frsrdg · GP04JO1 · 2002-01-01 00:00:00 — Målet för det arbetet kan sammanfattas med att det för intagnas utevistelser skall bli stramare tillämpning och bättre kon-troll. Meningen är att antalet normalpermissioner skall minska som det för varje sådan permission skall finnas en skriftlig plan och varje permission skall ha ett strukturerat och planerat innehåll som tillika kan kontrolleras som utfallet i efterhand kan följas upp.Vidare skall nödvän-digheten av att åsätta villkor för permissionen understrykas. Vad gäller särskilda permissioner är det meningen att sådana angelägenheter som kan ge anledning till särskild permission i högre grad än tidigare skall kunna ombe-sörjas inom ramen för normalpermission. Det bör vara möjligt att med en bättre utredning och planering av den intagnes normalpermis-sionsgång kunna åstadkomma en ordning där den intagne utför flera sådana angelägenheter under normalpermis-sionen. Beträffande utevistelser enligt 14 § KvaL är allmänna råd i det ämnet under utarbe-tande. Tanken är att man där skall understryka vikten av en noggrann prövning av den intagnes behov av sådan utevistelse och ange hur ofta sådana utevistelser normalt bör medges. När dessa nu angivna åtgärder genomförts bör det innebära att utevistelser under sådana förhållanden som det är fråga om i detta fall inte skall kunna komma i fråga . JO:s huvuduppgift är att granska att myndigheter och andra som står under JO:s tillsyn följer lagar och andra författningar i sin verksamhet. Syftet med denna granskning är i första hand att undersöka om myndigheterna har handlat i enlighet med de regler för förfarandet som gäller för dem. När det däremot gäller sådana frågor där olika bedömningar kan göras inom ramen för tillämpliga regler brukar JO endast i undantagsfall uttala sig. Annorlunda uttryckt brukar JO inte uttala sig om huruvida ett beslut är riktigt i sak. Frågan om i vilken omfattning permissioner och andra utevistelser skall beviljas en in-tagen är en sådan bedömningsfråga som JO normalt inte yttrar sig i. När det gäller de normalpermissioner och de utevistelser som har beviljats finner jag heller inte skäl att frångå denna princip. Jag kan dock dela Kriminal-vårds-styrelsens synpunkt att normalpermissionerna - med hänsyn till arten av den brottslighet dömts för - borde ha varit förenade med villkor om vis-telseort, permissionsadress och anmälningsplikt. Det är det stora antalet särskilda permissioner som bevilja-des som är iögonfallande och som föranlett detta initiativärende. För att använda Kri-minal-vårdsstyrelsens ord kom den programverksamhet som deltog i peri-odvis att utgöra näst intill en heltidssysselsättning för honom. På grund härav kan jag inte annat än dela uppfattning att verk-ställighet kom att urholkas på ett sätt som inte är acceptabelt. Den omfattning som hans permissioner fick kan inte anses ha varit förenlig med lagstiftarens inten-tioner med permissionsinstitutet och riskerar att rubba allmänhetens tilltro till kriminalvården. Det måste därför enligt min mening anses ha varit olämpligt att bevilja särskild permission i den utsträckning som skett i förevarande fall. Min ståndpunkt i denna fråga grundar sig enbart på omfattningen av permissionerna och inte på vem som beviljats permissionerna eller hur dessa skötts. Sedan ovannämnda händelser ägde rum har utfärdat nya föreskrifter och allmänna råd angående permissioner, frigång samt utevistel-ser enligt 14 § andra stycket lagen om kriminalvård i anstalt (se - KVVFS - 2000:1, 2000:2 och 2000:7). De gäller från den 1 septem-ber respektive . I dessa har bl.a. förutsättningarna för särskild permission för programverksamhet klargjorts. Det finns anledning att anta att de nya allmänna råden kommer att leda till ett mer restriktivt förhållningssätt till permissioner för programverksamhet än vad som var fallet i det nu aktuella ären-det. Uttalanden om indragning av vissa TV-kanaler i en kriminalvårdsanstalt (Dnr 1200-2000) I ett beslut anförde JO Pennlöv följande. vid