frsrdg · GP04JO1 · 2002-01-01 00:00:00 — En 29-årig medlem av , som är känd hos polisen för sina nazistiska sympatier och för att umgås med kriminella, har av kriminal-vårdsmyndigheten i utsetts till övervakare åt en 25-årig man som av-tjä-nar ett fängelsestraff och inför dennes villkorliga frigiv-ning. Även den intagne är medlem i , som består av sex medlemmar, varav alla utom 29-åringen är dömda för olika brott. Förordnandet har upprört polisen, som uppger att den aldrig skulle ha rekommenderat övervaka-ren för ett sådant uppdrag. Artikeln föranledde mig att besluta att utreda saken inom ramen för ett initiativärende. Ett yttrande har infordrats från . I sitt svar hänvisar till ett yttrande av , vari anförs i huvudsak följande. Den aktuelle övervakaren förordnades på förslag av den intagne. Inför beslutet inhämtades uppgifter från den dåvarande övervakaren, fri-vårdsinspektören . Hon hade kontrollerat att den tilltänkte övervaka-ren inte förekom vare sig i socialregistret eller i kriminalvårdsregistret. Med hän-syn härtill, och då den tilltänkte övervakaren hade godkänts som besökare till den intagne på anstalten, ansåg hon sig sakna anledning att anta att den föreslagne övervakaren var olämplig för uppdraget. Övervakaren förordnades på uppgifter. Sedan myndigheten genom polisen och genom den ovan nämnda tidningsartikeln uppmärksammats på att polisen fann övervakaren olämplig entledigade myndigheten honom från uppdraget genom beslut . Vid tiden för förordnandet av övervakaren hade myndigheten inga skriftliga regler för vilket underlag som skulle tas fram inför bedömningen av en lekmannaöver-vakares lämplighet. De rutiner som normalt tillämpades vid myndigheten var dock följande. Med den föreslagne övervakarens samtycke inhämtades uppgifter från socialregistret och kriminalvårdsregistret. En tilltänkt övervakare fick också regelmässigt lämna en eller två referenser som kontrollerades. Om misstanke fanns att den föreslagne övervakaren inte var lämplig togs kontakt även med poli-sen. Enligt myndighetens uppfattning var kontrollen av den föreslagne övervakaren i förevarande fall inte tillfyllest. måste alltid göra en självständig bedömning. Handläggaren hade dock inte träffat den tilltänkte över-vakaren och inte heller kontrollerat några referenser. Det som talade för att den föreslagne övervakaren ändå var lämplig som övervakare var att han besökt den intagne på häktet och meddelats besökstillstånd av den aktuella anstalten. Myn-digheten anser att bristerna i handläggningen av ärendet inte är av den svårighets-graden att någon tjänsteman skall straffas disciplinärt. Med anledning av det inträffade utfärdade skriftliga föreskrifter om rutiner vid förordnande av lekmanna-övervakare. Av dessa följer bl.a. att handläggaren, innan en övervakare som inte tidigare haft övervakningsuppdrag förordnas, dels personligen skall träffa denne, dels skall kontrollera minst två lämnade referenser. har utöver sin hänvisning till ovanstående yttrande anfört följande. Den enda regel som finns när det gäller förordnande av övervakare som inte är tjänsteman vid är att personen skall bedömas som lämplig (2 kap. 3 § förordningen (1998:642) om verkställighet av frivårds-påföljder). har inte utfärdat några föreskrifter eller andra anvisningar om vad en kriminalvårdsmyndighet bör iaktta vid bedömningen av om en tilltänkt övervakare är lämplig eller inte. delar därför regionmyndighetens uppfattning i fråga om eventuellt ansvar för de i ärendet berörda tjänstemännen. Sedan ärendet påbörjades har utfärdat föreskrifter och allmänna råd avseende bl.a. lämplighetsbedömningen vid rekryteringen av lek-mannaövervakare (, , 2000:3, gäller fr.o.m. ). Av dessa framgår bl.a. att beslutande handläggare alltid bör sammanträffa med den föreslagne övervakaren, såvida denne inte är väl känd av myndigheten, samt att referenser, efter godkännande från den tilltänkte övervakaren, bör inhämtas. Inledningsvis vill jag påpeka att frågan om den i ärendet