frsrdg · GP04JO1 · 2002-01-01 00:00:00 — Enligt JO bör den misstänkte, av rättssäkerhetsskäl och praktiska skäl, normalt underrättas om misstanken vid ett muntligt förhör även då ett skriftligt förfarande enligt FUK 8 § används, JO 1997/98 s. 164. föreslår att ett fält inrättas på blanketten där det finns en möjlig-het att i undantagsfall, då omständigheterna är helt okomplicerade i det enskilda fallet, lämna un-derrättelse om misstanke. Avslutningsvis vill myndigheten tillägga att det, på grund av den stora ärendetillströmningen som finns rörande snatteribrott, skulle medföra avsevärda olägenheter ur effektivitetssynpunkt, om blanketten inte skulle kunna användas på så sätt myndigheten tidigare gjort. En lagändring bör då i så fall ske. Den aktuella blanketten kommer dock inte att användas av myndigheten i avvaktan på JO:s beslut. (4766-1999 och 1849-2000) Av i län yttrande framgår hur blanketten an-vänds inom myndigheten och myndighetens bedömning av de frågor som ställs i remissen. I korthet kan följande sägas om blankettens användning. I stället för att kalla den misstänkte i ett snatteriärende till förhör skickas en blankett till denne. På blanketten finns utrymme för perso-nuppgifter, berättelse, uppgift om in-ställning till gärningen som sådan och till frågan om strafföre-läggande, öns-kemål om försvarare, önskemål om kompletterande utredning, ekonomiska uppgifter och underskrift. Enligt blankettens utformning används den också för underrättelse om misstanke om snatteri. Kopia av samtliga handlingar i ärendet bifogas blanketten och, om den misstänkte inte påfordrar ytterligare utredning, anses s.k. slutdelgivning ha skett. Utredningen kan, sedan blan-ketten har återsänts till myndigheten, anses slutförd och uppgifterna ligga till grund för lagföring. Blanketten har inte använts när den misstänkte är och bara i klara fall av snatteri. JO har tidigare tagit upp frågor om användning av blanketter och inhämtande av skriftliga uppgif-ter under förundersökningar. I ärendet JO 1997/98 s. 159, som avsåg utredning i trafikbrottsären-den, uppgav i Upp-sala att den inte ansåg att underrättelse om misstanke kunde ske skriftligen och att man därför hade slutat att använda blanketter för det ändamålet. har inhämtat yttrande från i där sättet för användningen framgår. vill inledningsvis, som i tidigare yttrande (JO dnr 5438-1998 [snattefonären-det]), framhålla vikten av att polisens brottsutredande verksamhet, med bibehållna krav på rättssä-kerhet, effektiviseras i så stor utsträckning som möjligt. Det hänger samman med att kraven på Polisen ständigt ökar som resurserna inte ökar i motsvarande grad. En smi-dig handlägg-ning av enklare mål ger mer resurser till de svårare målen. Det aktuella förfarandet med använ-dande av blankett har också enligt Polismyn-dighetens i län yttrande lett till stora rationali-seringsvinster för myn-digheten. yttrar sig i det följande om tillåtligheten och lämpligheten av att, i stället för förhör, använda sig av en skriftlig berättelse från den misstänkte i ett snatteriärende. Styrelsen lämnar också synpunkter på frågor om s.k. slutdelgivning. Det normala tillvägagångssättet för att få uppgifter från en person i en brotts-utredning är genom förhör enligt 23 kap. 6 § . I stället för att förhör hålls får skriftlig berättelse inford-ras (8 § förundersökningskungörel-sen [1947:948]). Det finns inte några formella hinder mot att skriftlig berät-telse infordras också från den misstänkte och att den misstänkte då underrät-tas om misstanken enligt 23 kap. 18 § första stycket (se bl.a. JO 1997/98 s. 159). Det är i stället en lämplighetsfråga i vilken utsträckning metoden kan användas. Man kan inte generellt uttala att förfarandet är olämpligt vid vissa brott (JO dnr 4617-1999, som avsåg skriftlig berättelse från målsägande och vittnen). JO har i det först nämnda ärendet uttalat att ett förfarande med att inhämta uppgifter från den misstänkte endast i skriftlig form kan tillämpas endast om