frsrdg · GP04RS1 · 2002-01-01 00:00:00 — Såväl förebyggande medicinsk behandling som arbetslivsinriktad rehabilitering sker under överinseende, men det förekommer också rehabilitering utan medverkan. I detta avseende kan det gälla rehabiliteringsinsatser som sker på personalpolitiska grunder och bekostas eller ersätts med stöd av vad som stadgas i kollektivavtal. Enligt kollektivavtalet för statligt anställda gäller att kostnader ersätts för receptbelagda läkemedel som enligt lag omfattas av högkostnadsskydd. Närmare regler om läkemedelsförmånen finns i lagen (1996:1150) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. Vilka receptbelagda läkemedel som är undantagna från högkostnadsskyddet framgår av förordningen (1996:1294) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. Huvudregeln är att lön och alla andra ersättningar för arbete från en arbetsgivare eller uppdragsgivare är skattepliktig inkomst av tjänst enligt 11 kap. 1 § inkomstskattelagen (1999:1229), IL såvida inget annat anges i övriga paragrafer i 11 kap. eller i 8 kap. IL. Från denna huvudregel finns undantag bl.a. för hälso- och sjukvård. Dessa är specificerade i 11 kap. 18 § IL. I paragrafen stadgas följande. "Förmån av hälso- och sjukvård eller tandvård skall inte tas upp om förmånen avser ( vård i som inte är offentligt finansierad, och ( vård utomlands. Följande förmåner skall inte heller tas upp ( läkemedel vid vård utomlands, ( företagshälsovård, förebyggande behandling eller rehabilitering, ( vaccinationer som betingas av tjänsten, och ( tandbehandling, som har bedömts som nödvändig med hänsyn till tjänstens krav för försvarsmaktens submarina eller flygande personal och för andra med i huvudsak liknande arbetsförhållanden." I lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring finns bestämmelser om försäkring för arbetsskada. Med arbetsskada menas skada som uppstår till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet. Statligt anställda har försäkringsskydd genom ett avtal om ersättning vid personskada (PSA). Enligt 15 kap. 1 § ersättningslagen är en ledamot grupplivförsäkrad, tjänstereseförsäkrad och arbetsskadeförsäkrad på bekostnad. För ledamöter gäller en trygghetsförsäkring vid arbetsskada, TFA, ersättning vid olycksfall i arbete eller arbetssjukdom. För den som omfattas av TFA gäller generellt att försäkringen vid arbetsskada ger ersättning utöver vad som betalas av arbetsgivare, socialförsäkring och arbetsskadeförsäkring. Försäkringsersättningen beräknas enligt skadeståndsrättsliga regler och betalas oavsett om det finns någon som varit vållande till skadan. Detta innebär bl.a. att s.k. ideell ersättning - ersättning som inte har sin grund i inkomstförluster eller utgör kostnadsersättning - betalas av TFA. Rätten till ersättning prövas i varje enskilt fall. TFA har samma skadebegrepp som lagen om arbetsskadeförsäkring. Försäkringen gäller vid olycksfall i arbetet, vid färdolycksfall till och från arbetet och i princip alla typer av arbetssjukdomar. 4.1.1.6 Avtal om företagshälsovård och sjukvård har riksdagsförvaltningen haft avtal med en företagshälsovårdscentral (LHC) om att tillhandahålla företagshälsovård till ledamöter och anställda. LHC, som har sin huvudmottagning vid , ägs numera av . Avtalet gäller t.o.m. utgången av detta år. Upphandling av företagshälsovård för tid därefter pågår . Denna redogörelse avser förutsättningarna i nu gällande avtal. LHC tillhandahåller i begränsad utsträckning även sjukvård, och anställda liksom ledamöterna kan utnyttja LHC på i princip samma ekonomiska villkor som gällt vid utnyttjande av öppenvårdsmottagning. För riksdagsledamöterna finns även en läkarmottagning i , som är bemannad under de perioder kammararbete pågår. Denna har tillkommit för att underlätta för ledamöter att utan tidsbeställning få läkarkontakt för snabb rådgivning, receptförnyelse etc. 4.1.1.7 Årliga kostnader m.m. De årliga kostnaderna för arbetsmiljöinsatser, rehabilitering jämte hälso- och sjukvård, som