frsrdg · GP04JO1 · 2002-01-01 00:00:00 — Handläggningen av det här aktuella målet vid tingsrätten har pågått . Under förberedelsen har endast ett sammanträde hållits. I övrigt har förberedelsen varit skriftlig. Denna har i flertalet fall bestått i att tingsrätten har sänt över inkomna inlagor från det ena ombudet till motpartsombudet med föreläggande att inkomma med skriftligt yttrande inom viss angiven tid. , som tog över handläggningen av målet , har upplyst att målet inte är utsatt till huvudförhandling eftersom rätten har haft att ta ställning till vissa handläggningsfrågor rörande redovisningsskyldighet, edition och mellandom. Beslut i frågor om edition, deldom och mellandom meddelades . förelades kärandeombudet att inkomma med slutlig bevisuppgift. Det har vidare upplysts att kärandeombudet nu har drabbats av allvarlig sjukdom och därför begärt sitt entledigande som rättshjälpsbiträde för käranden. har anfört att handläggningen av målet har varit tidsödande på grund av dettas omfattning och vad målet rör. Ombuden har ändrat sina yrkanden i handläggningsfrågor, varvid kommunikation har varit nödvändig. De anstånd som förekommit har enligt beviljats på goda grunder, bl.a. sjukdom. Det som enligt hans uppfattning har varit den enskilt största bidragande orsaken, utöver anstånden, till tidsåtgången är att ett stort antal inlagor har getts en utformning som medfört ett tidsödande arbete bara för att man överhuvudtaget skulle kunna förstå dem. har framhållit att målet är omfattande och komplicerat och inrymmer olika processuella frågor som först behövt lösas. Hon har vidare anfört att det är svårt att se att någon försummelse skulle ligga tingsrätten till last. Som har framhållits i det föregående ankommer det på rätten att se till att målen förs fram till avgörande. Vilka krav som härvid ställs på domarens formella processledning beror bl.a. på målets karaktär och på det sätt på vilket parterna utför sin talan. I fråga om det här aktuella målet framgår att parternas inlagor inte har varit helt lättillgängliga, att ombuden har ändrat sina yrkanden i handläggningsfrågor och att ett stort antal anstånd har begärts. Det är uppenbart att en omfattande och komplicerad tvist kräver särskilda insatser i fråga om processledning för att förberedelsen skall kunna drivas snabbt, koncentrerat och effektivt. Enligt min mening har tingsrätten inte uppfyllt detta krav. Det finns anledning att anta att handläggningstiden hade kunnat förkortas i förhållande till vad som blivit fallet, om rätten i större utsträckning hade tillämpat en ordning med muntlig förberedelse i syfte bl.a. att få klarhet om parternas ståndpunkter. Det förhållandet att ett ombud insjuknar är ägnat att fördröja handläggningen. Detta är emellertid självfallet någonting som tingsrätten inte kan lastas för. En polismyndighets handläggning av en mordutredning med barn inblandade (Dnr 3556-1998) I en anmälan till JO kritiserade K.N. befattningshavare vid med anledning av beslut att hämta barn till förhör i en mordutredning. ifrågasatte vidare det sätt på vilket befattningshavare vid socialförvaltningen i kommun hade agerat när förhören genomfördes. Från inhämtades och granskades en åtgärdsjournal samt handlingar i det aktuella ärendet. Från Åklagarkammaren i inhämtades och granskades handlingar och diarieblad i två ärenden. Muntliga upplysningar inhämtades från socialförvaltningen i kommun. Av handlingarna framgick att en fyraårig pojke, K., hittades död i kommun . Förundersökning inleddes avseende misstanke om våldsbrott, och kriminalkommissarien ansvarade för förundersökningsledningen fr.o.m. . Vid granskningen av handlingarna kunde utläsas att hade beslutat att ett antal personer skulle hämtas till förhör som skulle ske upplysningsvis. hämtades åtta barn i sina skolor. Dåvarande chefsåklagaren övertog det formella ansvaret för ledningen av förundersökningen . Därefter registrerades i diariet hos Åklagarkammaren