sakförhål-landena är okomplicerade och att det praktiska användningsområdet för ett sådant förfarande där-för torde vara begränsat. Utredningen om själva händelseförloppet vid snatterier är i de flesta fall re-lativt okomplicerad. Skäl att kalla till förhör för att klarlägga dessa förhål-landen behöver därför normalt inte föreligga. Det saknas vidare anledning att utgå från att den misstänkte skulle ha svårt att skriftligen redogöra för det inträffade. Han eller hon får med skriftlig berättelse tid på sig att i lugn och ro beskriva händelseförloppet. , t.ex. när det är oklart om fullbordans-punkten uppnåtts, kan det emeller-tid finnas skäl att hålla ett förhör med den misstänkte. Även i andra situationer som har mer med gärningsmannen att göra, t.ex. språksvårigheter eller ålder, kan det också finnas anledning att kalla till förhör. I ett snatteriärende måste också frågan om den misstänktes uppsåt redas ut. Det låter sig sägas att förutsättningarna att göra detta är bättre genom förhör än genom skriftlig berättelse. I många fall torde det emellertid också kunna räcka med en skriftlig berättelse. Problemen skall inte under-skattas, men inte heller överdrivas. En effekt av användningen av förfarandet med skriftlig berättelse blir i många fall att den miss-tänkte inte kommer i personlig kontakt med någon polis. Detta kan, som JO har gjort i snattefonä-rendet, kritiseras, men å andra sidan besparas den misstänkte omaket med att underkastas ett polis-förhör. Av det sagda framgår att det måste ske en bedömning i det enskilda fallet om det är lämpligt med en skriftlig berättelse vid utredning av snatterier. Riks-polisstyrelsen anser därför att förfarandet inte bör användas slentrianmässigt men att det inte heller bör generellt förkastas. Innan åtal beslutas skall en s.k. slutdelgivning ske. Detta regleras i 23 kap. 18 § första stycket fjärde meningen . Hela första stycket lyder: Då förundersökningen kommit så långt att någon skäligen misstänks för brottet, skall han, då han hörs, underrättas om misstanken. Den misstänkte och hans försvarare har rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av vad som har förekommit vid undersök-ningen. De har vidare rätt att ange den utredning de anser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser nödvändigt. Underrättelse härom skall lämnas eller sändas till den misstänkte och hans försvarare, varvid skäligt rådrum skall beredas dem. Åtal får inte beslutas, innan detta har skett. Underrättelsen som avses i fjärde meningen (s.k. slutdelgivning) behöver inte delges enligt delgiv-ningslagen (1970:428) när fråga är om brott för vilket inte är föreskrivet svårare straff än fängelse , dvs. Underrättelsen får sändas med posten om det inte av särskilda skäl kan antas att adressaten inte skulle få underrättelsen därigenom (12 a § förundersök-nings-kungörel-sen). Slutdelgivning kan ske först när utredningen är slutförd och kan redovisas i sin helhet för den misstänkte. I enkla brottsutredningar kan det ibland ske redan vid det första förhöret med den misstänkte. Det tor-de dock knappast vara möjligt att slutdelge redan i samband med att polisen infordrar en skriftlig berättelse från den misstänkte, eftersom utredningen då inte är slutförd. i län har också förklarat att blan-kettens utformning skall ändras så att den inte längre omfattar frågan om slutdelgivning. Ett beslut om att inleda förundersökning skall enligt 1 a § förundersöknings-kungörelsen sättas upp särskilt eller antecknas i akten. Om sådan dokumen-tation inte finns på någon annan handling i akten, bör blanketterna komplet-teras i den delen. anser i övrigt att det inte finns skäl att standardisera användningen genom en centralt framtagen blankett. I ett beslut anförde chefsJO följande. De grundläggande reglerna om förundersökning finns i 23 kap. (RB) och förundersökningskungörelsen (1947:948) (FUK). Förundersökning skall inledas så snart det, på grund av angivelse eller av annat