frsrdg · GP04JO1 · 2002-01-01 00:00:00 — meddelades per telefon, således muntligt, den 980112, att biståndet avslutades. ansåg sig sakna beslutsunderlag för vidare utbetalningar, eftersom våra försök att komma i kontakt med S.H. uttryckte inte önskemål om att erhålla beslutet i skriftlig form (FvL § 21). i beklagar således misstaget, att ej inom rimlig handläggningstid vidarebefordra besvärsskrivelsen till Länsrät-ten i län. I övrigt anser vi oss ha följt gällande lagstiftning. yttrade sig över remissvaret. Föredraganden inhämtade kompletterande upplysningar från 1:e socialsekretera-ren vid socialförvaltningen i . JO tog del av socialförvaltningens akter rörande S.P. för tiden fram till och Länsrättens i län beslut i mål nr 55-99E. I ett beslut anförde JO följande. Handläggningen av biståndsärendet m.m. Enligt 6 § socialtjänstlagen (1980:620), SoL, har den som inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt rätt till bistånd av försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt (annat bistånd) på de villkor som anges i 6 b-6 f §§ SoL. Som framgår av bestämmelsen har den enskilde i första hand ansvaret för sin försörjning. Detta innebär t.ex. att om han saknar arbete för att kunna försörja sig, skall han i princip stå till arbetsmarknadens förfogande och aktivt försöka få ett arbete för att ha rätt till bistånd. Undantag från kravet att den enskilde skall söka arbete för att på så sätt kunna försörja sig och sin familj gäller bl.a. om den enskilde på grund av sjukdom inte kan arbeta. Som regel utges bistånd efter det att den enskilde själv har vänt sig till söka om sådan hjälp. Det förekommer även att en utomstående vänder sig till göra den uppmärksam på att någon kan vara i behov av bistånd. I ett sådant fall har nämnden ofta anledning att kontakta den som eventuellt behöver insatser från för att klarlägga saken. Om den enskilde därvid avvisar nämndens erbjudande om hjälp är nämnden i princip förhindrad att vidta någon ytterligare åtgärd. Jag bortser härvid från fall då det kan föreligga skäl för tvångsåtgärder enligt t.ex. lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Jag vill i sammanhanget erinra om det särskilda ansvar som socialnämnden har för personer med psykiska funktionshinder enligt 21 och 21 a §§ SoL. I nämndens ansvar enligt de reglerna ligger bl.a. att genom uppsökande verksamhet motivera en enskild som behöver hjälp att ta emot sådan. Såvitt framgår av utredningen i ärendet här finns det skäl att anta att S.H. hade ett sådant psykiskt funktionshinder att han inte kunde försörja sig genom eget arbete. Han hade därför i princip rätt till bistånd av försörjning. Nämnden hade också utgett ekonomiskt bistånd avseende S.H:s försörjning. Ersättningen hade betalats ut till S.H:s far P.H. Det synes föreligga olika uppfattningar om vem som hade beviljats biståndet, P.H. Nämnden har anfört att P.H. ansetts vara ombud för S.H. men att det varit S.H. som beviljats biståndet. Utredningen ger vid handen att det förhåller sig så som nämnden beskrivit i sitt yttrande. Däremot har jag förståelse för att P.H. har kunnat uppfatta situationen på så sätt som han beskrivit. Det kan i efterhand ifrågasättas om förvaltningen måhända borde ha lämnat tydligare information till P.H. om att det varit S.H. som beviljats biståndet men att biståndet av andra skäl betalades ut till P.H. Omständigheterna är dock inte sådana att det förefaller möjligt att nu i detalj utreda vilka diskussioner som fördes mellan P.H. och handläggaren när S.H. beviljades biståndet första gången eller om frågan diskuterades senare under ärendets handläggning. I samband med att handläggningen övertogs av en annan handläggare vid socialförvaltningen uppkom fråga om S.H:s rätt till fortsatt bistånd. medverkade dock inte vid utredningen och ärendet avslutades. underrättades i efterhand om detta. Någon diskussion med P.H. fördes dock inte inför nämndens ställningstagande. Detta framstår naturligtvis som märkligt med hänsyn till att