A-paviljongen i anstalten har riktat kritik mot an-stalten för dess beslut att fr.o.m. stänga av TV--kana-lerna och . Av anmälan framgår att beslutet motiverats med att nämnda kanaler visar pornografiska filmer, vilket ansetts kontraindice-rande för behandlingen på en avdelning för sexualbrottsdömda. Beslutet fattades av tf. kri-minalvårdschefen , och enligt sin lydelse, "på uppdrag av Krimi-nalvårdsdirektören ". har anfört bl.a. följande. Pornografiska filmer utgör av sändningstiden och visas alltid efter . Övrig tid visas många bra program och filmer som de intagna skulle ha intresse och nytta av, men som de nu inte kan se. Det borde vara tekniskt möjligt att tillåta kanalerna men filtrera bort de pornografiska filmerna. Även på andra paviljonger i anstalten finns det intagna som dömts för sexualbrott. Där har dock kanalerna inte stängts av. Om det skall vara lika för alla intagna borde t.ex. de som dömts för narkotikabrott inte få se filmer i vilka det förekommer droger, intagna dömda för grova våldsbrott inte filmer med vålds-inslag osv. Genom beslutet har de sexualbrottsdömda som tillhör A-paviljongen diskriminerats. Ärendet har remitterats till för yttrande. I sitt yttrande har överdirektören hänvisat till en utredning av regionkontor i , som bifogats. Av remissvaret, som kom in till JO , framgår bl.a. följande. Anstalten meddelade 1993 ett beslut enligt vilket avdelning A i anstal-ten, som är en avdelning för intagna dömda för sexualbrott, inte längre skulle ha tillgång till kanal 1000. Beslutet, som överklagades, var motiverat på ett liknande sätt som det nu aktuella beslutet. ändrade inte anstaltens beslut, men motiverade sitt beslut med att lagens (14 § KvaL) krav på att intagna bör få möjlighet att genom bl.a. television följa vad som händer i omvärlden var uppfyllt genom det utbud de intagna hade förutom kanal 1000 (, 2 och ). Av Kriminal-vårdsstyrelsens beslut framgick också att det ankom på krimi-nal-vårdsmyndigheterna att besluta om utbudet av TV-kanaler i anstalterna. har härefter inskränkt kriminalvårdsmyndigheternas be-slutanderätt genom att besluta att vissa kanaler över huvud taget inte skall tillhandahållas intagna inom kriminalvården. Det gäller "renodlade filmkanaler som regelmässigt visar pornografiska filmer och/eller filmer med grova våldsinslag". Av beslutet framgår att det tidigare fanns en stor skillnad mel-lan olika anstalter när det gäller kanalutbudet samt de intag nas respektive myn-digheternas kostnader för kanalerna. Beslutet har motiverats på följande sätt: Enligt såväl lagen om kriminalvård i anstalt som lagen om behandling av häktade och anhållna m.fl. skall en intagen få möjligheter att följa vad som händer i omvärlden bl.a. genom TV. Därmed följer inte en oavvislig rätt för en intagen att ha tillgång till samtliga förekommande TV-kanaler. Har en intagen tillgång till det s.k. basutbudet, dvs. och 2 samt , är la-gens krav på tillgång till TV tillgodosett. Vid varje kriminalvårdsmyndig-het bör detta basutbud tillhandahållas de intagna. Därutöver bör det finnas möj-lighet för en kriminalvårdsmyndighet att, om myndigheten finner det ange-läget, tillhandahålla även en eller flera betalkanaler för exempelvis sport- och/eller nyhetssändningar. Vissa av betalkanalerna har ett utbud av filmer av t.ex. pornografiskt eller våldsförhärligande innehåll som av en stor del av allmänheten upplevs som stötande. Det har ifrågasatts hur kriminalvården, som har i uppdrag att främja de intagnas anpassning i samhället genom olika påverkansprogram, kan tillåta intagna att ha tillgång till sådant TV-utbud. Det är enligt styrelsens mening utomordentligt viktigt att verksamheten inom kriminalvården inte bedrivs på sådant sätt att allmänhetens förtroende för kriminalvården rubbas. De intagnas möjligheter att följa sådant TV-ut-bud bör därför upphöra. Vidare torde de TV-kanaler som har detta utbud, de s.k. filmkanalerna, vara de som drar de största kostnaderna. Då det finns skäl för att reducera de