frsrdg · GP04JO1 · 2002-01-01 00:00:00 — och i kommun för handläggningen av ett ärende rörande sexuellt ofredande vid ett av kommunens familjedaghem. Han anförde bl.a. följande. Den aktuella händelsen inträffade . Två barn utsattes för "lättare övergrepp" av dagbarnvårdarens son. När detta kom till föräldrarnas kännedom togs de två barnen därifrån. N.S., som hade sina barn i samma familjedaghem, informerades inte om vad som hänt förrän . Inledningsvis inhämtades per telefon upplysningar från områdeschefen , i kommun. Hon uppgav härvid bl.a. följande. När händelsen inträffade vistades endast två syskon hos dagbarnvårdaren. Barnen lekte i en koja tillsammans med dagbarnvårdarens son. Den sistnämnde har berättat att han stoppade handen innanför flickornas trosor men att den ena flickan sade åt honom att sluta vilket han då gjorde. De två barnen slutade vid familjedaghemmet när händelsen blev känd. - På inrådan av , chef för barn- och grundskolekontorets resursenhet, upprättade hon en anmälan till socialförvaltningen avseende incidenten i familjedaghemmet. - Vid samtal med dagbarnvårdaren fick hon klart för sig att sonen inte längre var tillsammans med dagbarnen. De anteckningar som gjorts av och den anmälan som hon skickade till i kommun infordrades. Av anteckningarna framgår bl.a. följande. - Dagbarnvårdaren var sjukskriven för problem med axlar och rygg. , i samband med att dagbarnvårdaren slutade att arbeta som dagbarnvårdare, informerade de föräldrar som hade barn i familjedaghemmet om varför dagbarnvårdaren skulle sluta. Härvid informerade hon föräldrarna om händelsen . Från socialförvaltningen inhämtades att beslut om att inte inleda utredning enligt 50 § socialtjänstlagen (1980:620) med anledning av anmälan från fattades . i kommun anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad som framfördes i N.S. anmälan till JO. Nämnden lämnade som sitt remissvar ett av planeringssekreteraren upprättat yttrande vari anfördes bl.a. följande. I kommun har inte utan hand om barnomsorgen inklusive familjedaghemmen. Detta fritar dock inte från ansvar för barn inom barnomsorgen som eventuellt far illa. Modern till de utsatta flickorna tog så fort händelsen blev känd av henne kontakt med barnomsorgen och berättade om det som hänt. Kontakt togs från barnomsorgen med dagmamman. Dagmamman och hennes make hade ett allvarligt samtal med sin son. Mannen tog så all-varligt på händelsen att han för att kunna träffa sonen tog ledigt från sitt arbete. De utsatta barnen erbjöds psykologkontakt men föräldrarna hade redan kontakt med barn- och ungdomspsykiatrin. Det finns en ovillkorlig anmälningsplikt för personalen inom barnomsorgen enl. SoL § 71. Tydligen var man inte inom barnomsorgen medvetna om denna skyldighet. Detta innebar att anmälan till dröjde ända till den -97. försökte man ta kontakt med kommunjuristen först och när denne inte var anträffbar gjordes inte något mer i anmälningsfrågan förrän kommunjuristen fanns på plats igen. När det gäller den akuta situationen, hanterades denna på ett så vitt det framgår helt riktigt sätt. Samtal hölls med alla berörda parter och all tänkbar hjälp erbjöds. När anmälan kom in till hade det gått så att det kon-staterades att det redan pågick så många insatser för alla parter att det inte kunde anses att det skulle vara rimligt med ytterligare bistånd utifrån SoL. Föräldrarna och dagmamman avböjde också vidare insatser. De var nöjda med den hjälp de redan fått. De uppmanades dock att ta ny kontakt om de i ett senare skede ansåg sig behöva ytterligare stöd. Efter en mindre under-sökning beslöt den aktuella områdeschefen på familjeomsorgen inom so-cialtjänsten att inte öppna något ärende enl. 50 § SoL. Någon som helst in-sats mot föräldrarnas vilja var heller inte aktuell. Kontakten betraktades som ett rådgivningssamtal. Även om en anmälan kommit in i ett tidigare skede torde de omedelbara in-satserna från ha stannat vid att stötta de åtgärder