nämnden ansett att P.H. varit ombud för S.H. Om nämnden funnit att P.H. inte längre kunde godkännas som ombud för S.H., borde han ha underrättats härom så att han kunnat vidta olika åtgärder för att kunna bistå sin son vid dennes kontakt med socialförvaltningen. vägrade medverka vid utredningen och inte heller sökte om bistånd uppstod en inte helt okomplicerad situation. Det framstår som ostridigt att S.H. inte kunde erhålla arbete och därför inte kunde bidra till sin försörjning men att han vägrade söka bistånd. Det kan naturligtvis diskuteras om S.H. borde få sin försörjning ordnad på annat sätt än genom bistånd enligt socialtjänstlagen, t.ex. genom någon förmån enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. vägrade att diskutera den saken med socialförvaltningen var det dock, åtminstone för tillfället, inte någon framkomlig väg. Resultatet blev att S.H. ställdes utan hjälp från . Mot bakgrund av kommunens yttersta ansvar för att de som vistas i kommunen får den hjälp och det stöd de behöver var den situationen naturligtvis inte tillfredsställande. Enligt vad jag anfört kan jag dock inte finna att socialnämnden kan anses ha handlat formellt fel när nämnden underlät att fortsätta utge bistånd till S.H. eftersom denne tillbakavisade nämndens erbjudande om bistånd. Med hänsyn till S.H:s agerande vill jag erinra om bestämmelsen i 42 § andra stycket socialtjänstförordningen (1981:750) där det sägs bl.a. att nämnden till överförmyndaren skall anmäla om nämnden finner att god man eller förvaltare enligt bör förordnas för någon. Enligt en från förvaltningen inhämtad uppgift har man haft kontakt med överförmyndaren i ärendet. Någon dokumentation av de kontakterna finns inte i akten och det är därför oklart vilka uppgifter som lämnades till överförmyndaren. Avsaknaden av dokumentation i denna del är en uppenbar brist i ärendet. Det är inte möjligt för mig att på grundval av utredningen uttala mig om huruvida det fanns skäl att förordna god man för S.H. Omständigheterna var dock sådana att mycket talar för att en formell anmälan till överförmyndaren borde ha gjorts. Utredningen ger vid handen att nämnden inte hade några kontakter med S.H. sedan biståndsärendet hade avslutats. Jag har ovan pekat på det ansvar som socialnämnden har för personer med psykiska funktionshinder. Även med beaktande av S.H:s negativa inställning gentemot anser jag att socialnämnden brustit i sin skyldighet enligt SoL att bedriva uppsökande verksamhet. Nämnden borde enligt min mening ha tillsett att en kontinuerlig kontakt upprätthölls med S.H. och att erforderliga insatser vidtogs i syfte att motivera S.H. att ta emot stöd och hjälp. överklagade nämndens beslut att inte längre betala ut bistånd till länsrätten. Jag behandlar nämndens hantering av överklagandeskriften nedan. I sitt beslut i mål nr 55-99E avvisade länsrätten överklagandet och anförde bl.a. följande. beslut att inte längre betala ut bistånd till S.H. har inte föregåtts av någon ansökan om bistånd. Beslutet innebär däremot en information om vad som förutsätts för att en fråga om fortsatt bistånd skall kunna prövas. beslut är inte av den art att det kan överklagas enligt 73 § socialtjänstlagen. Utgången i länsrätten bör inte ha kommit som någon överraskning för nämnden. Jag vill därför ifrågasätta om inte nämnden måhända borde ha anmodat P.H. att själv ansöka om bistånd för de kostnader han hade för S.H. Om nämnden ansett att sådant bistånd inte kunnat utgå hade nämnden haft att avslå ansökan. Jag vill här inte uttala mig om huruvida ansökan borde ha avslagits eller bifallits. Om nämnden hade avslagit ansökan om försörjningsstöd hade dock P.H. fått möjligheten att få frågan om sin rätt till bistånd prövad av domstol. Nämndens prövning i formellt hän-seende av ett överklagande skall endast avse om det har kommit in i rätt tid. Övriga frågor, som t.ex. ett besluts överklagbarhet, ankommer det på länsrätten att pröva. Nämnden har alltså haft att hantera överklagandet i