i fyra personer som misstänkta för brott. Enligt en anteckning i en åtgärdsjournal, som under utredningen fördes vid , delegerade förundersökningsledarskapet till . Av åtgärdsjournalen framgick vidare att det fattades ett beslut att ingen skulle få tala med pressen utöver . Det kunde också utläsas att förhören fr.o.m. skulle bandas från början till slut men kunde skrivas ut på "sedvanligt sätt". Av journalen framgick härutöver att fingeravtryck hade tagits av personer som var misstänkta för brott. Enligt en annan uppgift i journalen skulle det lämnas information om utredningen i skolor. Det framgick också att det lämnades sådan information i samband med att utredningen avslutades. Av diariebladen i de aktuella ärendena vid Åklagarkammaren i framgick att beslutade att lägga ned förundersökningen avseende ett antal personer . Av en anmälan framgick att två personer hade upptagits som skäligen misstänkta för mord. Vid granskningen av handlingarna kunde det vidare konstateras att det under brottsutredningen hade förekommit hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning avseende barn som hade ansetts vara skäligen misstänkta för brott. Med anledning av dessa iakttagelser beslutade jag att åklagarens och tingsrättens handläggning av dessa frågor skulle utredas i ett särskilt ärende hos JO (dnr 267-1999). Sedan jag hade beslutat att inleda förundersökning i ärendet överlämnade jag det med stöd av 18 § lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän till Riksåklagaren för fortsatt handläggning. F.d. lagmannen vid och har därefter dömts för tjänstefel med anledning av sin handläggning av frågorna om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning (se Hovrättens för domar i mål B 5644-00 och i mål B 2189-00). Med anledning av de iakttagelser som hade gjorts vid genomgången av de infordrade handlingarna remitterades ärendet till och till i . Från polismyndigheten infordrades upplysningar och yttrande över följande frågeställningar. Vad var orsaken till att förundersökningsledarskapet överlämnades till åklagare först ? Hur beaktades bestämmelserna i 31 § lag (1964:167) med särskilda bestämmel-ser om unga lagöverträdare (LUL), sedan det hade framkommit att någon kunde misstänkas för att ha begått brottet? Vad var grunden för de hämtningsbeslut som fattats i utredningen? Vad var orsaken till att de hämtningar som genomfördes kom att ske i de berörda barnens skolor och inte på annat sätt? Hur hade de grundlagsreglerade yttrande- och meddelandefriheterna beaktats vid det beslut som finns angivet i åtgärdsjournalen om att ingen får tala med pressen utöver och vem hade fattat beslutet? Hur beaktades sekretesslagens bestämmelser vad gäller förundersökningen och utredningen enligt LUL när det i samband med att utredningen avslutades lämna-des information om ärendet i bl.a. skolor? Hur beaktades och förundersökningskungörelsens bestäm-melser om protokollering när polisen gick över till att banda förhören i dessas helhet? Vilken var grunden för att ta fingeravtryck av personer som var misstänkta för brott? Vad var bakgrunden till att två personer hade upp-tagits som skäligen misstänkta på en anmälan och i vad mån har detta med-fört en registrering i misstankeregistret? (länspolismästaren ) kom in med ett yttrande. Från åklagarmyndigheten infordrades upplysningar och yttrande över följande frågeställningar. Vad var orsaken till att åklagare övertog förundersökningsledarskapet för utredningen först ? Hur beaktades bestämmelserna i 31 § lag (1964:167) med särskilda bestämmel-ser om unga lagöverträdare (LUL), sedan det hade framkommit att någon kunde misstänkas för att ha begått brottet? Enligt en åtgärdsjournal upprättad i utredningen delegerade chefsåklagaren förundersökningsledarskapet till kom-missarie . Vad var orsaken till och grunden för detta beslut? Vad var orsaken till att beslutade att förun-dersökningen skulle läggas ned avseende ett antal personer