kostnader som åvilar kriminalvården för TV-utbudet bör en begränsning av det antal TV-kanaler som skall erbjudas de intagna genomföras även av denna anledning. Den nu gällande ordningen som innebär kostnader för vissa intagna bör upphöra att gälla varav följer att kriminalvården helt bör stå för kostnaderna för det TV-utbud som erbjuds de intagna. Det som gäller enligt beslutet kommer att utformas som en föreskrift. De motiv som anförde i beslutet är de egentliga skälen till det beslut som meddelades av . Att beslutet kom att innehålla samma motivering som anstaltens beslut beror på att beslutet meddelades på uppdrag och att skälen inte hade diskuterats mellan uppdragsgivaren och den som meddelade beslutet. Beslutet är ett s.k. normbeslut som inte behöver motiveras. Däremot har beslutet en sådan karaktär och sådana följdverkningar att det får anses lämpligt att skäl för beslutet anges. JO-anmälan visar med all tydlighet vikten av att förklara ställningstagandet om att stoppa filmkanalerna vid A-paviljongen efter-som argumentet om behandlingsmässiga skäl kan ifrågasättas. Det är beklagligt att motiveringen av beslutet inte utvecklats. Genom beslut fick dock de intagna vid A-paviljongen i efterhand del av grunderna för kriminalvårdens ställningstagande beträffande filmkanaler. Anstal-ten kommer att stänga av filmkanalerna för alla intagna. Att så ännu inte skett beror på att vissa avtalsfrågor inte är avklarade och det råder oklarheter om vilka kanaler som skall ingå i basutbudet. har yttrat sig över remissvaret. har i sitt remissvar anfört att det skäl som angavs i beslut att stänga av och inte var det verkliga skälet för beslutet. Enligt Kriminalvårds-styrelsen skulle det egentliga skälet i stället framgå av dess eget beslut som med-delades , . Som har påpekat kan man ifrågasätta lämpligheten av det skäl som angavs i beslutet . Jag kan också väl förstå den indignation över beslutsskälet som de intagna i A-paviljongen har givit uttryck för. Eftersom det skäl som anfördes i beslutet tydligen är överspelat går jag dock inte vidare i analy-sen av laglig- eller lämpligheten av detsamma. Vad jag däremot inte kan avstå från är att uttrycka min förvåning över att beslutet försetts med skäl som inte var avgörande i sammanhanget. Den förklaring som har givits till det inträffade - att beslutet fattats på uppdrag och att skälet inte diskute-rades mellan den som meddelade beslutet och den som beordrade honom att göra det - leder närmast till tanken att myndigheten inte var medveten om varför be-slutet fattades. När det gäller de skäl som uppgivits vara de egentliga skälen till beslutet , och som framgår av beslutet , har dessa numera ut-formats som föreskrifter (KVVFS 2000:6), vilka gäller från . Jag delar mening att det krav på möjligheten för en inta-gen att följa vad som sker i omvärlden som stadgas i 14 § KvaL måste anses upp-fyllt genom tillgången till kanalerna , 2 och . Frågan om och i så fall i vilken utsträckning ytterligare kanaler skall tillhandahållas i anstalterna är en be-dömningsfråga. Sådana frågor brukar JO inte uttala sig i. Trots detta vill jag an-föra följande rörande de skäl har anfört - och kriminal-vårdsmyndigheten enligt uppgift borde ha anfört - för beslutet att inte tillåta vissa betalkanaler i anstalt. Jag kan instämma i åsikten att det är tveksamt om det är förenligt med kriminal-vårdens uppgift att främja de intagnas anpassning i samhället att visa filmer med pornografiskt eller våldsförhärligande innehåll i anstalter. Jag kan dock förstå de intagnas åsikt att de genom beslutet att dra in de aktuella kanalerna går miste om en hel del i sammanhanget helt harmlösa program som många av dem tidigare hade tillgång till. Det har kommit till min kännedom att - och eventuellt även andra anstalter - för vissa betal-kanaler använt sig av ett system med en timer för att så att säga filtrera bort program som inte ansetts lämpliga i anstalten. Mot bakgrund av att det uppenbar-ligen finns sådana tekniska möjligheter