hänför sig till riksdagsledamöterna, har uppgått till ca . Häri ingår även utbetalda ersättningar för sjukvårdskostnader till ledamöter på i storleksordning 120 000(inkl. sociala avgifter. I och med det inledningsvis nämnda riksdagsbeslutet infördes i den dåvarande ersättningslagen en tydlig koppling mellan riksdagsledamöternas och de riksdagsanställdas sjukvårdsförmåner. Denna bestämmelse överfördes till lagen (1994:1065) om ledamöternas ekonomiska villkor m.m. av vilken framgår att en riksdagsledamot har rätt till sjukvårdsförmåner motsvarande dem som tillkommer arbetstagare hos (15 kap. 2 §). Till detta kommer också bestämmelsen i 3 kap. ersättningslagen om att ledamotsarvode m.m. skall "anses som inkomst av anställning enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring och lagen (1991:1513) om sjuklön. Ledamot skall därvid betraktas som arbetstagare." 4.1.2.2 Ersättning för sjukvårdskostnader Ersättningslagen stadgar, som ovan redovisats, att en ledamot har rätt till motsvarande sjukvårdsförmåner som en anställd. , som för övrigt överensstämmer med vad som i allmänhet gäller för statsanställda, innebär att en del av kostnaden för ett läkarbesök ersätts. Ett besök, som betingar ett pris av beroende på typ av mottagning och specialitet, ger enligt kollektivavtalet en anställd vid en ersättning på mot redovisat kvitto på utlägget. Motsvarande ordning gäller för receptbelagda läkemedel som omfattas av högkostnadsskyddet där ersätts dock hela kostnaden. Genom kopplingen till förhållandena för anställda innebär ersättningslagen att motsvarande ersättningar utges till ledamöter. Ersättningar som utbetalats för riksdagsledamöters sjukvårdskostnader har sammantaget uppgått till i storleksordningen inkl. sociala avgifter. Detta avser såväl sjukvårdsersättning som ersättning för läkemedel. 4.1.2.3 Arbetsmiljö och företagshälsovård Riksdagsledamöterna kan med tanke på den långa tid de tillbringar i under arbetsveckorna bedömas ha i huvudsak samma behov av en god arbetsmiljö och en tillfredsställande företagshälsovård som anställda. Varje ledamot har ett tjänsterum i i princip utrustat enligt samma normer som för arbetstagare. De fysiska aspekterna på arbetsmiljön bör beaktas på motsvarande sätt som för de anställda. Exempelvis genomförs ergonomiska insatser och tillhandahålls terminalglasögon enligt samma ekonomiska förutsättningar som för arbetstagare, dvs. i princip utan kostnad för ledamoten. Enligt arbetsmiljölagen 3 kap. 12 § krävs att den som råder över ett arbetsställe skall i vissa hänseenden förhindra risk för ohälsa och olycksfall även när det gäller den som arbetar där utan att vara anställd. Ansvaret för den psykiska och sociala arbetsmiljön har däremot i huvudsak bedömts åvila partigrupperna och gruppkanslierna. har därför när det gäller iordningställande av lokaler för social samvaro o.d. haft samråd med gruppkanslierna. Företagshälsovården har stått till ledamöternas förfogande på samma villkor som för de anställda. Ledamöterna har liksom de anställda erbjudits frivillig hälsokontroll med bestämda intervaller. Nuvarande avtal om företagshälsovård inrymmer även i begränsad omfattning tillgång till sjukvårdstjänster för ledamöter och anställda vid en huvudmottagning. För riksdagsledamöterna tillkommer en läkarmottagningstid i . Syftet med detta är att underlätta för ledamöter att på ett smidigt och tidsbesparande sätt få tillgång till läkare för enklare läkarundersökningar, rådgivning, receptförnyelser etc. Någon omfattande sjukvård har det inte varit fråga om, eftersom lokalerna inte är utrustade för det och det heller inte finns annan sjukvårdsutbildad personal på plats med läkaren. Patienterna betalar avgift på samma villkor som vid besök på LHC:s huvudmottagning vid . valtningen betalar ett visst timarvode till LHC för mottagningen i . Som framgår av redogörelse på s. 17 finns regler om rehabilitering såväl i arbetsmiljölagen, lagen om allmän försäkring som i kollektivavtal för anställda. Rehabilitering