sedvanlig ordning. Den tid som det tog innan överklagandeskriften överlämnades till länsrätten var uppenbarligen alltför lång. Nämnden kan därför inte undgå kritik i denna del. För en allmän handling gäller enligt 15 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100), SekrL, att den skall registreras om den innehåller uppgift som omfattas av sekretess. Regeringen får emellertid, om sär-skilda skäl föreligger, föreskriva undantag från registreringsplikten i fråga om handlingar av visst slag som före-kommer i betydande omfattning. Ett sådant förordnande finns för socialnämn-derna. I 5 § sekretessförordningen (1980:657) föreskrivs sålunda med stöd av 15 kap. 1 § SekrL bl.a. att socialnämnderna är befriade från registreringsskyldigheten beträffande handlingar som hör till enskildas personakter. En överklagandeskrift rörande ett enskilt ärende är en sådan handling. En förälder motsatte sig att den andra föräldern skulle ha rätt till umgänge med de gemensamma barnen. Fråga om socialförvalt-ningen varit alltför aktiv för att få till stånd ett möte mellan barnen och den förälder som inte hade del i vårdnaden om barnen (Dnr 1286-2000) I anmälan till JO framförde S.B. klagomål mot i kommun angående handläggningen av en fråga om umgänge. Av anmälan framgick bl.a. följande. På grund av misshandel och hot från sin f.d. make lever S.B. under skyddad adress. Mannen har besöksförbud och polisen håller henne under bevakning. har ensam vårdnad om f.d. makarnas gemensamma barn, 13, . Trots att S.B. motsätter sig att barnens far skall få träffa barnen har social-sekreteraren uppgett att hon inte har något val. har också försökt att påverka barnen att träffa deras far mot S.B:s uttryckliga vilja. Någon umgängesrätt fastställd av domstol föreligger inte. Inledningsvis inhämtade per telefon uppgifter från socialsekreteraren . Hon uppgav därvid bl.a. följande. Det är riktigt att det inte finns något förordnande om umgänge som är fastställt av domstol. Hon har därför hänvisat barnens far till tingsrätten om han vill få till stånd umgänge med barnen. Som förälder har barnens far rätt att ta del av vad som händer i skolan. För att det skulle bli så bra som möjligt för barnen vid ett sådant tillfälle avsåg att vara med. Det är även ett önskemål från skolan att socialförvaltningen medverkar i en sådan situation. ville inte att barnen skulle gå ensamma till skolan den aktuella dagen. erbjöd sig därför att hämta barnen och köra dem till skolan. medgav ett sådant förfarande. Den aktuella dagen ville inte dottern följa med till skolan. Sönerna följde dock med, men deras far kom inte till skolan. Därefter anmodades i kommun att inkomma med utredning och yttrande. avgav ett remissvar med huvudsakligen följande innehåll. Familjen . kom till och de har alltsedan dess varit aktuella hos . och barnen hjälp att lämna maken och fadern då det stod klart att han miss-handlat främst hustrun men även barnen. Makarna separerade och fick M.B. hjälp att flytta till som S.B. och barnen fick hjälp till en ny bostad i . fick besöksförbud innebärande att han inte får ta kontakt med S.B., ej heller besöka hennes bostad. Både barnen och S.B. uttryckte stor rädsla för M.B. och det um-gänge som skulle ske mellan barnen och deras far har genomförts med kontaktperson som tillhandahållit. Från början var alla tre barnen med på umgängesresorna till men tog dottern ., som är , avstånd från fadern och ville var-ken prata med honom i telefon eller träffa honom. De båda pojkarna N., , och E., , har däremot haft ett relativt regel-bundet umgänge med M.B., fram till . Därefter har barnen inte haft någon kontakt med fadern vare sig vid umgänge eller per telefon. har de fått hjälp att hålla telefonkontakt med fadern antingen genom att han har ringt dem i skolan eller genom att ringa ho-nom från . Vid umgängena hos fadern i har fem olika kontakt-personer varit medverkande, undertecknad samt en annan social-sekreterare vardera, tre manliga kontaktpersoner med erfarenhet av