som redan påbörjats från barnomsorgen. Insatserna gjordes i samarbete med alla parter vilket innebar att de var anpassade till det behov som dessa kände sig ha be-hov av. har inte före remissen från JO haft någon uppgift om att det skulle ha varit placerat fler barn än de aktuella hos dagmamman. Av barnomsorgens anteckningar framgår dock att det vid det aktuella till-fället inte vistades några fler barn i familjedaghemmet. Sammanfattningsvis vill konstatera att nämnden gjort vad den åligger utifrån den information den fått och prövat om ett ärende skulle öppnas enligt SoL § 50. Det fanns anmälan inkom utifrån anmälans innehåll inget ytterligare som kunde göras. Härefter remitterades anmälan till i kommun för utredning och yttrande. I ett av barn- och grundskolechefen upprättat yttrande anfördes bl.a. följande. Händelsen inträffade i ett familjedaghem där dagbarnvårdarens då 14-årige son var inblandad. Händelsen inträffade och inga andra barn fanns i familjedaghemmet. När händelsen blev känd erbjöds bar-nen annan barnomsorg. Eftersom detta inträffade under semes-terperiod erbjöds barnen plats i den sommaröppna förskolan för att efter se-mestern få plats hos en annan dagbarnvårdare. Riktlinjer finns för hur övergrepp mot barn ska hanteras (se bilaga [här utelämnad; JO:s anmärkning]). Ansva-rig rektor kontaktade - i enlighet med dessa riktlinjer - diskutera och få råd i handläggningen av ärendet. Resursenheten svarar bl a för konsultativa insatser i elevvårdsären-den. Ansvarig rektor fick rådet att kontakta kommunjuristen med två frågor, se bilaga (här utelämnad; JO:s anmärkning), och fick då svaret att händelsen skulle anmälas till so-cialförvaltningen vilket också skedde. beslutade senare att ej öppna något ärende jämlikt § 50 SoL. Den kritik som N.S. riktar mot rektor och distriktschef handlar om huruvida dessa skulle informerat föräldrar som har, har haft eller kom-mer att få barnomsorg hos den aktuella dagbarnvårdaren. Rektor och distriktschef bedömde att en sådan information ej var en lämplig åtgärd i avvaktan på utredning och bedömning av den fort-satta handläggningen. En sådan information bedömdes också som tveksam i det aktuella läget utifrån gällande sekretesslagstiftning. Rektor och distriktschef hade även stort förtroende för dagbarnvårdarens vilja och förmåga att garantera andra barn trygghet i omsorgen samt att tillse att någon liknande händelse ej skulle upprepas. Olika former av stöd och hjälp erbjöds också i den akuta situationen. Det inträffade - tillsammans med rygg- och nackbesvär - ledde till att dag-barnvårdaren valde att övergå till andra arbetsuppgifter. bedömer sammanfattningsvis att ansvariga arbetsledare och handläggare agerat i enlighet med fastställda riktlinjer samt på ett sätt som de bedömt vara bäst för samtliga inblandade parter. bereddes tillfälle att kommentera remissvaren. I beslut anförde JO följande. Enligt 12 § socialtjänstlagen har särskilda skyldigheter att sörja för att barn och ungdomar växer upp under goda och trygga förhållanden. Sålunda skall socialnämnden enligt 50 § socialtjänstlagen utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. För att socialnämnden skall få möjlighet att uppfylla de skyldigheter som åligger den måste den få kännedom om de förhållanden som kan ge anledning till åtgärder från nämndens sida. Regler härom ges i 71 § socialtjänstlagen. Enligt bestämmelsens andra stycke är myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom hälso- och sjukvården och skyldiga att genast till socialnämnden anmäla om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Vad som har sagts nu gäller också dem som är anställda hos sådana myndigheter. Anmälningsplikten förutsätter inte att det är klarlagt att socialnämnden behöver ingripa. Även uppgifter som är svårbedömda eller obestyrkta skall anmälas, om de tyder på att ett barn kan vara i behov av stöd eller hjälp från socialnämndens sida. Det ankommer härefter