kan i detta sammanhang t.ex. avse tillhandahållande av tekniska hjälpmedel men också avse bekostande av vårdinsatser, där det funnits behov av att komplettera insatser. för arbetstagare innehåller en klausul, som gör det möjligt för en statlig arbetsgivare att svara för en större andel av sjukvårdskostnaderna om det finns särskilda skäl. Avsikten med detta är bl.a. att arbetsgivaren skall kunna ta på sig en större andel av en på kort sikt kostnadskrävande behandling om det kan innebära att en långvarig sjukskrivning undviks eller kan göras kortvarig och sjukskrivningskostnaderna därmed kan hållas nere. I åtskilliga fall är sådana åtgärder endast tillgängliga utanför det offentligfinansierade sjukvårdssystemet. Det kan gälla plats på ett behandlingshem efter en stroke eller efter en hjärtinfarkt. på ett behandlingshem kan kosta i storleksordningen 40 000(. Psykoterapeutisk behandling är ett annat exempel ( där kostar en behandlingstimme i privat vård 600(. Genom att regelverket om sjukvårdsförmåner för ledamöterna kopplats till vad som gäller för tjänstemän har det förekommit att riksdagsförvaltningen helt eller delvis finansierat vissa rehabiliteringsinsatser för ledamöter som bl.a. drabbats av akut sjukdom, långvarig sjukdom m.m. Insatserna har gjorts dels med hänvisning till de lagregler som gäller för arbetsgivare/arbetstagare, dels med hänvisning till regler i kollektivavtalet för anställda. 4.1.2.6 Förslag till utformning av ny bestämmelse Med anledning av två motioner angående avskaffande av riksdagsledamöternas sjukvårds- och läkemedelsförmåner har givit riksdagsstyrelsen i uppdrag att skyndsamt utreda hur förändringar i ersättningssystemet bör utformas. Med ledning av ovanstående redovisning föreslår styrelsen att ersättningar som betalas till ledamöterna för deras sjukvårdskostnader, dvs. för bl.a. läkarbesök och läkemedel, i huvudsak tas bort. Detta skall dock inte påverka riksdagsförvaltningens möjlighet att till ledamöter kunna tillhandahålla avgiftsbelagda sjukvårdstjänster eftersom ledamöterna under vistelsen i normalt inte har tillgång till sin sjukvård på hemorten. Eftersom det i uppdrag till styrelsen inte sägs något om företagshälsovård, rehabilitering och arbetsmiljöinsatser förutsätter styrelsen att det inte funnits någon avsikt att ändra den nuvarande tillämpningen vad avser dessa frågor. I detta sammanhang bör särskilt noteras att 3 kap. 3 § ersättningslagen anger att ledamöterna i vissa fall skall anses som arbetstagare vid tillämpningen av lagen om allmän försäkring och utgångspunkten i den praktiska tillämpningen har varit att riksdagsförvaltningen har ett ansvar för bl.a. rehabiliteringsåtgärder. Riksdagsstyrelsen uppfattar således uppdraget så att företagshälsovård, förebyggande behandling eller rehabilitering skall kunna erbjudas ledamöterna på motsvarande sätt som om de vore anställda. Definitionen i berörd lagstiftning bör kunna utgöra vägledning vid gränsdragningen mellan denna form av företagshälsovård och ren sjukvård, som ledamöterna i princip inte längre skall erhålla någon ersättning för enligt utgångspunkterna i uppdraget. Det kan även i några fall finnas skäl för insatser i rehabiliterande syfte som kan gå utöver vad som avses i arbetsmiljölagen och lagen om allmän försäkring. Styrelsen föreslår därför att en lagregel utformas så att "Om det finns särskilda skäl kan en riksdagsledamot efter prövning av riksdagsförvaltningen få ersättning för kostnader för insatser i rehabiliteringssyfte". Tillämpningen av denna regel om särskilda skäl bör i huvudsak knyta an till vad som gäller för anställda inom . Principiella ställningstaganden vid tillämpningen av en sådan regel bör dock göras enligt gällande beslutsordning inom riksdagsförvaltningen. I övrigt föreslås således inga förändringar mot nuvarande tillämpningar och praxis. 