skäl, finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (23 kap. 1 § första stycket RB). Förundersökning inleds av polismyndigheten eller åklagaren (23 kap. 3 § första stycket RB). En polisman får redan innan förundersökning har hunnit inledas hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen, s.k. primär-utredning (23 kap. 3 § tredje stycket RB). Mer detaljerade regler om primärutred-ning finns i 3 a § FUK. En polisman, som ingriper mot ett brott eller annars kom-mer till platsen för ett brott eller tar upp anmälan om ett brott, skall enligt denna bestämmelse vidta de utredningsåtgärder som är möjliga, även om förundersök-ning inte hunnit inledas. Utredningen skall om möjligt färdigställas direkt på plats. Vidtagna åtgärder skall anmälas för den som har rätt att leda förundersökning rörande brottet. När förundersökningen har kommit så långt att någon skäligen misstänks för brot-tet, skall han, då han hörs, underrättas om misstanken (23 kap. 18 § första stycket RB). Enligt samma lagrum har den misstänkte och hans försvarare vidare rätt att fortlö-pande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av vad som har fö-rekommit vid förundersökningen. De har också rätt att ange den utredning de anser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser nödvändigt. Underrättelse härom skall lämnas eller sändas till den misstänkte och hans försvarare, varvid skäligt rådrum skall beredas dem. Åtal får inte beslutas innan detta har skett. I samband med att den som skäligen misstänks för brott underrättas om misstan-ken skall han enligt 12 § FUK erhålla underrättelse om att en för brott misstänkt person är berättigad att redan under förundersökningen anlita biträde av försvarare samt att under vissa förutsättningar offentlig försvarare kan förordnas. Under en förundersökning får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen (23 kap. 6 § ). Av 8 § FUK framgår att man i stället för att hålla förhör får infordra en skriftlig berättelse. Bestämmelsen i 8 § FUK fick sin nuvarande lydelse efter ett förslag från i dess andra delbetän-kande Förundersökning (SOU 1967:59). I detta behandlades bl.a. frågan om inhämtande av skriftliga berättelser under en förundersökning. Kommitténs uttalanden avsåg i första hand handläggningen av trafikmål. Kommittén väckte emellertid frågan om inte systemet skulle kunna användas också i andra utredningar. Det kan i detta hänseende hänvisas till de uttalanden av kommittén som återges i i yttrande (se s. 138 f. i betänkandet). Av utredningen framgår att syftet med de av polismyndigheterna använda blanketterna för snatteriutredningar är att utredningen, med undantag endast av något enstaka moment, skall genomföras i skriftlig form. Jag kommer i det följande att under särskilda rubriker behandla frågorna om skriftlig delgivning av misstanke och inhämtande av skriftlig berättelse från den misstänkte, fastställandet av den misstänktes identitet och slutdelgivning. Användning av skriftlig delgivning av misstanke och skriftlig berättelse i snatteriutredningar Frågan om infordrande av en skriftlig berättelse som ersättning för förhör under förundersökning regleras som nämnts i 8 § FUK. Denna bestämmelse anger emellertid inte närmare i vilka fall skriftlig berättelse får in-fordras. Det är således en lämplighetsfråga i vilken utsträckning metoden skall an-vändas. har i denna fråga uttalat bl.a. att metoden i allmänhet bör komma i fråga endast beträffande målsägande och vittnen. Vid utredningar av ordningsförseelser, t.ex. vissa överträdelser av reglerna i allmänna ordningsstadgan (numera ordningslagen [1993:1717]), torde emellertid enligt kommittén den misstänktes uppfattning med fördel kunna inhämtas genom skriftlig berättelse. Kommittén ansåg däremot att metoden i allmänhet inte kunde användas annat än undantagsvis när det var fråga om grövre brottmål. Som exempel på en sådan undantagssituation nämndes att svar önskades på en viss bestämd sak. I övrigt var enligt kommittén frågeställningarna i sådana