har jag - även med beaktande av den ekonomiska aspekt som angivits som ytterligare skäl - något svårt att förstå varför Krimi-nal-vårdsstyrel-sen gått så långt att den förbjudit hela kanaler. Granskning av brev mellan intagen i kriminalvårdsanstalt och advokat (Dnr 2804-2000) I ett beslut anförde JO Pennlöv följande. framförde klagomål mot kriminalvårdsanstalten rutiner för brev-granskning och anförde följande. mottog han ett brev från en ad-vokatbyrå. Trots detta öppnades brevet och lästes i sin helhet av kriminal-vårda-ren . Denne tillämpar generellt den rutinen att han öppnar och granskar officiella brev till intagna. Till anmälan hade fogats en kopia av det aktuella kuvertet. På kuvertet återfinns texten förtryckt samt två alternativa adresser - en i och en i - med möjlighet för avsändaren att kryssa i en ruta för respektive alternativ. I det aktuella fallet hade rutan för den angivna adressen i markerats. Ärendet remitterades till . Av kriminalvårdschefen remissvar framgick bl.a. följande. Av vidtagen utredning angående ru-tinerna för brevgranskning vid anstalten Saltvik framgår följande. Bemyndiganden att utföra brevgranskning har dels anstaltens två kriminal-vårdsinspektörer, dels ett par vårdare med funktionsansvar (tidigare be-nämnda vaktchefer). Granskning av inkommande försändelser utförs huvud-sakligen vid misstanke om att försändelsen innehåller otillåtet föremål och mycket stickprovsvis. Vid ett granskningsförfarande är vårdaren med funk-tionsansvar och ytterligare en vårdare närvarande. När ett brev har granskats förses det med en följelapp med informationen att brevet har öppnats och med upplysning och vilka beslag som eventuellt har gjorts. Lappen signeras av de två tjänstemännen innan försändelsen överlämnas till den intagne. Vid beslag av pengar sätts pengarna in på den intagnes konto, vid beslag av nar-kotika polisanmäls händelsen. Myndighetspost öppnas inte såvida det inte föreligger misstanke om att uppgiften om avsändare är oriktig. Om sådan misstanke finns är den intagne normalt närvarande vid öppningen. Den i ärendet ansvarige tjänstemannen har i särskilt ytt-rande, se bilaga (utelämnad i JO:s beslut) anfört att han har fattat misstanke om att det aktuella brevets avsändare inte har varit korrekt. Han har grundat sin misstanke på att inte har fun-nits med i advokatsamfunds matrikel 2000. I övrigt har dementerat C.O:s påstående att all post ställd till in-tagna generellt öppnas. Av 25-28 §§ KvaL framgår bland annat följande. Brev mellan intagen och svensk myndighet, internationellt organ som har av erkänd behörig-het att ta emot klagomål från enskilda eller advokat skall vidarebefordras utan granskning. brevet vara avsänt från svensk myndighet, sådant internationellt organ eller advokat och kan det skäligen misstänkas att upp-giften är oriktig, får brevet dock granskas, om förhållandet inte kan klarläg-gas på annat sätt. - - - Granskningen får inte vara mer ingående än som är nödvändigt med hänsyn till granskningens syfte. Vid granskning av brev eller andra försändelser bör den intagne vara närvarande om det lämpligen kan ske. Lagbestämmelserna kompletteras av 72-77 §§ an-staltsföreskrifter, KVVFS 1998:8, varav bland annat framgår att gransk-ningsåtgärderna kan vara mer eller mindre ingående beroende på omstän-digheterna. Brev eller andra försändelser får öppnas om inte syftet med granskningen kan uppnås på annat sätt. kan inte finna annat än att anstaltens rutiner är i överensstämmelse med gällande regelverk. Det bör i samman-hanget tilläggas att anstalten Saltvik till övervägande del, , består av intagna med missbruksproblematik. Det är vanligt förekommande att kontanter tillställs intagna av avsändare utanför anstalten. Kontanter av varierande belopp påträffas vid brevgranskning. Då och då påträf-fas även narkotika i brev. Misstankar om att brev innehåller otillåtna före-mål föreligger alltså ofta och misstankarna bekräftas vanligen genom de be-slag som faktiskt görs. Anledning till