aktuelle personens lämp-lighet som övervakare inte är föremål för min utredning. Vad som är intressant för mig är däremot att efter sitt förordnande av en övervakare entledigade denne på grund av att uppgifter framkommit som med-fört att myndigheten uppenbarligen inte längre fann övervakaren lämplig för upp-draget. Frågan är om det inträffade hade kunnat undvikas om kriminalvårdsmyn-digheten hade skaffat sig ett bättre underlag inför beslutet. Som har påpekat fanns vid tiden för förordnandet inga skrivna regler eller rekommendationer för hur bedömningen av en persons lämp-lighet som övervakare skulle gå till. Av utredningen har däremot framgått att myndigheten själv i normala fall brukade göra en noggrannare utredning än vad som gjordes i det aktuella fallet. har också i sina allmänna råd anfört att myndighetens handläggare bör inhämta referenser och dessutom alltid bör sammanträffa med en tilltänkt övervakare inför beslutet. Dessa föreskrifter förefaller närmast vara en kodifiering av de rutiner som redan tidigare normalt följdes. Jag delar uppfattning att utredningen om den aktuella personen inför förordnandet om övervakning var bristfällig. Det förefaller vara ett rimligt krav att handläggare träffar en föreslagen övervakare, när det som i förevarande fall gäller en för myndigheten okänd per-son, och att man om möjligt inhämtar referenser. För denna bristfälliga handlägg-ning kan inte undgå viss kritik. Mot bakgrund bl.a. av att rutinerna nu setts över finner jag dock, lik-som , att det saknas anledning att gå vidare i saken. Kritik mot en kriminalvårdsmyndighet för under-låtenhet att lämna viss information om en intagen till polisen (Dnr 4894-1999) I ett beslut anförde JO Pennlöv följande. har i en anmälan, som kom in till JO , fram-fört kritik mot anstalten för att den inte under-rättat polisen om att den i anstalten intagne J.L. Han har vidare kritiserat an-stalten bl.a. för att den underlåtit att lämna viss information om J.L. till anstalten , dit J.L. Slutligen har han - som det får förstås - kriti-serat anstalten för att den beviljat J.L. permission trots att denne uppgivit att han skulle vistas hos en person som är kriminell, drogmissbrukare och känd för att vara våldsam. har anfört bl.a. följande. är medlem i . Mellan anstalten och polisen fanns en överens-kommelse om att polisen skulle meddelas om J.L. flyttades eller bevil-jades permission. Trots det underrättade anstalten inte polisen om att J.L. flyttades till anstalten . beviljades sedan permission från sist-nämnda anstalt, vilket polisen följaktligen inte fick information om. Inte heller under-rät-tade anstalten anstalten om J.L:s medlemskap i , vilket i sin tur medförde att vissa olämpliga beslut meddelades. Ärendet har remitterats till för upplysningar och yttrande. Av tf. kriminalvårdschefen svar med bifogad ut-redning, som kom in till JO , framgår i huvudsak följande. fick anstalten en förfrågan från polisen i huruvida det var aktuellt att bevilja J.L. I samband med denna kontakt lovade kriminalvårdsinspektör vid anstalten att underrätta polisen om J.L. skulle förflyttas eller beviljas permission. det blev aktuellt att flytta J.L. till anstalten informerade på anstalten per telefon om att J.L. var medlem i , varvid hon uppgav att det inte var något hinder för anstaltsbytet. har uppgivit att information om J.L:s placering på anstalten av rent förbiseende inte kom att lämnas till polisen. har för avsikt att se över rutinerna när det gäller att lämna information om intagna som tillhör kriminella organisa-tioner till den polismyndighet där den intagne hör hemma. Det finns ingen i lag reglerad skyldighet för anstalter att underrätta polismyndig-heter om när intagna förflyttas till andra anstalter eller beviljas någon form av vistelse utanför anstalten. För en del av dessa fall gäller emellertid i enlighet med föreskrifter i (se KVVFS nr 2000:1, 7 §, nr 2000:4, 9 § och nr 2000:5, 4 §) att anstalten när en intagen medges vistelse utanför