -. Dessa två ärenden är upplagda den 23 respektive . Det saknas dagboksanteckningar, men under rubriken beslut är i samtliga fyra fall antecknat att förundersökningen lades ned . I två fall motiveras beslutet med att de misstänkta inte hade fyllt "vid gärningen" och i två fall med att de misstänkta var oskyldiga. Det finns inte någon anteckning på diariebladen om att det skulle ha bedrivits någon LUL-utredning. Det är av nu angivna skäl inte möjligt att med ledning av handlingarna klarlägga vem som beslutade att inleda LUL-utredningarna och när dessa beslut fattades och inte heller hur har sett på gränsdragningen mellan förundersökningen och LUL-utred-ningarna och hur han i övrigt hanterat dessa. Det enda som med säkerhet kan konstateras är att det bedrevs fyra LUL-utredningar parallellt med förundersökningen åtminstone efter de tidpunkter när de två ärendena i A-diariet lades upp. Det är emellertid tydligt att man inte i tillräcklig utsträckning har lyckats hålla de två utredningsformerna isär. har sålunda - i strid med föreskrifterna i 35 § LUL - gjort framställningar om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning med stöd av regler i fråga om två misstänkta barn . Det har vidare under brottsutredningen i strid med 35 § LUL tagits fingeravtryck av sådana misstänkta. Jag återkommer till sistnämnda fråga i det följande. Mina iakttagelser av de problem som i det här aktuella fallet uppen-barligen har varit förbundna med uppgiften att tillämpa reglerna i parallellt med bestämmelserna om LUL-utredningar är inte av den arten att jag finner skäl att föreslå några lagändringar. Iakttagelserna ger mig däremot anledning att, genom att överlämna kopior av detta beslut för kännedom, fästa Riksåklagarens och uppmärksamhet på behovet av utbildningsinsatser på området. Jag vill i detta sammanhang nämna att jag också i tidigare ärenden har funnit brister vad gäller tillämpningen av reglerna om LUL-utredningar (se JO 1997/98 s. 140 och 2000/01 s. 90). Av åtgärdsjournalen framgår att fingeravtryck under brottsutredningen tagits såväl av barn som var föremål för LUL-utredningar som av minderåriga inom ramen för förundersökningen. Besluten att ta fingeravtryck av de personer som inte var misstänkta för brott som polismyndigheten hade ansvaret för förundersökningen fattades, såvitt framgår av utredningen, av . Genom remissvaret från polismyndigheten och upplysningar från har framkommit att besluten att ta fingeravtryck av de barn som var föremål för LUL-utredningarna fattades efter det att hade övertagit utredningsledarskapet. Det har däremot inte varit möjligt att fastställa vem som fattade dessa beslut, och ytterligare utredningsåtgärder kan inte antas skapa någon klarhet i saken. Det finns inte någon laglig möjlighet att ta fingeravtryck av ett för brott misstänkt barn inom ramen för en LUL-utredning, medan det däremot är rättsligen möjligt att ta fingeravtryck av barn under en förundersökning, oavsett barnets ålder. Som åklagarmyndigheten har konstaterat saknades det således rättsligt stöd för besluten att ta fingeravtryck av de barn som var misstänkta för mordet. Det är inte alldeles ovanligt att barn gör sig skyldiga till allvarliga brott, exempelvis mordbrand, grov misshandel, rån eller våldtäkt. Det är i sådana fall av stort intresse, bl.a. av hänsyn till målsäganden, att det kan klarläggas vem som är skyldig till brottet. En möjlighet att ta fingeravtryck av den misstänkte kan härvid vara av stort värde. Jag kan inte heller inse att det skulle innebära en större integritetskränkning att ta fingeravtryck av ett barn som är misstänkt för brott än av ett barn som inte är det. Det finns av nu angivna skäl anledning att överväga en ändring av bestämmelsen i 35 § LUL i syfte att göra det möjligt att ta fingeravtryck av en misstänkt person . Under utredningen fördes en åtgärdsjournal där olika händelser - t.ex. beslut och utredningsåtgärder av skilda slag - noterades. Jag har i annat sammanhang framhållit att det skulle vara av stort värde, inte bara för att möjliggöra en efterföljande kontroll utan också för att underlätta åklagarnas arbete, att dessa i omfattande brottsutredningar för någon form av dagbok med uppgifter bl.a. om de beslut som fattas och underlaget för