på socialnämnden att undersöka vilken grund som kan finnas för uppgiften och utreda det eventuella behovet av åtgärder (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1993/94 s. 264 och 1996/97 s. 268). Barn- och grundskolenämndens handläggning av ärendet Av handlingarna framgår bl.a. följande. Områdeschefen vid fick uppgift om att den 14-årige sonen till en av kommunens dagbarnvårdare dagen innan hade sexuellt ofredat de två flickor som då vistades i familjedaghemmet. Efter att ha pratat med flickornas mor - som var den som lämnade uppgifterna till - och med dagbarnvårdaren tog kontakt med , chef för barn- och grundskolekontorets resursenhet. fick av rådet att söka kommunjuristen för svar bl.a. rörande frågan om anmälan till socialnämnden skulle göras. På grund av kommunjuristens och egen semester - och då hon ville avvakta kommunjuristens synpunkter - gjorde anmälan till socialnämnden först . Jag kan inledningsvis konstatera att föräldrarna till de två barn som blivit sexuellt ofredade fick erbjudande om annan barnomsorg för sina barn, att samtal ägde rum med såväl nämnda familj som med dagbarnvårdarens familj samt att båda familjerna erbjöds hjälp. Vidare försäkrade sig om att dagbarnvårdarens son inte längre var tillsammans med dagbarnen. Det är självfallet positivt att på olika sätt snabbt agerade när man fick kännedom om händelsen . Dessa av vidtagna åtgärder inverkar emellertid inte på skyldigheten att, jämlikt 71 § andra stycket socialtjänstlagen, genast anmäla det inträffade till socialnämnden. Jag finner det anmärkningsvärt att barn- och grundskolenämnden i sitt remissvar inte kommenterat den omständigheten att det tog anmälde händelsen till socialnämnden. förtjänar kritik för det långa dröjsmålet. Information till föräldrar till övriga barn Av utredningen framgår att först , dvs. mer än efter händelsen , informerade föräldrar till övriga barn hos dagbarnvårdaren om vad som hade hänt. Informationsmötet hölls "för att hindra ryktesspridningen som var igång". I remissyttrandet anförs att information inte ansågs vara en lämplig åtgärd i avvaktan på utredning och bedömning av den fortsatta handläggningen samt att information bedömdes som tveksam utifrån sekretesshänsyn. JO har tidigare uttalat att, i normalfallet, en misstanke om att ett övergrepp skett på barn på ett daghem eller att ett barn på annat sätt farit illa där måste anses vara en sådan uppgift som direkt angår de övriga barnens förhållanden på daghemmet. Den information det är fråga om kan därför inte undanhållas föräldrarna till övriga barn. Barnens situation kan behöva utredas och genom att informera de berörda kan rykten, skvaller och obefogade misstankar förhindras (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1994/95 s. 287 och JO:s beslut i ärende med dnr 2320-1993). I enlighet med JO:s tidigare uttalanden anser jag att omständigheterna var sådana att uppgifterna inte kunde undanhållas föräldrar till övriga barn som vistades i familjedaghemmet. har dröjt alldeles för länge med att lämna ut information om det inträffade till dessa föräldrar. Handläggningen förtjänar således kritik även i detta avseende. Det finns i sammanhanget skäl att erinra om att man, i en situation som den här aktuella, från sekretessynpunkt självfallet bör vara försiktig med den information som lämnas ut. Om vårdnadshavaren till det barn som varit utsatt inte vill att andra föräldrar skall få information måste detta respekteras och information ges utan att gå in i detalj på det inträffade. När det gäller socialnämndens handläggning ger utredningen inte anledning till antagande att någon försummelse kan läggas nämnden till last i ärendet. Jag finner således inte skäl till några uttalanden i dessa delar. Med den kritik som ligger i det anförda såvitt avser barn- och grundskolenämnden avslutas ärendet. I en grundskola omhändertog personal en s.k. laserpenna, tillhörig en elev. Pennan återlämnades först efter