anstalten skall underrätta polismyndigheten på den ort den intagne skall vistas. I vissa fall skall polismyndigheten ovillkorligen underrättas. Det gäl-ler t.ex. när frigång eller permission medgivits en intagen som dömts till fängelse lägst samt alla bevakade permissioner. I andra fall skall polismyndigheten underrättas om den har begärt det eller om anstalten bedömer det nödvändigt. I det nu aktuella fallet fanns, enligt vad som har framkommit, en särskild överenskommelse mellan polismyndigheten i och anstalten om att poli-sen skulle underrättas om J.L. flyttades till annan anstalt eller beviljades permission. har uppgivit att det var ett rent förbi-se-ende att polisen inte underrättades om förflyttningen. Även om det inte fanns - och inte heller nu finns - några regler på detta område kan kriminalvårdsmyndig-heten inte undgå viss kritik för sin underlåtenhet att hålla sin del av överenskom-melsen. När det gäller vilken information som en anstalt bör lämna till en annan när en intagen förflyttas finns inte heller några regler. Det är en bedömningsfråga som den avlämnande anstalten har att avgöra. Det får dock anses ligga i sakens natur att den mottagande anstalten informeras om allt som kan vara av betydelse för ett beslut att ta emot den intagne. Detta kan t.ex. vara att den intagne tillhör en orga-nisation med hög andel medlemmar som dömts till fängelse. har gjort gällande att anstalten inte informerade anstalten om J.L:s medlemskap i . å sin sida har tillbakavisat denna uppgift och anfört att anstalten informerades inför beslutet om förflyttning. Då ord står mot ord finner jag det inte meningsfullt att utreda den saken vidare. Kritik mot en kriminalvårdsmyndighet för att ha öppnat en postförsändelse adresserad till en anställd personligen (Dnr 4921-1999) I ett beslut anförde JO Pennlöv bl.a. följande. har anfört bl.a. följande. För sedan fick varje tjänsteman vid kriminalvårdsanstalten ett brev och i brevet bifogades en fullmakt där tjänste-mannen skulle ge registrator tillåtelse att öppna brev ställda till enskild tjänsteman vid "semester eller annan bortovaro". Han skrev inte på fullmakten. Trots detta verkar det som om myndigheten har öppnat ett brev som var adresserat till honom. Till anmälan har han bifogat det öppnade kuvertet samt informationsskrivelsen med fullmakt. Efter remiss har /Förorter, genom rättsvårdsinspektören , anfört följande. (I remissvaret nämnd bilaga har utelämnats här.) har anmält /Förorter för att ha öppnat post ställd till honom personligen. Myndigheten vidgår att brevet öppnades utan T.K:s godkännande. Anstalten upprättade en rutin med innebörd att all inkommande post ställd till anstalten eller anställda skulle öppnas av registratorn. Rutinen var föranledd av att även personadresserade försändelser visade sig innehålla myndighetspost som p.g.a. vidarebefordran i oöppnat skick inte diariefördes med följdverkningar bl.a. avseende handläggning av ärenden. Av () arkivhandbok framgår att personadresserad post skall vidarebefordras till den anställde i oöppnat skick (s. 28 bifogas). Skulle personen ifråga inte vara i tjänst kan anstalten öppna sådana försändelser under förutsättning att fullmakt har undertecknats. Anstalten har ändrat tidigare postöppningsrutin och tillämpar nu den policy KVS fastställt. har med beaktande därav beslutat att f.n. inte vidta ytterligare åtgärder med anledning av det T.K. efterfrågar ett principiellt klargörande från JO om det är möjligt att post som inkommer till en myndighet kan vara person-adresserad med följd att försändelsen skall vidarebefordras till den anställde i oöppnat skick. En sådan ordning förutsätter att den anställde omgående lämnar sådana försändelser till registratorn om de innehåller myndighets-post. Det finns därmed risk för att viktiga handlingar inte diarieförs och att åtgärder inte vidtas i rätt tid. Vidare riskerar post bli liggande om den anställde inte undertecknar en fullmakt som ger myndigheten rätt att öppna personadresserad post vid semester eller annan frånvaro. har yttrat sig över remissvaret. Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. undersökning av brev eller annan förtrolig för Av samma kapitels tolfte paragraf framgår att denna rättighet under vissa förutsättningar får begränsas genom lag. Denna möjlighet har utnyttjats i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt såvitt avser granskning av intagnas brev eller andra försändelser. Däremot finns inget motsvarande stöd i lag för undersökning av försändelser adresserade till anställda vid en kriminalvårdsmyndighet. Det finns därför ingen laglig möjlighet för myndigheten att öppna de anställdas post om de inte givit sitt medgivande till det. För att komma till rätta med de olägenheter det kan innebära när post till myndigheten blir liggande oöppnad under anställdas frånvaro är det lämpligt att de anställda ger fullmakt till någon annan vid myndigheten att öppna post adresserad till dem vid deras frånvaro. Det är dock inte möjligt att, som gjorts enligt det informa-tionsmaterial som bifogats anmälan till JO, kräva att samtliga anställda vid anstal-ten skall ge fullmakt till registrator och någon annan att öppna den personadresserade posten. För det fall en anställd väljer att inte utfärda en sådan fullmakt gäller huvudregeln, dvs. grundlagsskyddet för förtrolig kommunikation. Om det kan misstänkas att personadresserad post innehåller myndighetspost kan myndigheten dock inte utan åtgärd låta posten bli liggande oöppnad tills den anställde åter är i tjänst. De åtgärder som då ligger nära till hands är att i det enskilda fallet inhämta medgivande att öppna posten eller att återinkalla tjänstemannen i tjänst. Myndigheten har vidgått att ett brev ställt till T.K. öppnades utan hans godkännande. Vidare framgår av remissvaret att anstaltens registrator tidigare rutinmässigt öppnade all inkommande post ställd till anstalten eller dess anställda. Av den blankett för fullmakt som bifogats anmälan framgår att fullmakten endast avsåg öppnande av brev vid den anställdes frånvaro. Det var således även felaktigt att rutinmässigt öppna försändelser ställda till de anställda. Mot bakgrund av att anstalten ändrat sina postöppningsrutiner och följer de föreskrifter som framgår av saknas anledning för mig att vidta någon ytterligare åtgärd. Initiativärende angående omfattningen av utevistelser som beviljats en intagen (Dnr 141-2000) I ett beslut anförde JO Pennlöv följande. I en artikel i stod följande att läsa. "Vi gjorde fel i fall" fick den misstänkte polismördaren 65 permissioner. Det var en felbedömning i hans fall, erkänner Per på krimi-nalvårdsstyrelsen. utreder just nu permissionsreglerna för långtidsdömda, det vill säga för fångar som dömts till fängelse eller mer. En av dem som misstänks ha mördat poliserna och , , dömdes till fängelse bland annat för förberedelse och stämpling till mord. Han skulle ha frigivits . Men hade han 65 permissioner, skriver . Att skulle ha permission är självklart. Han var alltså inne i frigivningsfasen, säger till . Men det man kan kritisera, och som inte var rätt, var att han fick så många per-missioner och att dessa inte var kontrollerade. Det var ett bedömningsfel i hans fall. Tycker du att regelverket för permissioner är för generöst? Nej, regelverket är inte för generöst, men på sina håll har tillämp-ningen varit väl generös när det gäller kontroll och villkor. Artikeln föranledde mig att besluta att utreda saken inom ramen för ett initiativärende. Ett yttrande infordrades från . I sitt svar anförde följande. I Kriminalvårdsanstalten bedrevs ett projekt med teater-verksamhet. Den verksamheten ingick som en del av en programverk-samhet där bl.a. dramaundervisning ingick. Efter det att kontakt tagits med författaren inleddes ett samarbete med , vilket sedan utmynnade i den numera riksbekanta teaterpjäsen 7:3. , som avtjänar fängelse - plus , och i förver-kad villkorligt medgiven frihet - med preliminär villkorlig