arbete med barn och ungdomar har varit med vid övriga umgänges-tillfällen. Ingen av kontaktpersonerna har känt att barnen blivit ho-tade men barnen har själva uppgett att fadern uttalat hot på deras språk, vilket kontakt-personerna inte haft möjlighet att uppfatta. Den yngste sonen har varit mest positiv till kontakt med fadern, dock har han varit ovillig att sova över och det har bara vid ett till-fälle förekommit övernattning hos fadern . har vid några till-fällen ringt till bekanta i och uttalat hot mot familjen men han har såvitt känner till inte brutit mot besöksförbudet un-der trots att han uppenbarligen vet var S.B. och barnen bor. Föräldrarna överenskom att ingenting skulle fastläggas be-träf-fande umgängesrätt efter utgången av och Hovrätten med-delade dom i enlighet med detta. kontaktade med önskemål om att få besöka barnen i skolan . Hans besöksförbud gäller inte barnen och inte heller barnens skolor och han har sagt att han ska komma och hälsa på dem varvid handläggaren gett honom rådet att ta kontakt med först för att undvika att barnen blir överraskade av att han kommer till skolan. Efter M.B:s förfrågan tog kontakt med S.B. för att prata om hur hans besök skulle kunna se ut. har uppfattat att även hon skulle träffa M.B. och hon har upplevt att hand-läggaren hotat att hon skulle förlora barnen om hon inte ställde upp på detta. Något sådant "hot" har handläggaren inte uttalat, däremot har för-sökt förklara för S.B. att hon måste försöka tona ner sin egen rädsla inför barnen så att de kan få göra sig en egen realistisk bild av hur fadern är för dem. Det är makarna separerade och han har trots en del telefonhot, -99, inte försökt att olovligen ta kontakt med vare sig henne eller barnen . Det borde enligt social-tjänstens mening vara möjligt att försöka "normalisera" för-hållandet mellan barnen och M.B. så att de får lite lugn och ro och slip-per vara rädda för sin pappa. Ett besök i skolan ansågs därför vara det bästa sättet att avdramatisera eftersom de där skulle vara i en trygg miljö och dessutom skulle vara med vid besöket. hade önskemål om att få gå ut och fika tillsammans med barnen med -- som stöd men eftersom det då skulle ha blivit fråga om mera än ett besök i barnens skolmiljö ställde handläggaren inte upp på detta. Vi har varit medvetna om att något tvång inte är tänkbart när det gäller barnen utan här var det fråga om att försöka få till stånd ett möte mellan pappan och barnen på bästa möjliga sätt. När barnen sedan inte accepterade att träffa sin pappa så blev heller inte mötet av. Vad som fram-kommit efteråt är att åtminstone sonen . blev besviken över att fadern inte kom och hälsade på. uppfattning är att moderns syn på och rädsla för M.B. på-verkar barnen mycket negativt. När gått sover mor och barn fortfarande i samma rum och barnen undanhålls ingen-ting rörande faderns farlighet och det hot som modern upplever. Som stöd och hjälp i denna situation har familjen fått bistånd i form av s.k. hemma-hos insats där ett av syftena är att försöka lösa upp moderns och barnens alltför starka bindningar till varandra. Av barnpsykiatriskt utlåtande fram-går följande: "växer en delvis motsägelsefull bild av barnen fram. Av barnens beteende och reaktioner kan vi inte se nå-got som vi tolkar som rädsla för M.B. Däremot uttrycker de två äldsta barnen verbalt att de är rädda. Vid försök att bena ut vad rädslan består av, visar det sig att de har få egna konkreta exempel på händelser som inträf-fat. Mycket handlar om den besvikelse de två äldsta barnen känner gente-mot sin pappa och mammas rädsla för honom. Oavsett om rädslan är bar-nens eller S.B:s bedömer vi att M.B:s och S.B:s relation måste be-arbetas för att ett umgänge skall bli gynnsamt för barnen. Vi rekommende-rar där-för samtal hos familjerätten, familjerådgivare eller PBU. Utan så-dana samtal bedömer vi att S.B:s rädsla för M.B. innebär att ett um-gänge med fadern blir påfrestande för barnen. På basis av vad vi sett kan vi inte säga att ett