nära . - Fråga om de rättsliga grunderna för omhänder-tagan-det. Även kritik för dröjsmålet med att återlämna pennan (Dnr 2415-1999) I en anmälan till JO framförde M.H. klagomål mot i kommun. Han anförde att skolan omhändertagit en laserpenna tillhörande hans son T. Sedan skolan nekat T. att få tillbaka laserpennan gjorde M.H. en polisanmälan om egenmäktigt förfarande. Förundersökning inleddes men lades ned. Sonen återfick inte pennan förrän efter . Chefsjustitieombudsmannen behandlade i ett beslut (dnr 2329-1999) M.H:s klagomål mot i och i . Anmälan remitterades till i kommun för utredning och yttrande. Nämnden anförde i sitt yttrande följande (hänvisningar till bilagor har utelämnats). har tagit del av handlingarna och kommundelsche-fen har intervjuat berörd rektor och den då tjänstgörande områdeschefen. Skolan har ett ansvar för elevens säkerhet och välfärd under skoltid och skolan är ett enskilt område där regler fastställs för trevnad och trygghet för alla som vistas där. I skolan förekommer det att elever tar med sig föremål som kan vara till skada för andra om de används i korridorer och klassrum. Det kan gälla vattenpistoler, knivar, smällare och var det vanligt med la-serpennor i skolorna. När nya elever börjar på högstadiet i åk 7 erhåller de en skolkatalog med allmän information om skolan och även vilka ord-nings-regler och förhållningssätt som gäller på skolan. Den katalogen tar eleverna med sig hem så att även föräldrar får tillgång till den. diskuteras och informeras eleverna fortlöpande om konsekvenserna av och vikten av att visa hänsyn och respekt för andra människor. De får också fortlöpande till-sägelser då de har med sig föremål som kan vara skadliga. I de flesta fall räcker det och eleverna förstår och tar till sig resonemanget. I detta specifika fall har skolans personal agerat utifrån de regler som gällde. Läraren om-händertog laserpennan och överlämnade den till rek-torsexpeditionen. Därefter blev laser-pennan liggande i ett kassaskåp, ingen efterfrågade den vid terminens slut och därför trodde ansvarig rektor att den blivit återlämnad som brukligt var. När det uppdagades att pennan fort-farande fanns kvar i skolan överlämnades den till polisen. Efter denna händelse har rutinerna förbättrats såtillvida att föremålet märks, eleven får ett kvitto och vårdnadshavaren ges en skriftlig informa-tion. konstaterar att skolans agerande i den här typen av frågor utgår ifrån att elever, föräldrar och personal tillsammans är överens om hur man förhåller sig till varandra i skolan, och att det är ett gemen-samt intresse att se till att ingen kommer till skada. I de flesta fall fungerar också samarbetet mycket bra. Olyckliga omständigheter medförde i det här fallet att ett omhändertaget föremål inte efterfrågades av förälder eller elev vid den tid-punkt som var bruklig (terminens slut) och föremålet blev kvar-liggande i kassaskåpet. Detta i kombination med att rektor var i tron att återlämning skett, ledde till en onödig för-dröjning. Rutinerna har förbätt-rats för att undvika att det händer igen. bereddes tillfälle att kommentera remissvaret. I beslut anförde JO följande. Det händer att elever medför föremål till skolan som kan skada dem själva, andra personer eller skolbyggnaden. Likaså kan elever ta med sig saker som - beroende på hur de används - kan anses mindre lämpliga inom skolans område, t.ex. mobiltelefoner och vissa typer av leksaker. En lagregel som klart förbjuder innehav av vissa föremål inom skolans område är 1 § första stycket lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål. I bestämmelsen stadgas att knivar, andra stick- och skärvapen och andra föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa inte får innehas bl.a. inom skolområde där grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs. Vad gäller skjutvapen och ammunition samt vissa föremål som jämställs med skjutvapen gäller i stället vapenlagens (1996:67) bestämmelser. Skolan