misstanke kan uppstå främst på grund av brevets utseende men också på grund av avsändaren, tidigare beslag hos den intagne eller den intagnes övriga korrespondens. I det aktuella ärendet har tjänstemannen haft misstanke om att avsändaren har varit oriktig. Han har kontrollerat avsändaren genom att konsultera matrikel och när han inte har hittat avsän-daren där har han ansett sig inte kunna klarlägga förhållandet på annat sätt än genom brevöppning. Han har därför låtit hämta C.O. och öpp-nat brevet i dennes närvaro. har dementerat uppgiften att han har läst hela brevet, varför granskningen inte torde ha varit mer ingå-ende än nödvändigt. Hur omfattande kontroller som skall vidtas från myn-dighetens sida för att skälig misstanke om oriktig avsändare skall anses fö-religga överlåtes till justitieombudsmannens bedömning. C.O., liksom den biträdande jurist som var avsändare till det aktu-ella brevet, yttrade sig över remissvaret. Av utredningen har framgått att den kriminalvårdare som vid det aktuella tillfället hade ansvaret för brevgranskningen vid anstalten inte närmare kände till , vilket föranledde honom att slå upp namnet i Advokatsamfun-dets matrikel för . Frågan om huruvida kriminalvårdaren kunde eller borde ha känt till advokatfirman bättre saknar relevans i sammanhanget. Av utredningen har vidare framgått att fanns med i matri-keln, dock endast med angivande av en adress i . Med hänsyn till att det aktuella kuvertet angav en annan adress på en annan ort kan kriminalvårdaren anses ha haft visst fog för sin bedömning att det skäligen kunde misstänkas att uppgiften om att var avsändare till brevet var oriktig. I den situationen har kriminalvårdaren haft rätt att granska brevet, dock endast un-der förutsättning att avsändarens riktighet inte kunde klarläggas på annat sätt. Det skydd för förtrolig kommunikation som regleras i 25 § KvaL kan ses som en för intagna i kriminalvårdsanstalt anpassad form av det skydd som gäller varje medborgare enligt 2 kap. 6 § regeringsformen. Det är därför av synnerlig vikt att den som har att bedöma huruvida ett brev från t.ex. en advokat skall granskas vinnlägger sig om att göra en seriös bedömning av möjligheterna att klarlägga vem som är avsändare av ett brev. Huruvida det i praktiken kan klarläggas vem som är ett brevs avsändare på annat sätt än genom att granska och öppna brevet, beror självfallet på omständigheterna i det särskilda fallet. står sannolikt inte några andra möjligheter till buds än att öppna brevet. Andra gånger skulle en efterforskning av annat slag i och för sig kunna göras, men inte med mindre än att det skulle inverka på anstal-tens dagliga rutiner, och kanske inte heller med ett säkert resultat. I sådana fall kan det som regel knappast heller anses fel att i stället granska brevet i enlighet med de rutiner som redogjorts för i remissvaret. I det nu aktuella fallet hade den som skulle bedöma huruvida granskning var nöd-vän-digt eller inte genom matrikel omedelbar tillgång till tele-fon-numret till den uppgivna avsändaren. Genom att ringa upp advokatbyrån hade avsändarens riktighet med all sannolikhet kunnat klarläggas utan att brevet hade behövt öppnas. Med hänsyn till detta kan jag inte finna annat än att kriminalvårda-ren i den aktuella situationen inte haft rätt att öppna brevet. För att så ändå skedde kan inte undgå viss kritik. (Dnr 801-2001) I ett beslut anförde JO Pennlöv föjande. Genom anmälningar och på annat sätt har det framgått att platssituationen vid landets kriminalvårdsanstalter och häkten är ansträngd. Detta har medfört bl.a. att intagna i häkte med verkställbara domar ofta tvingas stanna kvar i häkte i avvaktan på anstaltsplats längre än vad som är acceptabelt; normalt bör väntetiden i häkte inte överstiga . Det är långt ifrån ovanligt att personer som häktas blir kvar i polisens arrestlokaler trots att de egentligen skulle ha beretts plats i häkte. I ett beslut (dnr 857-2000) har jag framhållit att det, i avsaknad av ett domstolsbeslut därom, inte