frsrdg · GP04JO1 · 2002-01-01 00:00:00 — Som grund för bestridandet uppgav han att han tolkade lagtexten så att ett beslut om personell husrannsakan kunde fattas för ett framtida beslut om gripande, anhållande eller hämtning till förhör. Enligt hans uppfattning kan man inte anhålla en person som inte finns tillgänglig och som inte är identifierad. Vidare gjorde han gällande att det fanns synnerlig anledning att anta att "esten" fanns i lägenheten. ChefsJO lade ned förundersökningen, eftersom det inte längre fanns anledning anta att hade gjort sig skyldig till tjänstefel vid sin befattning med ärendet. Härefter inhämtades ytterligare upplysningar från . Av utredningen framgick i huvudsak följande. Efter dödsskjutningen i tillsattes en ledningsgrupp med bl.a. , , och . De hörda polismännen har uppgett att de var av den uppfattningen att det var som var förundersökningsledare. har berättat att kammaråklagaren informerade sig om vad som hade hänt och att hon var förundersökningsledare i varje fall från det att hon mellan anhöll två personer som misstänkta för delaktighet i mordet. Inledningsvis under brottsutredningen hördes en mängd personer, däribland ett vittne till själva händelsen. övertog förundersökningsledarskapet under julaftonens förmiddag. Han deltog sedan aktivt i spaningsarbetet under hela julhelgen. hade ledningsgruppen och en tämligen klar bild av den person som söktes för mordet. Man hade ett fullödigt signalement på mannen, av vilket det framgick bl.a. att denne hade en missfärgning på ena kinden. tog emot ett samtal från en person som han kände men som ville vara anonym och som han ansåg vara tillförlitlig. Uppgiftslämnaren berättade att han hade fått uppgifter från en honom närstående person - en kvinna - att "esten" då vistades och bodde i en lägenhet i tillsammans med en annan för polisen känd person, B.S. Kvinnan hade narkotikaproblem och hade "polat" med B.S men var inte känd av polismännen i och inte heller av . informerade och om samtalet. Därefter åkte och till för att få tag i nycklar till fastigheten i fråga. åkte till polisstationen och föredrog ärendet på telefon för . Under utredningen hade uppgifter lämnats om att "esten" efter mordet hade setts tillsammans med en annan person i samt att "esten" skulle bo från den platsen. Den lägenhet som var aktuell låg från centrum. I samband med föredragning påmindes om detta. I utredningen hade vidare lämnats sådana uppgifter att man hade klara indikationer på att motivet till mordet hade med narkotikaaffärer att göra. Enligt visste man att den mördade hade en skuld till "esten" om ca . har uppgett att det var "enträgna önskan" att ett beslut om personell husrannsakan skulle fattas samt att gång på gång betonade att den som hade ringt till var en mycket betrodd person. Det fanns inte några uppgifter som talade för att "esten" skulle ha lämnat landet. lät sig därför övertygas om att det förelåg "synnerlig anledning" att anta att gärningsmannen befann sig i lägenheten i fråga. hade emellertid inte klart för sig hur kvinnan hade fått uppgifterna om att "esten" skulle befinna sig i lägenheten. "" var vid tillfället inte identifierad till namn, födelsetid eller bostadsadress. Samtalet från väckte i bostaden där han hade tillgång endast till en gammal lagbok. Han tolkade lagtexten så att man kunde fatta ett beslut om personell husrannsakan för ett framtida beslut om bl.a. gripande. Enligt uppfattning krävdes det att man hade identiteten klarlagd, om man skulle anhålla någon i hans frånvaro. Eftersom det förelåg brister vad gällde gärningsmannens identitet, kunde han inte fatta något tvångsmedelsbeslut avseende denne. Han utgick från att han skulle bli uppringd om "esten" påträffades för att då kunna ta ställning till den fortsatta handläggningen. Han reflekterade inte över att han på tvångsmedelsblanketten skrev "gärningsman" i stället för "esten". "" var nämligen den enda gärningsman som var aktuell. Vid husrannsakningen, som genomfördes mellan