kan anta egna ordningsregler som slår fast vilka typer av föremål som från ordnings- eller säkerhetssynpunkt inte är tillåtna att inneha eller använda inom skolans område. I det sammanhanget är bl.a. bestämmelserna i arbetsmiljölagen (1977:1160) av intresse. De bestämmelserna gäller också i skolan och i stor utsträckning även för eleverna. I 3 kap. 2 § första stycket stadgas att arbetsgivaren skall vidta alla åtgärder som behövs för att förebygga att arbetstagaren (eleven) utsätts för ohälsa eller olycksfall. Sådana ordningsregler som nämnts får självfallet inte vara utformade så att de strider mot lag eller annan författning. För det fall reglerna inte respekteras av eleverna uppkommer den i detta ärende aktuella frågan om vilka åtgärder skolans personal har rätt att vidta. Föreskrifter som medger tillrättaförande av grundskoleelever finns i 6 kap. 9 och 10 §§ grundskoleförordningen (1994:1194). Disciplinära åtgärder är tillsägelse, utvisning, kvarsittning, anmälan till rektor och hänskjutande till elevvårdskonferensen. Någon författningsbestämmelse som uttryckligen ger skolan rätt att omhänderta elevers egendom av ordnings- eller säkerhetsskäl finns inte. Europeiska konventionen (d. 1950) om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () och dess tilläggsprotokoll är gällande svensk rätt. I artikel 1 i första tilläggsprotokollet anges att varje fysisk eller juridisk person skall ha rätt till respekt för sin egendom. Ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. Bestämmelsen inskränker enligt andra stycket i artikeln dock inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse eller för att säkerställa betalning av skatter eller andra pålagor eller av böter och viten. Tvångsmedlet beslag är exempel på en inskränkning i rätten att utnyttja egendom och regleras, förutom i , i ett stort antal lagar. Därtill finns en rad bestämmelser i olika lagar som möjliggör omhändertagande av egendom på annat sätt än genom beslag. Av remissvaret framgår att enligt centralskolas rutiner tas omhändertagna föremål i förvar och återlämnas till eleven först vid terminens slut. Denna ordning är enligt min mening inte godtagbar. Förfarandet torde nämligen utgöra en sådan inskränkning i äganderätten som enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet fordrar lagstöd. Som ovan konstaterats saknas ett sådant lagstöd på skolans område. Även om skolan i det fall som anmälan avser hade följt sina egna rutiner, skulle den sålunda inte ha kunnat undgå kritik för sitt agerande. i ärendet föranleder i övrigt följande kommentar från min sida. Det kan inte vara ovanligt att det i skolan uppkommer situationer där det blir nödvändigt för personalen att ingripa mot en elev för att denne innehar föremål som antingen stör undervisningen eller utgör en fara för säkerheten. Med stöd av nödregler kan föremål omhändertas för att avvärja omedelbar fara. I de fall det rör sig om föremål som är förbjudna att inneha enligt lag kan skolpersonalen vända sig till polisen som har rätt att ta föremålet i beslag. När det gäller möjligheten att ingripa mot andra typer av föremål och i situationer som inte är så allvarliga att de kan bedömas som nödsituationer synes rättsläget oklart. Om de ovan angivna föreskrifterna angående di-sciplinära åtgärder anses uttömda, eller inte användbara, kan det tyckas att skolpersonalen - som en absolut sista åtgärd - borde ha möjlighet att omhänderta ett föremål som är nödvändig för att komma till rätta med problemet. I vad mån skolförfattningarna bör kompletteras i detta hänseende är en fråga som kan vara av intresse för berört departement. En kopia av beslutet överlämnas därför till för kännedom. Handläggningen av ett ärende rörande en elev som varit i behov av särskilt stöd. Kritik mot en med att fatta beslut när eleven fullgjort sin skolgång utanför ordinarie under-visning (Dnr 3193-1999) I en anmälan till JO riktade G.S., genom ombudet