är förenligt med gällande regler (jfr 24 kap. 22 § ) att en häktad person förvaras på annan plats i häkte. Med hänvisning till förhållandena i polisens arrestlokaler, bl.a. har cellerna en utrustningsstandard som är betydligt lägre än en "normal" häktescell och det förekommer ofta störande oväsen, har jag framhållit att förvaring av häktade personer i polisarrest för annat än enligt min mening är inhumant och ovärdigt ett samhälle som vårt. Därtill kommer att en häktad person som förvaras under sådana förhållanden får försämrade möjligheter att förbereda sig för den kommande rättegången. Jag har handlagt ett antal ärenden som har rört platssituationen vid kriminalvårdsanstalterna och häktena (se bl.a. dnr 4549-1998, 4544-1998, 1219-2000 och 1235-2000). I besluten i de två första ärendena har jag uttryckt en förhoppning att de åtgärder som företagit och planerar skulle förbättra situationen. Det grundläggande problemet i sammanhanget förefaller att vara att såväl antalet häktesplatser som anstaltsplatser av visst slag, åtminstone , är för få. Såvitt gäller häktena har det från tid till annan bedömts nödvändigt med dubbelbeläggning av bostadsrum. I mitt ovan nämnda beslut har jag poängterat att det mot bakgrund av de säkerhets- och miljömässiga faktorerna men även med beaktande av den rent mänskliga aspekten inte kan accepteras att en mer eller mindre rutinmässig dubbelbeläggning tillgrips som en lösning i sammanhanget. och har jag med anledning av beläggningssituationen inspekterat häktena i , och . Personalen har därvid på olika sätt uttryckt sin oro över den nuvarande situationen och hävdat att det varit nödvändigt att avsätta avsevärda resurser för att enbart så att säga administrera platsbristen. Det har uppgetts att nedskärningarna inom kriminalvården har inneburit bl.a. att de intagnas möjligheter till gemensamhet och personalens möjligheter att tala med intagna har begränsats. De i egentlig mening kriminalvårdande åtgärderna har i förhållande till nödvändiga åtgärder för tillsyn och förvaring kommit allt mera i skymundan. Vidare har uppgetts att stora - såväl personella som ekonomiska - resurser används för transporter av häktade och att kostnaderna för transporter skulle kunna minska kraftigt om samarbetet med domstolarna fungerade bättre. Med anledning av vad som framkommit om de aktuella förhållandena beslutade jag att inom ramen för ett initiativärende företa en utredning i saken. anmodades att lämna upplysningar och avge yttrande i följande avseenden. Platssituationen vid landets kriminalvårdsanstalter och häkten. Vidtagna och planerade åtgärder. Uppgifterna om begränsningarna i häktades möjligheter till gemensamhet och om personalens arbetsuppgifter gentemot häktade samt om användningen av stora personalresurser för transporter av häktade. Vad gäller den senare frågan skulle framgå huruvida och i så fall vilka kontakter som förekommit med domstolsväsendet i syfte att uppnå samordningsvinster. anförde genom generaldirektören i sitt remissvar bl.a. följande. Platssituationen vid häktena och anstalterna har noterat en relativt kraftig ökning av belägg-ningen vid häktena . Totalt har beläggningen vid häktena ökat från 1 123 till 1 366 . Medelantalet häktade ökade från omkring 1 000 till omkring 1 150. har antalet fängelsedömda som väntar på anstaltsplats ökat från att ha varit färre än 100 till omkring 200 i medeltal. har antalet häktes-platser ökat med omkring 70 . Platsutnyttjandet har därvid kommit att öka från till . Den höga beläggningsnivån har bestått även . Under feb-ruari månad var medelbeläggningen den högsta med 100-procen-tigt platsut-nyttjande. Antalet fängelsedömda som väntade på plats var över 250 varav över 200 väntat . Beläggningen vid anstalterna minskade kraftigt . Mellan och låg medelbeläggningen på en nivå, omkring 3 600. ökade medelbeläggningen vid anstalterna med omkring 100. ökade platsut-nyttjandet från . Hitintills under innevarande år synes beläggningen ökat ytterligare något.