frigivning tidigast , deltog i denna verksamhet. Föreställningen växte fram och visades en del av pjäsen som offentlig repeti-tion inne i anstalten där även allt repetitionsar-bete ägt rum. Man kan alltså konstatera att programverksamheten dittills skett inom anstalten. Planeringen var den att pjäsen skulle bli en av produktioner. För att kunna möjliggöra det befanns det nödvändigt att förflytta de aktuella intagna till en anstalt i . Detta för att ligger i och för att kunna genomföra en allt intensivare repetitionsperiod. förflyttades därför till Kriminalvårdsanstalten . beviljades han en särskild per-mission med anled-ning av teaterprojektet. Den programverksamhet, teaterpro-jektet, som dittills skett inom anstalt kom nu istället att helt äga rum utanför anstalten. Inför premiären, som ägde rum , bevil-jades särskild permission respektive samt . Dessa utevistelser varade som regel och omfattade även sam-manlagt två timmars restid för resor mellan anstalten och Riks-teatern i . I samband med premiären på scen i beviljades han särskilda permissioner den 6-10 febru-ari. Därefter, fram till då han avvek, hade sär-skilda permissioner för teaterverksamheten enligt följande. da-garna 12, 15-19 och 24-25. den 9 och 26. 5-9, 12-17 och 26-29 och 7-8, 17-21 och 26-28. Många av dessa utevistelser har sträckt sig från till någon tidpunkt . I flera fall har de särskilda permissio-nerna beviljats att sträcka sig ända eller 02.00 dagen därpå. har därutöver haft normalpermissioner vid följande tillfällen. , , , , den 1-3 och samt . Han var också beviljad normalpermission . Förutom de nu angivna permissionerna har vid nio tillfällen beviljats utevistelser i form av fritidsverksamhet utom anstalt. Av 32 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) framgår bl.a. att för att underlätta anpassningen i samhället kan en intagen beviljas tillstånd att lämna anstalten (normalpermission), om det inte finns påtaglig fara för fortsatt brottslig verksamhet eller avsevärd fara för annat missbruk. Enligt bestäm-melsens andra stycke får permission också ges, om det finns någon annan särskild anledning än den som anges i första stycket (särskild permission). För normalper-mission eller särskild permission får ställas de villkor som kan anses nödvändiga när det gäller vistelseort, anmälningsskyldighet eller annat. I 14 § andra stycket KvaL stadgas bl.a. att om det lämpligen kan ske bör en intagen ges tillfälle att vistas utanför delta i sådan föreningsverksamhet eller annan liknande verksamhet som är ägnad att un-derlätta anpassningen i samhället. I de allmänna råden till 1 § i föreskrifter och all-männa råd om permissioner (permissionsföreskrifterna) sägs bl.a. att be-döms det nödvändigt att permission äger rum under särskilt kontrollerade former bör villkor ställas om vistelseort, permissionsadress och anmälningsplikt. När det gäller intagna som dömts för narkotikabrott, våldsbrott eller annan allvarlig brottslighet bör sådana villkor normalt meddelas. Av 8 § permissionsföreskrifterna framgår att särskild permission får beviljas för att en intagen utanför anstalten skall kunna ombesörja angelägenheter som är av väsentlig betydelse för honom och som inte kan ombesörjas under normalpermission eller på annat sätt. I de allmänna råden till 8 § anges att särskild permission exempel-vis får beviljas för angelägna aktiviteter inom ramen för programverksamhet, som den intagne inte kan beredas i anstalten och som inte kan tillgodoses genom 11 eller 14 §§ KvaL. har beviljats ett stort antal utevistelser utanför anstalt. Det antal normalpermissioner och fritidsaktiviteter utom anstalt han har haft kan inte sägas vara uppseendeväckande många. Normalpermissionerna har endast haft villkor om drog- och alkoholförbud. I vissa fall har han dessutom haft villkor om permissionsadress. Normalpermissionerna har inte i något fall haft villkor om anmälningsplikt vilket enligt de allmänna råden borde ha varit fallet. Beträffande fritidsaktiviteterna