4.2 Inkomstgaranti och egenpensionsförmåner En riksdagsledamot som lämnar sitt uppdrag sammanhängande tid i och som inte fyllt är berättigad till inkomstgaranti enligt bestämmelserna i 13 kap. ersättningslagen. För den som varit riksdagsledamot än sex gäller inkomstgarantin . Uppgår tiden i till gäller inkomstgarantin om riksdagsledamoten inte uppnått , om ledamoten uppnått 40 men inte och till ingången av den månad då riksdagsledamoten fyller om ledamoten uppnått . Inkomstgarantin samordnas med andra inkomster, vilket innebär att garantin reduceras i förhållande till andra förvärvsinkomster eller inkomster som ersätter förvärvsinkomster. Ersättningslagen innehåller även bestämmelser om egenpensionsförmåner, såsom ålderspension, sjukpension och egenlivränta, för riksdagsledamöter. Ålderspensionen från utgör ett komplement till det allmänna pensionssystemet. Pensionen beräknas på grundval av ett pensionsunderlag som utgör genomsnittet av ledamotsarvodet jämte eventuella fasta tilläggsarvoden före avgångsåret. För rätt till ålderspension krävs minst sex riksdagsår och att ledamoten har fyllt vid avgången. För hel pension fordras tolv riksdagsår. För de riksdagsledamöter som inte blir berättigade till ålderspension men som tjänstgjort fastställs en egenlivränta. Rätt till sjukpension föreligger för en ledamot som frånträder sitt uppdrag och uppbär hel förtidspension eller helt sjukbidrag enligt nuvarande regler i lagen (1962:381) om allmän försäkring. För den som är eller har varit både företrädare i och riksdagsledamot finns bestämmelser i huvudsak motsvarande de i ersättningslagen i lagen (1996:304) om arvode m.m. till företrädare i (i det följande benämnd företrädarlagen). 4.2.2 Arvoden i som underlag för beräkning av inkomstgaranti och egenpensionsförmåner Bestämmelser om arvode för ordförande och vice ordförande i infördes till en början i 3 kap. 2 § ersättningslagen genom en lagändring (SFS 1995:798) som trädde i kraft . I lagens ikraftträdandebestämmelser föreskrevs att bestämmelserna skulle tillämpas för tid , dvs. med att inrättades. Beslutet (förs. 1994/95:RFK2, 1994/95:KU42, rskr. 1994/95:409) innebar att arvodet för ordförande och vice ordförande kom att motsvara det som gällde för ordförande respektive vice ordförande i utskott. Arvodet följde bestämmelserna för tilläggsarvode och utgjorde då pensionsgrundande arvode för egenpensionsförmåner enligt 7 kap. 3 § 2 och ingick i underlaget för beräkning av inkomstgaranti enligt 13 kap. 7 § 2. Bestämmelserna om EU-nämndsarvodet överfördes senare till 1 § 8 lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ med att en översyn av arvodesbeloppen gjordes (SFS 1995:1512). Därigenom upphörde arvodet att vara ett tilläggsarvode i ersättningslagens mening och de ovan nämnda bestämmelserna om egenpensionsförmåner och inkomstgaranti var inte längre tillämpliga. Lagändringen trädde i kraft men skulle enligt ikraftträdandebestämmelsen tillämpas fr.o.m. . I 7 kap. 3 § 1(3 ersättningslagen föreskrivs vad som skall vara pensionsgrundande arvode, nämligen i punkt 1 ledamotsarvode enligt 3 kap. 1 §, i punkt 2 tilläggsarvode enligt 3 kap. 2 § och i punkt 3 arvode enligt 1 § 1-4 och 8 lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ. Tilläggsarvode i punkt 2 enligt 3 kap. 2 § avser bl.a. arvode till ordförande och vice ordförande i utskott. Hänvisningen i 7 kap. 3 § 3 ersättningslagen till 1 § 8 lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ infördes . Det var i samband med att (1997/98:KU6) behandlade dåvarande förvaltningskontors förslag 1996/97:RFK2 om vissa ändringar i ersättningslagen som det uppmärksammades att bestämmelserna om vad som utgör pensionsgrundande arvode inte omfattade arvoden till ordförande och vice ordförande i . Förslaget till ändring kom emellertid inte att fullt ut innehålla åtgärder mot bristerna. skottets förslag tog endast upp att en hänvisning till 1 § 8 lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ skulle införas i 7 kap. 3 § 3 ersättningslagen. Arvodena i kom således inte att ingå i underlaget för beräkning av inkomstgaranti enligt 13 kap. 7 § ersättningslagen och inte heller