umgänge med pappan är skadligt för barnen. Däremot såg vi att S.B:s inställning till umgänget är avgörande för hur barnen ställer sig. uppmuntrade barnen ville de också träffa sin far." Citat ur dom 1999-08--30 . har ofta tidigare erbjudits tolk men hon har avböjt. I samband med den aktuella händelsen erbjöds hon dock inte tolkhjälp då handläggaren antog att hon skulle tacka nej till detta. Dock kan man i efterhand konstatera att det skulle ha varit bra eftersom S.B:s uppfattning av vad som sagts inte överensstämmer med vad handläggaren säger, att något "hot" inte framförts men däremot så fram-håller social-tjänsten i alla kontakter hur viktigt det är för barnen att S.B. inte påverkar dem till att vara rädda för sin far. och barnen får stöd genom hemma-hos terapeut och S.B. har under de som gått haft god kontakt med handläggaren . Även efter den aktuella anmälan har S.B. hört av sig och hon har inte uppgett att hon vill byta handläggare eller saknar förtroende för . Vårt ställningstagande att underlätta M.B:s besök i skolan grundade sig på uppfattningen att det var för barnens bästa att hans besök i skolan ägde rum under ordnade former. Hans besöksförbud gäller inte samhälle eller barnens skola, utan bara hemmet och kontakt med S.B. Han kan därför, om han vill, komma till och röra sig fritt om han undviker det område där S.B. Han har dock undvi-kit att göra detta då han är medveten om barnens rädsla. bereddes tillfälle att yttra sig över nämndens remissvar. I ett beslut anförde JO följande. Barnets vårdnadshavare har ett ansvar för att barnets behov av umgänge med en förälder som inte är vårdnadshavare eller med någon annan som står barnet sär-skilt nära så långt möjligt tillgodoses. Motsätter sig barnets vårdnadshavare det umgänge som begärs av en förälder som inte är vårdnadshavare, beslutar rätten på talan av denne i frågan om umgänge efter vad som är bäst för barnet. Rätten skall då beakta bl.a. risken för att barnet i samband med utövandet av umgänge utsätts för övergrepp, olovligen bortförs eller kvarhålls eller annars far illa. En förälders motstånd mot att låta ett barn få utöva umgänge med den andra föräldern kan ofta ha sin förklaring i de konflikter som har uppstått i samband med att sammanlevnaden mellan föräldrarna har upphört. Motsättningarna mellan föräldrarna kan ha sin grund i sådana sociala problem som inte kan lösas enligt den familjerättsliga lagstiftningen. har i sådana fall viktiga upp-gifter. Föräldrarna kan erbjudas hjälp och stöd för att bearbeta sina konflikter så att de skall kunna samarbeta i frågor som rör barnen. I detta samman-hang kan jag peka på dels 12 § sista stycket socialtjänstlagen (1980:620) där det stadgas att en socialnämnd i sin omsorg om barn och ungdom skall till-godose det särskilda behov av stöd och hjälp som kan finnas sedan ett mål eller ärende om vårdnad, boende, umgänge eller adoption har avgjorts, dels vad som sägs i 12 a § socialtjänstlagen om en kommuns skyldighet att sörja för att föräldrar erbjuds s.k. samarbetssamtal. Jag vill också peka på att socialnämnden har ett över-gripande ansvar för råd, stöd och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver det (5 § socialtjänstlagen). kan inte tvinga en vårdnadshavare att acceptera ett visst umgänge. Det får dock anses ankomma på socialnämnden att bl.a. genom samtal med vårdnadshavaren framhålla vikten av att barnet får upprätthålla en kontakt med båda sina föräldrar. Ett särskilt problem när det gäller socialnämndens arbete med frågor angående umgänge är att en förälder kan ha utsatt den andre för våld eller att det före-ligger någon form av hot mot en förälder av den andre föräldern. Under sådana förhål-landen bör socialnämnden t.ex. vara försiktig med att anordna samarbets-samtal mellan föräldrarna (jfr prop. 1990/91:8 s. 30 f.). Att en förälder utövat våld mot den andre betyder dock inte att den föräldern skall uteslutas från umgänge med barnen. Det är en grannlaga uppgift för socialnämnden att avgöra