som var ? (dåvarande överåklagaren ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats yttranden från chefsåklagaren Med anledning av remissvaret från polismyndigheten inhämtades muntliga upplysningar från . Därefter remitterades ärendet ånyo till polismyndigheten och åklagarmyndigheten. skulle lämna upplysningar och yttra sig enligt följande. I ärendet bedrevs enligt uppgift utredningar enligt lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) mot fyra barn samt en förundersök-ning. Vilka möjligheter har funnits att överblicka de åtgärder som genomförts i respektive utredning, exempelvis vilka beslag som gjordes i LUL-utredningarna och i den pågående förundersökningen? Under förundersökningen fattade beslut om att hämta personer , som inte var misstänkta för brott, till förhör. Var det erforderligt att besluta om hämtning till förhör eller kunde de ha kallats till förhör? Har det förele-gat förutsättningar att hämta personer i den aktuella åldern med tanke på att de inte var misstänkta för brott? () kom in med ett yttrande till vilket hade fogats bl.a. upplysningar från . Med anledning av att det under utredningen hos JO hade uppgetts att beslut om tagande av fingeravtryck under LUL-utredningarna hade fattats av åklagare anmodades åklagarmyndigheten att inkomma med yttrande över vad som påståtts. Om påståendet befanns vara korrekt skulle yttrandet innehålla uppgift om vilken rättslig grund som åberopades till stöd för åtgärden. () kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar som hade inhämtat från . ChefsJO anförde i ett beslut bl.a. följande. Allmänt om förundersökning och förundersökningsledning En förundersökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (23 kap. 1 § första stycket (RB(). Under förundersökningen skall utredas vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl föreligger för åtal mot honom samt målet så beredas, att bevisningen kan vid huvudförhandlingen förebringas i ett sammanhang (23 kap. 2 § RB). Beslut om att inleda förundersökning fattas av en polismyndighet eller åklagaren. Har förundersökningen inletts av polismyndigheten och är saken inte av enkel beskaffenhet, skall ledningen av förundersökningen avseende brottet övertas av åklagaren, så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall också i annat fall överta ledningen av förundersökningen om det är påkallat av särskilda skäl (23 kap. 3 § första stycket RB). Riksåklagaren och har i samråd utfärdat allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål (RÅFS 1997:12; FAP 403-5). I avsnitt 2.4 nämns som ett exempel sådana särskilda omständigheter som gör det motiverat att åklagaren leder förundersökningen, trots att det är fråga om en sak som annars skulle anses vara av enkel beskaffenhet, att det är fråga om ett brott där barn skall höras under förundersökningen eller om brott som är svårbedömda eller där det annars med hänsyn till utredningens art eller omfattning är påkallat att åklagaren leder förundersökningen. Bestämmelser om förundersökningsledarens ansvar finns i förundersökningskungörelsen (1947:948) (FUK). Undersökningsledaren har enligt 1 a § andra stycket ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren skall också ge dem som biträder honom behövliga direktiv för arbetet. Leds förundersökningen av någon annan än åklagaren, skall undersökningsledaren enligt 2 § första stycket hålla åklagaren underrättad om förundersökningens gång, i den mån det behövs med hänsyn till brottets beskaffenhet eller omständigheterna i övrigt. Förundersökningar skall bedrivas under beaktande av den s.k. hänsynsprincipen. I 23 kap. 4 § första stycket andra meningen RB föreskrivs att en förundersökning bör bedrivas på sådant sätt att ingen onödigt utsätts för misstankar eller får vidkännas kostnader eller olägenheter. Hänsynsprincipen kommer, såvitt gäller förhör med någon som är och som är misstänkt för brott, målsägande eller vittne, till uttryck