och 04.00, påträffades inte den misstänkte "esten". Sedan det hade klarlagts att "esten" var identisk med K.K., anhölls denne i sin frånvaro . I ett beslut anförde chefsJO följande. Det kan inledningsvis konstateras att de berättelser som har lämnats under förhören i allt väsentligt överensstämmer med varandra såvitt gäller de uppgifter som har betydelse för den nu aktuella bedömningen. Bestämmelserna om s.k. personell husrannsakan finns i 28 kap. 2 § (RB). Där sägs att för eftersökande av den som skall gripas, anhållas eller häktas, hämtas till förhör eller till inställelse vid rätten, delges stämning i brottmål eller underkastas kroppsvisitation eller kroppsbesiktning, får husrannsakan företas hos den eftersökte. En sådan åtgärd får också företas hos någon annan om det förekommer synnerlig anledning anta att den sökte uppehåller sig där. Ett sådant förordnande meddelas enligt huvudregeln av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten (28 kap. 4 § första stycket RB). Ett beslut om husrannsakan för eftersökande av någon som är häktad i sin frånvaro eller skall hämtas till inställelse vid rätten fattas emellertid av polismyndighet eller polisman enligt bestämmelser i polislagen (1984:387) (28 kap. 4 § tredje stycket RB). Av utredningen framgår att förundersökningen leddes av åklagare efter det att den 23 eller hade fattat beslut om anhållande av två personer som misstänkta för delaktighet i mordet. mellan den 26 och beslutade sedan om en personell husrannsakan i en lägenhet i för eftersökande av "gärningsman". Han beslutade i detta skede däremot inte om frihetsberövande av den eftersökte. Syftet med bestämmelsen om personell husrannsakan är enligt lagtexten bl.a. att söka efter den som skall gripas, anhållas, häktas eller hämtas till förhör. Som jag närmare har utvecklat i annat sammanhang (JO 1993/94 s. 71 f.) syftar bestämmelsen, såvitt avser anhållande och häktning, trots sin ordalydelse inte på en framtida åtgärd utan endast på verkställigheten av ett redan meddelat beslut att anhålla respektive häkta någon. En förutsättning för att ett beslut om personell husrannsakan skall vara rättsenligt i ett fall som det här aktuella är således att det föreligger ett beslut om t.ex. anhållande av den eftersökte. har uppgett att han inte ansåg det vara rättsligt möjligt att anhålla en person vars identitet inte är fastställd. Det normala är självfallet att man känner till namnet på en person som anhålls i sin frånvaro. Om ett signalement på den eftersökte och övriga omständigheter är sådana att förväxlingsrisken vid ett eventuellt frihetsberövande framstår som praktiskt taget utesluten, kan det emellertid godtas att en misstänkt anhålls i sin frånvaro utan att hans namn är känt (se JO 1979/80 s. 33). Enligt var "esten" på sannolika skäl misstänkt för brottet. för beslutet om husrannsakningen hade man vidare tillgång till ett detaljerat signalement på denne. Det hade bl.a. upplysts att "esten" hade en mis-s-färgning på ena kinden. Det som saknades var en uppgift om "estens" fullständiga namn och födelsetid. Det hade därför enligt min uppfattning inte kunnat riktas någon kritik mot , om han hade beslutat att anhålla "esten" i dennes frånvaro. För att en personell husrannsakan, som i detta fall, skall få företas hos någon annan än den eftersökte krävs som nämnts att det finns synnerlig anledning att anta att den sökte uppehåller sig där. Detta innebär att det skall föreligga en faktisk omständighet som påtagligt visar att man med fog kan förvänta sig att den eftersökte finns där husrannsakan företas (JO 1985/86 s. 125). Bedömningen att "esten" uppehöll sig på den aktuella adressen grundades på en uppgift som hade fått av en av honom känd och enligt hans uppfattning tillförlitlig person. Denna person återgav emellertid endast vad en honom närstående kvinna hade berättat. Det lämnades inte någon information om hur kvinnan hade erhållit denna uppgift, och man hade inte heller något underlag för att bedöma