hur en sådan situation skall hanteras. Utgångspunkten är därvid att socialnämnden och dess befatt-nings-havare skall utgå från barnets bästa. I förevarande fall bedömde socialförvaltningens handläggare att det var lämpligt att verka för att fadern erhöll ett visst umgänge med barnen. Nämnden har i sitt remisssvar redovisat de överväganden som gjordes i den delen. JO är återhållsam med att uttala sig om myndigheternas bedömningar i enskilda ärenden. Vad som har kommit fram utgör inte underlag för mig att kritisera nämndens ståndpunkt rörande lämpligheten av umgänge mellan fadern och barnen. Som jag anfört bygger dock socialnämndens arbete på frivillighet och nämnden har inte kunnat tvinga modern till att acceptera ett umgänge mellan barnen och fadern. Däremot kan jag, mot bakgrund av nämndens uppfattning om lämplig-heten av umgänge, inte se något hinder mot att nämnden försökte övertyga modern om att barnen skulle få träffa sin far och även verkade för att umgänget skulle komma till stånd. Jag övergår nu till att främst behandla handlande i samband med faderns önske-mål om att få träffa barnen i skolan. För att kunna utöva umgänge med ett barn är det viktigt att en förälder hålls infor-merad om frågor som rör barnets förhållanden. Umgängesföräldern bör inte fram-stå som en utomstående person utan som en person som kan leva med i barnets vardag så att barnet på ett naturligt sätt kan vända sig också till den föräldern i olika frågor. I 6 kap. 15 § första stycket stadgas därför att vårdnads--havaren som regel till umgängesföräldern skall lämna sådana upplysningar rörande barnet som kan främja umgänget. Hit hör uppgifter om barnets skolgång m.m. (prop. 1990/91:8 s. 63 f.). När det gäller barnets skolgång har dessutom skolan en skyldighet att infor-mera föräldrarna om elevernas studier och utveck-ling. läroplan för det obligatoriska skol-väsendet, avsnitt 2.4., anges bl.a. att läraren skall samverka med och fortlöpande informera föräldrarna om elevens skolsituation, trivsel och kunskaps-utveckling. När det gäller rektor anges i avsnitt 2.8 att han eller hon har ansvaret för formerna för samarbete mellan skolan och hemmen och att föräldrarna får information om skolans mål och sätt att arbete och om olika val-alternativ. De an-givna avsnitten ur läroplanen avser båda föräldrarna, oavsett om det är båda eller endast en av dem som har den rättsliga vårdnaden om barnet. Ett led i denna samverkan mellan skolan och föräldrarna kan innebära att en förälder besöker skolan. Bestämmelserna om sam-verkan kan dock komma i konflikt med reglerna i om vårdnads-havarens bestäm-mande-rätt i de fall där en vårdnadshavare motsätter sig att den förälder som inte har vårdnaden träffar barnen i skolan. I sådant fall kan skolan inte arrangera ett möte mellan barn och förälder i skolan (se härom bl.a. JO:s beslut ; JO:s dnr 20-1997). Skolans möjlighet att utan vårdnadshavarens samtycke lämna information om barnet till en förälder som inte är vårdnadshavare regleras i sekretesslagen (1980:100), i första hand 7 kap. 9 §. tog kontakt med och framförde önskemål om att få besöka barnen i skolan . Med hänsyn till det ovan anförda förelåg det självfallet inte något hinder mot att diskuterade saken med M.B. kontaktade därefter S.B. för att avhandla frågan om hur M.B:s besök skulle kunna se ut. Av remissvaret drar jag den slut-satsen att var på-drivande i kontakterna för att få S.B. att acceptera ett möte i skolan mellan M.B. har dessutom anfört att hon ställdes inför fullbordat faktum när hand-läggaren före den aktuella dagen med-delade hur besöket i skolan skulle gå till, bl.a. att handläggaren skulle skjutsa barnen till skolan. Enligt remissvaret agerade social-tjänsten utifrån en be-dömning av vad som var bäst för barnen i den situation som uppkom när M.B. avsåg att besöka dem i skolan. Det kan ändå ifråga--sättas om inte social--tjänsten, med kunskap om S.B:s negativa inställning, agerade alltför aktivt för att få mötet i skolan till stånd.