också i 17 § FUK. Det föreskrivs där att ett sådant förhör skall planeras och verkställas så att det inte uppkommer fara för att den som förhörs tar skada. Särskild varsamhet bör iakttas om förhöret rör sexuallivet. Det bör noga tillses att uppseende inte väcks kring förhöret. Detta får inte göras mer ingående än omständigheterna kräver. Förhör bör äga rum endast en gång, såvida det inte främst med hänsyn till den som förhörs är lämpligare att hålla flera förhör. Också regeln i 23 kap. 10 § fjärde stycket RB är av intresse i detta sammanhang. Om den som hörs är , bör enligt denna regel den som har vårdnaden om honom vara närvarande vid förhöret, om det kan ske utan men för utredningen. Man måste vid bedrivandet av en förundersökning beakta också ett antal andra principer av betydelse för den enskildes rättssäkerhet, nämligen ändamåls-, behovs- och proportionalitetsprinciperna. Ändamålsprincipen innebär att en regel som tillåter ett ingripande mot en enskild inte får användas för något annat ändamål än vad lagstiftaren har avsett. Detta ändamål framgår normalt av regelns ordalydelse. Så är exempelvis fallet i fråga om de bestämmelser i som reglerar de brottsutredande organens möjligheter att vidta tvångsåtgärder av olika slag under en förundersökning. Behovsprincipen innebär att ett ingripande får göras endast om det behövs för att man skall uppnå det åsyftade resultatet, och proportionalitetsprincipen innebär att en åtgärd mot en enskild får vidtas endast om skälen för den uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den enskilde. Behovs- och proportionalitetsprinciperna anses gälla generellt utan särskilt lagstöd som allmänna rättsgrundsatser. Proportionalitetsprincipen är emellertid också uttryckligen fastlagd i ett antal bestämmelser i (se t.ex. 24 kap. 1 § tredje stycket, 25 kap. 1 § tredje stycket och 27 kap. 1 § tredje stycket). Utredning enligt lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare Bestämmelser om handläggningen av frågor avseende brott begångna av den som inte har fyllt finns i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL). Kan någon misstänkas för att ha begått ett brott får utredning rörande brottet inledas (1) om en utredning kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser med avseende på den unge, (2) om det behövs för att klarlägga om någon som har fyllt har tagit del i brottet, (3) om det behövs för att efterforska gods som åtkommits genom brottet, eller (4) om det annars är av särskild vikt att utredning om brottet äger rum. Har den unge inte fyllt får utredning inledas endast om det föreligger synnerliga skäl (31 §). Bestämmelserna om förundersökning i 23 kap. 3 §, 4 §, 6-12 §§, 13 § första stycket och andra stycket andra och tredje meningarna, 14 §, 17 §, 18 § andra stycket, 19 §, 21 § och 24 § RB skall i tillämpliga delar gälla beträffande sådan utredning som avses i 31 § LUL (32 §). Under en utredning som avses i 31 § LUL skall, om det inte möter hinder, företrädare för närvara vid förhör med den unge (33 § första stycket). Misstänks någon att ha begått ett brott får åklagare, om det krävs ur allmän synpunkt, efter framställning av en socialnämnd, länsstyrelse eller vårdnadshavare för den unge, begära prövning hos domstol huruvida den unge har begått brottet, s.k. bevistalan (37 § första stycket). Är någon misstänkt för att ha begått ett brott får, om det finns särskilda skäl, beslag, husrannsakan och kroppsvisitation enligt bestämmelserna i 27 och 28 kap. RB företas mot den unge. Vad som i 27 kap. 7 och 8 §§ sägs om åtal och om verkan av att åtal inte väcks skall i stället avse bevistalan och talan om förverkande samt verkan av att sådan talan inte väcks. Tvångsmedel som avses i 24-26 kap. RB får inte användas (35 §). Underlåter den som kallats till förhör utan giltig orsak att hörsamma kallelsen och överstiger inte väglängden mellan den plats, som utsatts för förhöret, och den, där han har sin