dem (JO 1998/99 s. 94). Det är självfallet önskvärt att polisens verksamhet i sådana utredningar dokumenteras på motsvarande sätt. Det finns därför all anledning att se positivt på beslutet att föra en åtgärdsjournal av det slag som det här är fråga om. Det bör emellertid framhållas att en sådan journal självfallet inte kan ersätta den dokumentation av åtgärder vidtagna under en förundersökning som är föreskriven i och förundersökningskungörelsen. En förutsättning för att en åtgärdsjournal skall fylla den åsyftade funktionen är självfallet att den redovisar fattade beslut och vidtagna åtgärder på ett korrekt sätt. Vid granskningen av den åtgärdsjournal som fördes under den här aktuella förundersökningen påträffades några anteckningar som föranledde inhämtande av upplysningar och yttrande från polis- och åklagarmyndigheterna. Frågorna om tagande av fingeravtryck och om övertagande av förundersökningsledarskapet har behandlats i det föregående. Det finns därutöver anledning att här beröra en anteckning från av följande lydelse: "beslut: ingen får tala med pressen - utöver R ". har i fråga om bakgrunden till denna anteckning upplyst att hade utsetts till informationsansvarig, eftersom övrig personal inte ville bli störd av pressen. En huvudregel i tryckfrihetsförordningen är att det står var och en fritt att lämna uppgifter och meddelanden i vilket ämne som helst till en författare eller annan upphovsman eller till en utgivare, redaktion eller nyhetsbyrå om syftet är att uppgifterna skall publiceras i tryckt skrift (1 kap. 1 § tredje stycket tryckfrihetsförordningen). Detta gäller också offentligt anställda. Motsvarande frihet gäller på det område som regleras genom yttrandefrihetsgrundlagen (1 kap. 2 §). Anteckningen i åtgärdsjournalen framstår enligt sin ordalydelse som dokumentation av ett beslut att ingen utöver fick tala med massmedierna. Som framgår av det sagda står ett sådant förbud i strid med såväl tryckfrihetsförordningen som yttrandefrihetsgrundlagen. Jag vill inte ifrågasätta riktigheten av vad polismyndigheten har angett om bakgrunden till anteckningen. Den ger mig emellertid anledning att framhålla vikten av att man bemödar sig att i en journal av det här aktuella slaget dokumentera de beslut och åtgärder som har förekommit under en brottsutredning på ett rättvisande sätt. I en brottsutredning av den omfattning och komplexitet som det här har varit fråga om bör enligt min mening åklagaren inträda som förundersökningsledare redan på ett tidigt stadium, oavsett om det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet eller ej. Det är vidare angeläget att åklagaren utövar ett aktivt förundersökningsledarskap och inte - som här synes ha varit fallet - i praktiken överlämnar uppgiften att leda utredningsarbetet till polismyndigheten även efter det att han har övertagit förundersökningsledarskapet. Utredningen i ärendet har vidare gett mig anledning att framföra kritiska synpunkter på polismyndighetens beslut att utan föregående kallelse hämta icke misstänkta barn till förhör. Jag har också funnit anledning att peka på avsaknaden av dokumentation utvisande att brottsutredningen åtminstone till en betydande del bedrevs i form av fyra utredningar enligt 31 § LUL. Det kan enligt min mening inte uteslutas att det finns ett samband mellan denna brist och det förhållandet att barn har blivit föremål för användning av straffprocessuella tvångsmedel i strid med lag. Det inträffade har visat på vikten av att såväl åklagaren som polismyndigheten är medveten om de problem i både rättsligt och praktiskt hänseende som kan uppkomma när man i en och samma brottsutredning parallellt bedriver förundersökning och en eller flera LUL-utredningar. Mina iakttagelser i detta hänseende har gett mig anledning att dels fästa Riksåklagarens och uppmärksamhet på behovet av utbildning på området, dels väcka frågan om behovet av en lagändring i syfte att göra det möjligt att under en LUL-utredning ta fingeravtryck av en misstänkt som är . Jag överlämnar av det senast nämnda skälet kopior av detta beslut också till justitieutskottet och . Jag är vidare kritisk till det förhållandet att dokumentationen i vissa hänseenden inte på ett riktigt sätt återspeglar vad som faktiskt förevarit.