mål ofta alltför invecklade. Jag har i ett tidigare ärende (JO 1997/98 s. 159), som avsåg den dåvarande i , redovisat min syn på möjlighe-terna att inhämta skriftliga berättelser från misstänkta. Jag konstaterade därvid att regeln i 8 § FUK gör det möjligt att under en förundersökning inhämta uppgifter i skriftlig form från den misstänkte samt att det uppenbarligen har förutsatts att misstankedelgivning enligt 23 kap. 8 § första stycket RB skall kunna ske skriftligen i samband med att berättelsen infordras. Jag framhöll emellertid att ett så-dant förfarande förutsätter att sakförhållandena i ärendet är okomplicerade och att det prak-tiska användningsområdet för förfarandet därför, även inom de snäva ramar som har angett, torde vara begrän-sat. Sammanfattningsvis konstaterades i beslutet att såväl rättssäkerhetsskäl som praktiska skäl talar för att den misstänkte normalt delges misstanken vid ett muntligt förhör. I det s.k. snattefonbeslutet (JO 2000/01 s. 137) har jag behandlat de problem som föreligger vid utredningen av butikssnatterier (s. 166 f.). För att man skall kunna ta ställning till om ett stöldbrott har förekommit är det nödvändigt att utreda dels om det i objektivt hänseende har förekommit något som kan kvalificeras som ett olovligt tillgrepp, dels om den misstänkte har haft uppsåt att tillägna sig det tillgripna. Som närmare utvecklas i beslutet är utredningen av butikstillgrepp förenad med särskilda svårigheter i båda dessa hänseenden. Såvitt gäller snatteri tillkommer att försök till sådant brott är straffritt. En särskild komplikation är här att gränsdragningen mellan stöld och snatteri inte bestäms enbart av det tillgripnas värde utan också av andra omständigheter av mångskiftande slag. Erfarenheter från det praktiska rättslivet visar att det i fråga om butikstillgrepp inte är ovanligt att förundersökningar läggs ned och åtal ogillas på den grunden att det inte föreligger något fullbordat snatteribrott eller att tillägnelseuppsåt inte kunnat styrkas. Man kan således vid utredningen av ett bu-tikstillgrepp inte nöja sig med ett enkelt erkännande av den misstänkte. Hän-delseförloppet måste i stället klarläggas i alla de hänseenden som krävs för att man skall kunna göra ett välgrundat ställningstagande i ansvarsfrågan. I det lagstiftningsärende som föranleddes av betänkande (SOU 1992:61) Ett reformerat åklagarväsende uttalades bl.a. att det ofta torde krävas goda kunskaper i straffrätt för att avgöra om situationen är problematisk ur rättslig synvinkel eller inte (se prop. 1994/95:23 s. 106 f.). Av det nu sagda framgår att butikssnatteri generellt sett inte är en brottstyp av alldeles okomplicerat slag. En förutsättning för att beslutsfattaren skall kunna ta ställning i ansvarsfrågan på ett riktigt sätt är uppenbarligen att den misstänkte har lämnat en redogörelse för det inträffade som på ett tillfredsställande sätt belyser de olika moment i händelseförloppet som är av betydelse för den rättsliga bedömningen av det inträffade. För att den misstänkte å sin sida skall kunna ta ställning till en anklagelse om snatteri på ett rationellt och välövervägt sätt måste han bl.a. ha klart för sig vad som i objektivt hänseende krävs för att ett fullbordat snatteribrott skall föreligga samt inse vad som fordras för att gärningen skall anses ha begåtts uppsåtligen. Det finns en betydande risk för att en skriftlig berättelse från den misstänkte i många fall inte kommer att uppfylla de krav som måste ställas på en sådan. Man måste i detta sammanhang särskilt beakta att förmå-gan att uttrycka sig i skrift i hög grad varierar från en person till en annan. Ett muntligt förhör ger utredaren helt andra möjligheter att få de rättsligt relevanta frågeställningarna belysta på ett tillfredsställande sätt. Han kan vid ett sådant förhör exempelvis genom frågor och påpekanden direkt avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i den misstänktes berättelse. Det kan sammanfattningsvis konstateras att