bostad eller vid kallelsens mottagande uppehöll sig, femtio kilometer, får han hämtas till förhöret. Utan föregående kallelse får den som uppehåller sig inom en väglängd av femtio kilometer från den plats, där förhör skall hållas, hämtas till förhöret, om undersökningen avser ett brott, på vilket fängelse kan följa, och det skäligen kan befaras, att han inte skulle hörsamma en kallelse eller i anledning av en kallelse skulle genom att undanröja bevis eller på annat sätt försvåra utredningen (23 kap. 7 § RB). Hämtning till förhör av den som skall höras som vittne eller annars utan att vara misstänkt för brott bör äga rum endast när det föreligger skäl av särskild vikt för en sådan åtgärd, såsom att förhöret inte eller endast med avsevärd svårighet kan hållas på den plats, där den som skall höras befinner sig, eller att ett vittne behöver inställas på viss plats för en konfrontation eller på en brottsplats för prövning av vittnets iakttagelseförmåga eller till ett rekonstruktionsförsök eller att särskild skyndsamhet är av nöden med hänsyn till brottets beskaffenhet och omständigheterna i övrigt (6 § andra stycket FUK). Som framgår av hänvisningen i 32 § LUL till olika bestämmelser i är reglerna om hämtning till förhör tillämpliga också under utredningar enligt 31 § LUL. Frågan om tillämpningen av dessa regler under LUL-utredningar har behandlats i proposition 1983/84:187 s. 22. Det sägs där att möjligheterna till hämtning och medtagande till förhör bör ske med hänsynstagande till barnets ålder och mognad. Hämtning till förhör bör så långt möjligt undvikas. Är en sådan åtgärd nödvändig är det enligt vad som sägs i propositionen viktigt att det sker på ett diskret sätt och med all den hänsyn som förhållandena påkallar. Endast i undantagsfall bör hämtningen utföras av uniformerad polis eller på något ställe där uppmärksamhet kan väckas. Det betonas särskilt att varken hämtning eller förhör bör ske i skola annat än när mycket speciella skäl föreligger. Fingeravtryck får inom ramen för en förundersökning tas av envar om det behövs för vinnande av utredning av brott med fängelse i straffskalan (28 kap. 14 § RB). Som framgår av det föregående får emellertid enligt 35 § LUL inga andra straffprocessuella tvångsmedel än beslag, husrannsakan och kroppsvisitation enligt bestämmelserna i 27 och 28 kap. RB användas mot någon som är misstänkt för att ha begått ett brott . påträffades en fyraårig pojke, K., död i kommun. Efter det att en rättsläkare hade konstaterat att pojken kunde ha utsatts för ett våldsbrott inleddes en förundersökning. Förundersökningen leddes till en början av polismyndigheten. Först inträdde åklagaren som förundersökningsledare. Som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen skall ledningen av en förundersökning övertas av åklagaren så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet, om saken inte är av enkel beskaffenhet. Vidare gäller att åklagaren också i annat fall skall överta ledningen av förundersökningen, om det är påkallat av särskilda skäl. Dessa regler är obligatoriska. Åklagaren är således skyldig att inträda som förundersökningsledare om något av de här nämnda fallen föreligger. Frågan om vad som är särskilda skäl för ett åklagarinträde redan innan det föreligger skälig misstanke mot en viss person har behandlats i olika sammanhang. Jag kan i detta hänseende hänvisa till Fitger, del 2, s. 23:16 samt till SOU 1987:72 s. 94 f. och SOU 1988:18 s. 81. Den slutsats som kan dras av de där gjorda uttalandena är att innebörden av rekvisitet särskilda skäl måste bedömas från fall till fall, varvid lämplighetsöverväganden av olika slag kommer att spela en viktig roll. I Riksåklagarens och allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål anges ett antal exempel på sådana särskilda omständigheter som bör föranleda att åklagaren och inte polismyndigheten leder förundersökningen. Bland de där nämnda exemplen finner man brott där