i underlaget för vare sig egenpensionsförmåner eller beräkning av inkomstgaranti enligt företrädarlagen. Det finns enligt riksdagsstyrelsens mening inget som talar för annat än att arvoden till ordföranden och vice ordföranden i i angivna avseenden skall jämställas med arvoden till ordföranden och vice ordföranden i utskott. Dessa arvoden ingår i underlaget för beräkning av inkomstgaranti enligt 13 kap. ersättningslagen. En hänvisning till 1 § 8 lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ bör därför tas in i 13 kap. 7 § 3 ersättningslagen. Av förarbetena till företrädarlagen (1995/96:RFK5 och 1995/96:KU27) framgår uttryckligen att företrädarna för skall tillförsäkras samma egenpensionsskydd och ha samma rätt till inkomstgaranti som ledamöter. Enligt 1 kap. 1 § företrädarlagen har den som är eller har varit både företrädare i och ledamot i rätt till ovan nämnda förmåner enligt bestämmelserna i företrädarlagen. Arvoden till ordföranden och vice ordföranden i ingår, som tidigare nämnts, inte i underlaget för vare sig egenpensionsförmåner eller beräkning av inkomstgaranti enligt företrädarlagen. Motsvarande bestämmelser som kommer att gälla enligt ersättningslagen skall gälla även företrädarlagen. Det innebär att hänvisningar till 1 § 8 lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ bör tas in i 3 kap. 4 § och 9 kap. 7 § företrädarlagen. När lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter (ersättningslagen) infördes var det en utgångspunkt (se 1993/94:RFK4 och 1993/94:KU43) att riksdagsledamöternas egenpensions- och efterlevandepensionsförmåner, och däribland sjukpensionen, fortsättningsvis skulle regleras på ett sådant sätt att förmånerna bestämdes i närmare anslutning till vad som gällde för en statstjänsteman enligt pensionsplanen för arbetstagare hos staten m.fl. (PA-91). Det uttalades att det är rimligt att sjukpensionen i likhet med ålderspensionen regleras på ett sådant sätt att pensionsförmånerna i huvudsak överensstämmer med PA-91. Det innebar att sjukpensionen skulle beräknas på samma sätt som för statstjänstemän i motsvarande lönenivå och samordnas med bl.a. förtidspensionsförmåner från den allmänna försäkringen. I 9 kap. 5 § ersättningslagen infördes en bestämmelse att sjukpension utgör tidsfaktorn multiplicerad av underlaget för egenpensionsförmånerna upp till ett basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring samt tidsfaktorn multiplicerad av det resterande underlaget. Efter förebild i PA-91 infördes även en bestämmelse om samordning i 9 kap. 6 § ersättningslagen. Av denna bestämmelses nuvarande lydelse framgår att sjukpension skall minskas med sådan ersättning enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, annan författning eller kollektivavtal som avser samma inkomstbortfall och om inte hel sjukpension betalas, minskas avdraget i motsvarande mån. Motsvarande bestämmelser togs in i 5 kap. 5 och 6 §§ lagen (1996:304) om arvode m.m. till företrädare i (företrädarlagen) vilken trädde i kraft . Dåvarande ansåg att det fanns skäl att ta ännu ett steg i anpassningen av pensionsförmånerna m.m. till PA-91 och föreslog (se 1996/97:RFK2 och 1997/98:KU6) att beräkningsreglerna rörande bl.a. sjukpension i såväl ersättningslagen som företrädarlagen skulle ändras och göras lika med vad som gäller enligt pensionsplanen. Ändringsförslaget innebar i huvudsak att förmånerna inte längre skulle beräknas på hur stort underlag som helst utan dels trappas av när underlaget överstiger 20 basbelopp, dels begränsas till att beräknas på ett underlag upp t.o.m. 30 basbelopp. beslutade i enlighet med förvaltningskontorets förslag om ändringar i 9 kap. 5 § ersättningslagen (SFS 1997:1067) och i 5 kap. 5 § företrädarlagen (SFS 1997:1066). Ändringarna innebar att sjukpensionen utgör tidsfaktorn multiplicerad av den del av underlaget för egenpensionsförmånerna som inte överstiger 7,5 basbelopp, av den del av underlaget som överstiger 7,5 basbelopp men inte 20 samt av den del av underlaget som överstiger 20 men inte 30 basbelopp. Ändringarna trädde i kraft . 