vilken tilltro som kunde fästas till uppgiften. Den omständigheten att ingenting annat var känt om kvinnan än att hon, enligt vad uppgiftslämnare hade upplyst, var narkotikamissbrukare och hade haft en relation med B.S., som var känd i kriminella kretsar, borde ha föranlett och att vidta lämpliga åtgärder för att kontrollera tipsets tillförlitlighet. Ingen av dem synes emellertid ha ställt några frågor i detta avseende. minns inte om han fick den nu nämnda informationen om kvinnan men har inte velat utesluta att nämnde detta vid föredragningen. Enligt min uppfattning var tipset förenat med en sådan grad av osäkerhet att det inte utan stöd av ytterligare omständigheter kunde utgöra grund för en bedömning att det förelåg synnerlig anledning att anta att "esten" skulle befinna sig i den angivna lägenheten. De iakttagelser av "esten" som hade gjorts före och i samband med mordet är inte tillräckliga i detta hänseende. Det kan sammanfattningsvis konstateras att vid myndighetsutövning har åsidosatt vad som gällde för uppgiften genom att besluta om personell husrannsakan hos annan än den eftersökte, trots att det inte förelåg något beslut om frihetsberövande av den eftersökte och inte heller sådana omständigheter som utgjorde synnerlig anledning att anta att den eftersökte uppehöll sig på platsen. Jag har ingen anledning att betvivla riktigheten av vad har uppgett om sin uppfattning om innebörden av gällande rätt när han fattade beslutet. Det finns därför inte någon grund för att hävda att han uppsåtligen handlade felaktigt när han beslutade om husrannsakningen, trots att det inte fanns något beslut om frihetsberövande av "esten". Av utredningen framgår vidare att väcktes i bostaden av telefonsamtalet från och att han där inte hade tillgång till någon annan litteratur än en gammal lagbok. Med hänsyn härtill och till att bestämmelsen i 28 kap. 2 § RB är avfattad på sådant sätt att det är lätt att feltolka den på det sätt som gjorde, kan hans missuppfattning av bestämmelsens innebörd inte betraktas som resultatet av straffbar oaktsamhet. Som har nämnts i det föregående utgjorde de föreliggande omständigheterna inte tillräcklig grund för en bedömning att det fanns synnerlig anledning att anta att "esten" uppehöll sig i den bostadslägenhet som avsågs med beslutet om husrannsakan. Det har inte varit möjligt att i detalj klarlägga vad som förekom vid föredragning av ärendet för . De upplysningar som har lämnats av tyder emellertid närmast på att han inte fick klart för sig att polisen inte hade vidtagit några kontrollåtgärder i fråga om den uppgiftslämnande kvinnan. Enligt framhöll under föredragningen vid upprepade tillfällen att den person som hade kontaktat var en betrodd person. Det förefaller som om detta förhållande, i förening med att det var polismän på hög nivå som hade tagit emot samtalet respektive föredrog ärendet, fick till följd att inte närmare reflekterade över att kvinnans uppgifter kunde vara oriktiga. har - utöver kvinnans uppgifter - som skäl till att han lät sig övertygas om att det fanns förutsättningar för ett beslut om husrannsakan hänvisat till vad som hade upplysts om "esten" tidigare under Han har vidare uppgett att han, innan han fattade sitt beslut, frågade om det inte kunde anstå med husrannsakningen men att han fick till svar att detta inte var möjligt. Dessa uppgifter om föredragningen av ärendet för ger vid handen att föredragningen mera präglades av en stark önskan från sida att få till stånd en husrannsakan än av en objektiv analys av den föreliggande situationen. Det finns anledning att rikta viss kritik mot med anledning av att han uppenbarligen, i stället för att försöka bilda sig en självständig uppfattning om tipsets tillförlitlighet, godtog bedömning av situationen. Hans underlåtenhet i detta hänseende är emellertid enligt min mening inte av den arten att det kan medföra straffansvar. Det inträffade ger mig vidare anledning att framhålla vikten av att polismän som tar emot