barn skall höras under förundersökningen samt brott som är svårbedömda eller där det annars med hänsyn till utredningens art eller omfattning är påkallat att åklagaren leder förundersökningen. Som framhålls i åklagarmyndighetens yttrande avser de allmänna råden i denna del visserligen endast att dra gränsen kring de fall där ett ärende skall anses vara av enkel beskaffenhet och där förundersökningen således kan ledas av polisen trots att någon är skäligen misstänkt för brottet. I likhet med åklagarmyndigheten anser jag emellertid att det synsätt som avspeglas i de allmänna råden har bärkraft även vid överväganden i frågan om åklagaren, redan innan någon är skäligen misstänkt, skall överta ledningen av förundersökningen i ett ärende som inte är av enkel beskaffenhet. Behovet av åklagarledning i sådana situationer får anses vara särskilt stort när det är fråga om utredning av sådana grova våldsbrott där man kan förutse komplicerade bevisvärderingsfrågor och ett behov av utredningsåtgärder som på ett mer eller mindre ingripande sätt berör ett stort antal personer. Detta torde ofta vara fallet i fråga om s.k. spaningsmord. Av utredningen framgår att inträdde som förundersökningsledare och att redan dagen därpå uppdrog åt att löpande följa utredningen för att vid behov utan dröjsmål kunna överta ansvaret för förundersökningen. övertog emellertid inte förundersökningsledarskapet förrän , som han gjorde en framställning hos tingsrätten om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning avseende två trettonåriga pojkar som ansågs vara skäligen misstänkta för mordet. I detta skede fanns det inte någon person, som hade fyllt , som var skäligen misstänkt för brottet. Regeln om åklagarinträde på grund av särskilda skäl kom således rent faktiskt att tillämpas i ärendet, även om synes ha betraktat misstankarna mot trettonåringarna som skäl att tillämpa huvudregeln om åklagarinträde i 23 kap. 3 § RB. Åklagarens behov av fortlöpande information om en brottsutredning kan i många fall tillgodoses på ett tillfredsställande sätt utan att han formellt inträder som förundersökningsledare. I det här aktuella fallet stod man emellertid inför ett allvarligt brott, vilket kunde förväntas föranleda en omfattande och komplicerad utredning, som bl.a. skulle komma att innefatta förhör med ett stort antal barn. Det fanns därför enligt min mening anledning för åklagaren att redan från början inta en mer aktiv roll i utredningsarbetet än att enbart inhämta information om utredningens gång. Jag anser således att det förelåg särskilda skäl för åklagaren att på ett tidigt stadium överta ledningen av förundersökningen trots att det då inte fanns någon som var skäligen misstänkt för brottet. Av utredningen framgår inte helt klart vad övertagande av förundersökningsledarskapet rent praktiskt innebar i fråga om ledningen av utredningsarbetet. I den åtgärdsjournal som fördes vid polismyndigheten under brottsutredningen har antecknats: "Cå A Manholm tar över fu-ledningen med delegation till komm R ". har förnekat att han delegerat förundersökningsledarskapet till och uppgett att han efter var ansvarig för de beslut som fattades men att han och var överens om att denne även fortsättningsvis skulle leda det synnerligen omfattande operativa arbetet. har vidare upplyst att höll honom "om möjligt" ännu mer underrättad om utredningen än tidigare och att de åtgärder som vidtogs var helt "förankrade" hos . Dessa uppgifter ger närmast ett intryck av att , även efter det att han hade övertagit förundersökningsledarskapet, i huvudsak intog en passiv hållning i förhållande till utredningsarbetet och att den egentliga ledningen av detta utövades av på i princip samma sätt som . En sådan arbetsfördelning mellan åklagaren och polisen är enligt min mening inte förenlig med det krav på aktivt förundersökningsledarskap som måste ställas i en brottsutredning av den omfattning och komplexitet som det här var fråga om.