inhämtande av en skriftlig berättelse från den misstänkte som ersättning för ett muntligt förhör i allmänhet inte är någon lämplig utredningsmetod i snatteriutredningar. Fastställandet av den misstänktes identitet Jag kan också vad gäller frågan om identifieringen av en misstänkt hänvisa till mina uttalanden i snattefonärendet (s. 162 f.). Det får självfallet inte förekomma att någon felaktigt blir föremål för åtal eller tillställs ett strafföreläggande av det skälet att den person som har blivit ertappad med ett brottsligt handlande inte har blivit identifierad på ett godtagbart sätt. Identifieringen av brottsmisstänkta personer är ett centralt inslag i förfarandena att rapportera brott som har kommit till en polismans kännedom och att upprätta brottsanmälningar. Dessa förfaranden utgör åtgärder vid myndighetsutövning (se NJA 1994 s. 325) och kan därför inte utan uttryckligt lagstöd helt eller delvis överlåtas till ett enskilt rättssubjekt (jfr 11 kap. 6 § tredje stycket regerings-formen). Det är således en uppgift för polisen att identifiera den som är misstänkt för snatteri. Det ligger i sakens natur att en identitetskontroll, för att uppfylla rättssäkerhetens krav, måste göras vid ett personligt sammanträffande mellan den misstänkte och den befattningshavare inom polisen som har till uppgift att utföra kontrollen. Ett sådant förfarande ger möjlighet till kontroll av legitimationshandlingar eller användning av andra tillförlitliga metoder som utnyttjande av kopior av foto och passunderlag från passregistret. Det får således över huvud taget inte förekomma att en blankett avsedd för lämnande av en skriftlig berättelse tillställs en misstänkt som inte har identifierats på nu angivet sätt, t.ex. i samband med att polis har kommit till platsen. Enligt vad i har uppgett använder den inte blanketten om inte kravet på en tillfredsställande identifiering av den misstänkte är uppfyllt. Jag vill i sammanhanget erinra om att en polisman som kommer till en brottsplats enligt reglerna om s.k. primärutredning om möjligt skall färdigställa utredningen på plats. Om utredningen färdigställs direkt på platsen, finns det uppenbarligen över huvud taget inte någon anledning att fordra in en skriftlig berättelse från den misstänkte. Så kallad slutdelgivning enligt 23 kap. 18 § första stycket RB Reg-lerna i 23 kap. 18 § första stycket RB ger den misstänkte och hans försvarare rätt bl.a. att ange den utredning de anser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser nödvändigt. Underrättelse om detta skall lämnas eller sändas till den misstänkte och hans försva-rare, varvid skäligt rådrum skall beredas dem (s.k. slutdelgivning). Åtal får inte beslutas, innan detta har skett. merna för slutdelgivning har behandlats i ett antal JO-ärenden (se t.ex. JO 1996/97 s. 64 och 72 samt 1997/98 s. 164). Genom reglerna i 23 kap. 18 § RB säkerställs att den misstänkte får till-fälle att lämna synpunkter på den utredning som har genomförts och att framställa önskemål om att den skall kompletteras i något avseende, innan åklagaren tar ställning i åtalsfrågan. Han får härigenom möjlighet att tillföra ärendet uppgif-ter som kan ha betydelse för frågan om lagföring skall ske. Som framhålls i yttrande är det inte möjligt att slutdelge den misstänkte redan i samband med att polisen fordrar in en skriftlig berättelse från honom, eftersom utredningen då ännu inte är slutförd. Vad som har sagts i det föregående kan sammanfattas på följande sätt. Förundersökningskungörelsen tillåter enligt sin ordalydelse att man under en förundersökning inhämtar uppgifter i skriftlig form från den misstänkte, och det har uppenbarligen förutsatts att denne i samband därmed skriftligen får underrättas om misstanken enligt 23 kap. 8 § första stycket RB. Ett sådant förfarande förutsätter emellertid att sakförhållandena i ärendet är okomplicerade. Som närmare har utvecklats i det föregående är detta ofta inte fallet i snatteriutredningar. Härtill kommer att identifieringen