4.2.3.3 Förslag om samordning Det råder ingen tvekan om att avsikten med de ändringar som gjordes i reglerna om beräkning av sjukpension i ersättningslagen och företrädarlagen var att ytterligare anpassa dessa till PA-91. De ändringar som infördes fr.o.m. i reglerna om sjukpension i PA-91 innebar att sjukpensionen enligt huvudregeln ändrades till att beräknas netto, dvs. den samordnas inte längre med allmän pension enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Samordning av sjukpension skall enligt PA-91 dock fortfarande ske på lönedel upp till 7,5 prisbasbelopp med livränta enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring eller lagen (1954:243) om yrkesskadeförsäkring. Det får antas vara av rent förbiseende som bestämmelserna om samordning av sjukpensionen i 9 kap. 6 § ersättningslagen och 5 kap. 6 § företrädarlagen inte anpassades som bestämmelserna om procentsatser och beräk För att intentionen bakom de tidigare gjorda ändringarna skall kunna fullföljas och en riksdagsledamot eller företrädare inte skall komma i ett sämre läge än statstjänstemän föreslås att bestämmelserna om samordning av sjukpension begränsas till att endast gälla livränta enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring (LAF). I PA-91 anges visserligen att samordning även skall ske med livränta enligt lagen (1954:243) om yrkesskadeförsäkring (YFL). Någon sådan samordning förekommer emellertid inte i praktiken. Vid tillämpningen av PA-91 anses yrkesskadelivränta inte kompensera samma inkomstbortfall som sjukpensionen. Mot bakgrund av att samordningsbestämmelserna i ersättningslagen och företrädarlagen även i fortsättningen uttryckligen bör begränsas till att gälla ersättning som avser samma inkomstbortfall bör YFL inte innefattas i bestämmelserna. Det bör i sammanhanget noteras att har beslutat att förtidspensionssystemet, som är en del av det allmänna pensionssystemet, skall ersättas med ett nytt system med sjukersättning och aktivitetsersättning som skall tillhöra sjukförsäkringssystemet (se prop. 2000/01:96 och 2000/01:SfU15). Begreppen förtidspension och sjukbidrag utmönstras. Ersättningen vid långvarig eller varaktig medicinskt grundad arbetsoförmåga skall benämnas sjukersättning respektive tidsbegränsad sjukersättning. Försäkrade som är skall kunna få aktivitetsersättning fr.o.m. det år den försäkrade fyller . Det nya systemet, som träder i kraft , medför att anpassningar behöver göras i ersättningslagen och företrädarlagen . 4.2.4 Tjänstgöringstid enligt ersättningslagen I 13 kap. 8 § ersättningslagen finns bestämmelser om beräkning av inkomstgarantins storlek. För tid efter det första garantiåret betalas inkomstgaranti med vissa i bestämmelsen angivna andelar av garantiunderlaget i förhållande till ledamotens tid i . Uttrycket tid i har föranlett viss osäkerhet om det enbart är den senast intjänade tiden eller den sammanlagda tiden i som avses. Av förarbetena till ersättningslagen framgår att även riksdagsår som inte ligger i följd skall medräknas vid beräkning av tjänstetidsfaktorn (förs. 1987/88:13 s. 5, KU 1987/88:42 s. 2). I motsvarande bestämmelse i företrädarlagen (9 kap. 8 §) har detta också tydligt angetts genom att formuleringen ledamotens sammanlagda tid i och valts. För att undanröja varje form av missförstånd anser riksdagsstyrelsen att motsvarande formulering - ledamotens sammanlagda tid i - bör väljas i 13 kap. 8 § första stycket ersättningslagen. I ersättningslagen och företrädarlagen finns tre former av förmåner för efterlevande. Efter den som är riksdagsledamot eller företrädare i eller berättigad till ålderspension eller sjukpension enligt någon av ersättningslagen eller företrädarlagen betalas under vissa förutsättningar efterlevandepension till efterlevande make och till den avlidnes barn som ännu inte fyllt (11 kap. 1 § ersättningslagen och 7 kap. 3 § företrädarlagen). Efterlevandepension betalas ut under högst .