jur.kand. , kritik i olika avseenden mot Hyllie stadsdelsfullmäktige i kommun och rektor vid i . Hon klagade bl.a. på att kommu-nen inte hade efterkommit hennes begäran att få ett skriftligt beslut enligt 5 kap. 5 § grundskoleförordningen (1994:1194) om att hennes son T.S., född , skulle placeras i särskild undervisningsgrupp. Hon anförde även i övrigt syn-punkter på hur stadsdelsfullmäktige respektive skolledningen agerat vad gällde hennes sons skolgång och därmed sammanhängande frågor. Av anmälan jämte bifogade handlingar framgick bl.a. följande. var placerad i särskild undervisningsgrupp men återgick till sin ordinarie klass senare under terminen. önskade G.S. få besked från skolan hur undervisningen skulle ordnas för T.S. I slutet av septem-ber begärde G.S. att hon skulle få ett skriftligt beslut på att T.S. på nytt skulle placeras i särskild undervisningsgrupp. Något sådant beslut erhöll hon emellertid inte. G.S. hade vänt sig till och klagat på handläggningen av ärendet. hade i ett beslut (dnr 98:1821) redogjort för gällande regler och hur dessa lämpligen borde tillämpas i ett fall som det föreva-rande samt överlämnat ärendet till kommunen för handläggning i enlighet med i beslutet gjorda uttalanden. , efter det att G.S. på nytt begärt att få ett skriftligt beslut i frågan om särskild undervisningsgrupp och återigen vänt sig till , fattades ett sådant beslut. G.S. klagomål remitterades till Hyllie stadsdelsfullmäktige för utredning och yttrande över vad som däri anförts i fråga om dröjsmålet med att fatta beslut i en-lighet med 5 kap. 5 § grundskoleförordningen beträffande T.S. Stadsdelsfullmäk-tiges myndighetsutskott anförde i ett yttrande av ordföranden bl.a. följande. Hyllie stadsdelsfullmäktiges myndighetsutskott bestrider att det har förele-gat något onödigt dröjsmål i samband med det nämnda beslutet. Den akuta situation som erfordrade beslut enligt 5 kap. 5 § (grundskoleförordningen; JO:s anm.) uppkom . Det formella beslutet fatta-des . Hyllie stadsdelsfullmäktiges myndighetsutskott vill inledningsvis klargöra att skolledningen på under T.S. hela skolgång varit starkt involverad för att på bästa sätt hjälpa honom till en bra skolgång. Detta är en grundläggande utgångspunkt som vi vill tydliggöra. Under långa perioder har dialogen mellan T.S. mor och skolledningen och övrig skolpersonal varit mycket förtroendefull. Samarbete har byggt på täta kontakter där T.S. mamma uttryckt sin glädje över skolans stora engagemang. Skolan har även haft nära samarbete med barn- och ungdomshabiliteringen samt barn- och ungdomspsykiatriska kliniken. Vid en återblick på det arbete som skolan lagt ner kan man se tillbaka på ett otal antal händelser som har ställt stora krav på skolans förmåga att finna lösningar. Situationen kring T.S. är ytterst ovanlig och svårhanterlig. Hans handikapp är mycket svårt att hantera, men skolan har insett sitt stora ansvar för att T.S. skall ha en så god skolsituation som möjligt. Trots alla ansträngningar att tillgodose T.S. behov och mammans önskemål på Lindeborgsskolan måste man konstatera att förutsättningarna är begränsade. Teoretiskt sett kan T.S. erbjudas skolgång på Lindeborgsskolan med elev-assistent, men elevassistentens arbetssituation har varit sådan att skolan inte har kunnat motivera ens den mest utbildade personal att stanna vid sin uppgift. När alla resurser var uttömda och situationen i det närmaste ohållbar fattade rektorn beslutet att T.S. skall fullgöra sin skolgång vid Hyllie stadsdels resursskola med hänvisning till grundskoleförord-ningen 5 § 5. Det är i resursstarka miljö stadsdelen kan ge honom en värdig skolgång med respekt för hans stora behov. Det är där miljön är anpassad, personalen specialutbildad och barngruppen sådan att T.S. kan ha en chans att utvecklas rätt. erbjöds plats på stadsdelens resursskola, , . elevassistent var med vid inskolningen för att ge T.S. trygghet och för att visa den nya personalen hur T.S.