ett tips av det här aktuella slaget vidtar de åtgärder som är möjliga för att kontrollera tipsets riktighet samt att den som föredrar ett ärende för en åklagare lägger sig vinn om att lämna så fullständiga och korrekta uppgifter som möjligt om de sakförhållanden som kan vara av betydelse för åklagarens ställningstagande. Som framgår av vad som har sagts i det föregående finns det anledning att rikta kritik mot respektive i dessa hänseenden. Handläggningen hos Riksåklagaren av anmälningar som innehöll påståenden att domare och åklagare gjort sig skyldiga till brott (Dnr 1957-2000) I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. I samband med granskningen av ett annat ärende hos JO framkom att en kammaråklagare hade fattat beslut på Riksåklagarens vägnar i ett ärende som rörde påståenden om brott av domare vid allmän underrätt och av åklagare, däribland en biträdande överåklagare. I samma ärende hos Riksåklagaren hade en byråchef beslutat att en anmälan, som rörde påståenden om brott av regeringsråd och en regeringsrättssekreterare, inte föranledde någon åtgärd från Riksåklagarens sida. Jag beslutade att ta upp vad som förevarit till utredning i ett särskilt ärende. Av Riksåklagarens akt i ärendet - - - framgick följande. Överåklagaren vid i hade till Riksåklagaren överlämnat skrivelser från I.I. som innefattade påståenden om brott i tjänsten av åklagare - däribland en biträdande överåklagare - och av domare vid allmän underrätt. uttalade kammaråklagaren i ett beslut fattat på Riksåklagarens vägnar bl.a. att de överlämnade skrivelserna inte föranledde någon åtgärd. Ingen ytterligare åtgärd vidtogs med anledning av I.I:s skrivelser. Överåklagaren vid i hade till Riksåklagaren överlämnat en anmälan om brott - - - med två bifogade skrivelser från I.I. Anmälan och skrivelserna innehöll påståenden om att regeringsråd och en regeringsrättssekreterare hade gjort sig skyldiga till brott i tjänsten. uttalade byråchefen i ett beslut att anmälan med bifogade skrivelser inte föranledde någon åtgärd från Riksåklagarens sida. Ärendet remitterades till Riksåklagaren som anmodades att redovisa den rättsliga grunden för och lämpligheten av att kammar-åklagare beslutar på Riksåklagarens vägnar i ärenden där domare och överåklagare anmälts för brott. I yttrandet skulle Riksåklagaren också ange anledningen till att en befattningshavare hos Riksåklagaren hade fattat beslut i ett ärende där regeringsråd hade anmälts för brott samt den rättsliga grunden för åtgärden. Riksåklagaren () kom in med ett yttrande. Sedan han i yttrandet hade redogjort för tillämpliga bestämmelser i bl.a. regeringsformen, och förordningen (1989:947) med instruktionen för Riks-- åklagaren, anförde han följande. Enligt Riksåklagarens arbetsordning får byråchef/chefsåklagare besluta om att avgöra sådana ärenden som inte är av principiellt intresse, av större vikt eller eljest av den beskaffenheten att de behöver prövas av riksåklagaren. Kammaråklagare som förordnats som biträdande åklagare hos Riksåklagaren får bl.a. besluta om att lämna utan åtgärd skrifter där det är uppenbart att skriften inte skall föranleda någon åtgärd från riksåklagarens sida. beslut grundar sig på denna rätt enligt arbetsordningen. Efter genomgång av de aktuella skrivelserna delar jag uppfattningen att det är uppenbart att de inte skall föranleda någon åtgärd. Beslutet bör ses mot bakgrund av att I.I. fortlöpande inkommer med anmälningar med i stort sett samma innehåll mot personer som fattat beslut som går honom emot. Det kan tyckas olämpligt att en kammaråklagare fattar beslut beträffande anmälningar mot överåklagare och domare. Beslut beträffande sådana anmälningar fattas, i de fall det är uppenbart att de inte skall leda till förundersökning, normalt av byråchef/chefsåklagare. Beslut beträffande övriga sådana anmälningar fattas av riksåklagaren eller biträdande riksåklagaren. Denna ordning har tillämpats och är enligt min mening såväl rättssäker som effektiv. beslut får