av den misstänkte under alla förhållanden måste göras vid ett personligt sammanträffande mellan den misstänkte och en befattningshavare vid polisen. En grundläggande förutsättning för att uppgifter som lämnas på en blankett av det här aktuella slaget skall kunna läggas till grund för ett ställningstagande i ansvarsfrågan är att det inte kan råda något tvivel om att uppgifterna verkligen härrör från den misstänkte. Det är vidare inte rättsligen möjligt att slutdelge den misstänkte enligt 23 kap. 18 § första stycket RB genom att tillställa honom en blankett där han delges misstanke enligt samma lagrum och uppmanas att dels ta ställning till misstanken, dels lämna en egen redogörelse för det inträffade. Det sagda medför sammantaget att användningsområdet för blanketter för infordrande av skriftliga berättelser från misstänkta i snatteriutredningar framstår som synnerligen begränsat. En åklagares beslut om personell husrannsakan för eftersökande av en för mord misstänkt person, trots att något annat tvångsmedelsbeslut inte hade fattats beträffande den eftersökte (Dnr 354-2000) Med anledning av uppgifter i dagspressen om en personell husrannsakan beslutade chefsJO att ta upp förhållandena till utredning. Vissa handlingar i ett ärende hos i och i ett ärende hos Åklagarkammarens i granskades. Vidare inhämtades muntliga upplysningar från kriminalkommissarien och biträdande länspolismästaren vid polismyndigheten. Härvid framkom följande. sköts en man till döds i . Kort efter händelsen hördes ett vittne till denna som kunde lämna en beskrivning av gärningsmannens utseende. Polisen kunde inte fastställa gärningsmannens identitet, men man visste att det rörde sig om en man från . blev poliskommissarien uppringd i sin bostad av en person som önskade vara anonym men som var känd av honom. Denna person hade av en honom närstående kvinna, som umgås i kriminella kretsar, fått veta att gärningsmannen - "esten" - uppe-höll sig i en namngiven persons lägenhet på en viss adress i . Lägenhetsinnehavaren var känd av polisen och tillhörde den "undre världen" i med omnejd. I mordutredningen hade det tidigare lämnats uppgifter om att "esten" före mordet hade synts i tillsammans med en annan person. föredrog ärendet för chefsåklagaren , som beslutade om en personell husrannsakan för eftersökande av "gärningsman" i den utpekade lägenheten. Beslutet verkställdes mellan och 04.00. Enligt protokollet över husrannsakningen var den eftersökte personens namn okänt när insatsen gjordes. Vid husrannsakningen påträffades endast lägenhetsinnehavaren. K. i sin frånvaro för mordet. Med anledning av vad som hade kommit fram beslutade chefsJO att inleda en förundersökning om tjänstefel. Förhör hölls med , , poliskommissarien och . Under förhören lämnades uppgifter som föranledde chefsJO att besluta att skulle delges misstanke om tjänstefel enligt följande gärningsbeskrivning. I i ärende - - - angående mord kom ett tips in till förundersökningsledaren - en poliskommissarie - att gärningsmannen uppehöll sig i en annan persons bostadslägenhet på en viss adress i . Uppgiftslämnaren uppgav att han hade fått uppgiften från en närstående. Biträdande länspolismästaren underrättades om tipset, varefter denne föredrog ärendet för chefsåklagaren . Efter föredragningen beslutade om personell husrannsakan i den ovannämnda bostadslägenheten för eftersökande av "gärningsman". beslutade om en personell husrannsakan trots att inte något beslut om frihetsberövande eller annat tvångsmedelsbeslut beträffande den sökte förelåg, och trots att de föreliggande omständigheterna inte var sådana att det fanns synnerlig anledning anta att den sökte uppehöll sig i den aktuella bostadslägenheten. Lagliga förutsättningar för beslutet förelåg alltså inte. har därför vid myndighetsutövningen uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosatt vad som gäller för uppgiften. vitsordade de faktiska omständigheterna i gärningsbeskrivningen men bestred ansvar för brott.