utom anstalt finns det i behandlingsjournalen för ingen dokumentation som visar på hans behov av sådana utevistelser. Det är de särskilda permissionerna för teaterverksamheten som medfört det stora antalet utevistelser. Bakgrunden till denna omfattning är den att är dömd till ett långt fängelsestraff för mycket allvarlig brottslighet och tillhör en grupp intagna som det är svårt att påverka, och som därför kräver särskilda insatser för att kunna motiveras till ett liv utanför den kriminella världen. När han tillsam-mans med andra intagna ville delta i teaterverksamheten i anstalten Tida-holm lades det därför ner mycket tid och resurser på den verksamheten. När det sedan blev aktuellt med att i regi visa föreställningen för allmänheten sågs detta som ett viktigt led i de intagnas utveckling. Kri-mi-nalvårdsstyrelsen fann i samråd med de inblandade regionmyndig-heterna det således så värdefullt för de intagna att teaterprojektet kunde slutföras på planerat sätt att det var motiverat med utevistelser i den omfattning som krävdes för att och de andra intagna skulle kunna medverka i projektet. Styrelsens inställning grundade sig på att själva idén med verk-samheten hade ett mycket gott syfte. De särskilda permissionerna för teaterverksamheten beviljades sedan i hu-vudsak av anstalten i samråd med ledningen för regionmyndig-heten i och helt i enlighet med planering för verk-samheten. Emellertid blev teaterföreställningarna flera och tidsåtgången för verksamheten större än vad det ursprungligen fanns anledning att antaga. Det fanns t.o.m. planer på föreställningar på . Pro-jektet fick givetvis genom det massmediala intresset och enga-gemang en särskild tyngd och uppmärksamhet. De särskilda permissionerna för teaterverksamheten har mestadels beviljats under så långa sammanhängande tidsperioder och så långa tider för varje enskild dag att verksamheten närmast kan liknas vid en heltidssysselsätt-ning. Det är något som permissionsinstitutet inte torde vara avsett för. Sådana utevistelser brukar normalt hanteras inom ramen för frigång enligt 11 § KvaL. Därvid kan noteras att frigång normalt kommer i fråga först i verkställighetens slutskede och då endast i undan-tagsfall än . Detta får ses emot att skulle ha kunnat bli villkorligt frigiven tidigast . De särskilda permissionerna har beviljats utan särskild kontroll eller plane-ring från kriminalvårdens sida. Man synes ha beviljat utevistelserna helt i enlighet med önskemål därom. Någon risk för att permissio-nerna skulle kunna misskötas på något sätt bedömdes inte föreligga. I ett yttrande till Justitiekanslern (JK:s dnr. 590-99-21) utta-lade bl.a. att alltför omfattande vistelser utanför anstalt medför risk för att straffet inte längre uppfattas som det frihetsberö-vande det är och att teaterföre-ställningarna blev flera till antalet än det ur-sprungligen fanns anledning att förutse. Styrelsen fann då, mot bakgrund av det värde som teaterverksamheten har haft för de intagna, och vid en samlad bedöm-ning av omständigheterna i ärendet, att omfatt-ningen av utevistel-serna var acceptabel. Mot bakgrund av vad som därefter förekommit kan inte vidhålla den inställningen. Trots den speciella programverksamhet som gällde för och de säregna omständigheterna i övrigt finner numera att utevistelserna för teaterverksamheten såväl till antal som utformning inte står i samklang med lagstiftarens inten-tioner. Vidare har verkställig-het, genom att han dessutom beviljats normalpermissioner och utevistelser för fritidsaktiviteter, urholkats på ett oacceptabelt sätt. Med anledning av bl.a. innehållet i , 1999:27 "effektiv-are kriminalvård" och händelserna i har Kriminal-vårdsstyrelsen gjort utredning angående långtidsdömdas utevistelser, permissionsutredning. Mot bakgrund av analysen och förslagen i denna utredning har styrelsen inlett ett arbete med översyn av kriminalvårdens regelverk vad avser bl.a. permissioner och övriga utevistelser med särskild inriktning på långtidsdömda.