ses som ett undantag i den normala beslutsordningen som mot ovan angiven bakgrund var befogat. beslut beror uppenbarligen på ett förbiseende. Det formellt riktiga hade naturligtvis varit att överlämna anmälan till justitiekanslern eller justitieombudsmannen. Även det beslutet måste dock ses mot bakgrund av vad jag anfört om karaktären av I.I:s skrivelser. Jag har med anledning av de aktuella besluten tagit upp dessa hanteringsfrågor till diskussion med rättsavdelningen. I 12 kap. 8 § regeringsformen föreskrivs att åtal för brott i utövningen av tjänst som ledamot av eller Regeringsrätten väcks i av ombudsman eller justitiekanslern. Regler om riksåklagaren finns i 7 kap. (RB). Av den systematik som kommit till användning i vid regleringen av åklagaruppgiften följer att ordet riksåklagaren i balken syftar på innehavaren av befattningen som riks-åklagare och inte på Riksåklagaren som centralmyndighet i åklagarväsendet (se t.ex. prop 2000/01:92 s. 13 f. och Fitger, , del 1, s. 7:3). Riksåklagaren är enligt 7 kap. 4 § tredje stycket RB allmän åklagare vid . Härav följer att riksåklagaren är allmän åklagare i mål om ansvar på grund av brott som i utövningen av tjänsten eller uppdraget har begåtts av en hovrättsdomare (3 kap. 3 § första stycket RB). Riksåklagaren är enligt 7 kap. 4 § andra stycket RB också allmän åklagare vid hovrätt i mål som avses i 2 kap. 2 § första stycket RB. Hit hör mål om ansvar på grund av brott som i utövningen av tjänsten eller uppdraget har begåtts av en domare i allmän underrätt. I övrigt gäller att allmän åklagare vid allmän underrätt och hovrätt är statsåklagare eller distriktsåklagare (7 kap. 4 § första stycket RB). Före var riksåklagaren exklusivt behörig att uppträda som allmän åklagare vid allmän underrätt och hovrätt i fråga om brott i tjänsteutövningen också av vissa andra statliga befattningshavare än domare i allmän underrätt. Hit hörde bl.a. åklagare (se 7 kap. 4 § RB andra stycket i dess tidigare lydelse och 15 kap. 4 § lagen [1976:600] om offentlig anställning jämförd med 1 § fjärde stycket åklagar-instruktionen [1974:910]). Riksåklagaren är således över huvud taget inte allmän åklagare vid tingsrätt och allmän åklagare vid hovrätt endast i sådana mål som avses i 2 kap. 2 § första stycket RB (jfr kommentaren till , lösbladsupplagan s. 20:98 och prop. 1981/82:34 s. 17). Riksåklagaren har däremot enligt 7 kap. 5 § RB alltid befogenhet att överta en uppgift som tillkommer en lägre åklagare (jfr a. prop. s. 16). Denna bestämmelse utgör den rättsliga grunden för det s.k. över-prövningsförfarandet. Regeringen har i en nyligen framlagd proposition (prop. 2000/01:92) föreslagit ändringar i 7 kap. 4 § RB som bl.a. innebär att riksåklagaren, vid sidan av lägre åklagare, kommer att vara allmän åklagare också vid allmän underrätt och vid hovrätt. Genom den föreslagna lag-ändringen ges uttryckligt stöd åt den praxis som synes ha utvecklat sig att riksåklagaren - utan att formellt ha övertagit uppgiften från en lägre åklagare - uppträder som allmän åklagare vid tingsrätt och hovrätt i mål om brott i tjänsteutövningen av åklagare (se t.ex. Hovrättens för dom i mål B 2189-00 avseende ett tjänstefelsåtal mot en f.d. chefsåklagare). I förordningen med instruktion (1989:847) för Riksåklagaren () hänvisas inledningsvis till de bestämmelser om riksåklagarens uppgifter som åklagare som finns i och andra författningar (1 § första stycket). Enligt 1 § andra stycket för riksåklagaren talan i mål om brott som hör under allmänt åtal med undantag för mål om brott som i tjänsten har begåtts av statsråd, justitieråd, regeringsråd, ombudsmän, justitiekanslern eller den som utövar riksåklagarens tjänst. I Riksåklagarens föreskrifter om handläggningen av anmälningar mot åklagare och domare m.fl. (RÅFS 1996:1) föreskrivs att anmälningar om brott i tjänsten mot revisionssekreterare, hovrättsdomare och domare i allmän underrätt skall överlämnas till Riksåklagaren för handläggning (1 §). Också anmälningar om brott i tjänsten mot statsråd, justitieråd, regeringsråd, ombudsmän, justitiekanslern och den som utövar riksåklagarens tjänst skall överlämnas till Riksåklagaren (2 §). Vidare skall anmälningar om brott i tjänsten mot överåklagare och åklagare som tjänstgör hos riksåklagaren överlämnas till Riksåklagaren för handläggning (3 §). Anmälningar om brott i tjänsten mot någon annan åklagare skall handläggas av en överåklagare och av denne överlämnas till Riksåklagaren om fråga uppkommer om att inleda förundersökning eller att göra anmälan till (4 §). Hos allmänna åklagare får finnas biträdande åklagare, som i den omfattning som bestäms i instruktion får utföra uppgifter som tillkommer de åklagare hos vilka de är anställda. Väckande eller fullföljande av åtal i får emellertid inte beslutas av någon annan än riksåklagaren (7 kap. 1 § andra stycket och 5 § andra stycket RB). Enligt 10 § första meningen RÅ-instruktionen får riksåklagaren förordna biträdande åklagare hos sig. Dessa får enligt paragrafens andra mening i den omfattning som riksåklagaren bestämmer utföra de åklagaruppgifter som riks-åklagaren får utföra, med den angivna begränsningen. Bland de biträdande åklagarna hos Riksåklagaren intar biträdande riks-åklagaren en särställning. Biträdande riksåklagaren är enligt 4 § RÅ-instruk-tionen riksåklagarens ställföreträdare och får, i den omfattning som riksåkla garen bestämmer, utföra de åklagaruppgifter som riksåklagaren får utföra. Denna bestämmelse anses - trots den begränsning av möjligheterna att överlåta riksåklagarens åklagaruppgifter till biträdande åklagare som anges i 7 kap. 5 § andra stycket RB - göra det möjligt för riksåklagaren att ge biträdande riksåklagaren samma behörighet att fullgöra åklagaruppgifter som riks-åklagaren själv har, dvs. bl.a. att väcka och fullfölja åtal i (jfr prop. 1964:100 s. 265). I den proposition med förslag till ändringar i 7 kap. RB som har nämnts i det föregående föreslås att frågan om biträdande (enligt förslaget vice) riksåklagarens ställning regleras direkt i . Någon ändring i sak är härvid inte åsyftad. Som framgår av vad som har sagts i det föregående har handläggningen av Riksåklagarens ärende - - - innefattat att byråchefen i egenskap av biträdande åklagare hos Riksåklagaren beslutat att anmälningar om brott i tjänsten riktade mot regeringsråd och en regeringsrättssekreterare inte skulle föranleda någon åtgärd. I samma ärende har kammaråklagaren , som varit förordnad att "handlägga sådana frågor som enligt Riksåklagarens arbetsordning får beslutas av kammaråklagare som har förordnats som biträdande åklagare hos Riksåklagaren", beslutat att anmälningar mot åklagare - bl.a. en biträdande överåklagare - och domare vid allmän underrätt inte skulle föranleda någon åtgärd. Anmälningarna mot regeringsråden och regeringsrättssekreteraren Som har nämnts är riksåklagaren inte behörig att pröva frågan om åtal skall väckas med anledning av ett brott i tjänsten av en ledamot av Regeringsrätten, och riksåklagaren saknar därmed också behörighet att besluta i frågan om förundersökning skall inledas eller ej med anledning av en anmälan eller misstanke om ett sådant brott. Behörighet i detta hänseende tillkommer endast justitiekanslern och ombudsmän. Riksåklagaren har mot denna bakgrund i sitt remissvar förklarat att den formellt riktiga handläggningen från Riksåklagarens sida hade varit att överlämna anmälan mot regeringsråden till Justitiekanslern eller en justitieombudsman. Detta uttalande ger anledning till följande kommentarer från min sida. ombudsmän () är en del av den konstitutionella kontrollmakten. Ombudsmännen skall i enlighet med en instruktion som beslutar utöva tillsyn över tillämpningen i offentlig verksamhet av lagar och andra författningar (12 kap. 6 § regeringsformen). JO är ett organ av extraordinär natur för medborgarnas rättssäkerhet, vars verksamhet inte är avsedd att ersätta den tillsyn och rättstillämpning som ankommer på andra organ i samhället.