frsrdg · GP04JO1 · 2002-01-01 00:00:00 — - Lämpligheten av att den misstänkte i ärendena - - - delgavs misstanke om brott per telefon samt skälet till att förhöret genomfördes av civilanställd personal. (länspolismästaren ) kom in med ett yttrande. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Protokollering med stöd av 23 kap. 21 § tredje stycket rättegångs-balken och användandet av civilanställd personal för utredningar av butikstillgrepp Vid förundersökningar skall protokoll föras över vad som därvid förekommit av betydelse för utredningen (23 kap. 21 § första stycket RB). Närmare föreskrifter om protokoll och anteckningar vid förundersökningar finns i 20-25§§ FUK. I mindre mål får i stället för protokoll föras kortfattade anteckningar över det väsentliga, som förekommit i förundersökningen (23 kap. 21 § tredje stycket RB). Sådana anteckningar får föras, om det brott, som förundersök ningen avser, kan antas inte föranleda annan påföljd än böter samt förundersökningen är av mindre omfattning. Utsagor av personer som hörts under förundersökningen behöver härvid inte återges annorlunda än som en av förhörsledaren lämnad redogörelse för utsagans väsentliga innehåll. Vidare gäller att redogörelsen inte behöver vara granskad av den hörde (24 § FUK). De nu granskade ärendena, i vilka polismyndigheten använt den dokumentationsmetod som anges i 23 kap. 21 § tredje stycket RB, avsåg alla snatteri. Det var således fråga om brott som i normalfallet kan antagas inte föranleda annan påföljd än böter. Som jag har utvecklat i ett beslut om den s.k. snattefonen (JO 2000/01 s. 137) ger emellertid utredningen av brottsbalksbrott ofta upphov till rättsliga problem av olika slag. I det nämnda beslutet uttalade jag bl.a. följande i denna fråga. Den omständigheten att ett stöldbrott är att bedöma som ringa och till följd därav betecknas som snatteri innebär inte att de rättsliga problem som man möter vid utredningen är mindre än vid ett brott som avser egendom av större värde eller av annat skäl är att bedöma som stöld. Utredningar av butikstillgrepp är i själva verket förenade med särskilda svårigheter såvitt avser bedömningen av såväl det objektiva som det subjektiva brottsrekvisitet. Man kan här särskilt peka på det förhållandet att det fysiska tillgripandet av en vara i en snabbköpsbutik eller ett varuhus inte bara är tillåtet utan i själva verket i de flesta fall är förutsatt som ett i praktiken nödvändigt led i inköpet av varan. Det är först när varan förs förbi en viss punkt - t.ex. kassan eller gränsen mellan skilda avdelningar i ett varuhus - som tillgreppet övergår till att bli olovligt. Såvitt gäller snatteribrottet tillkommer att försök till snatteri är straff-fritt. Detta förhållande ger upphov till särskilda svårigheter i rättsligt hänseende, eftersom gränsdragningen mellan stöld och snatteri inte bestäms enbart av det tillgripnas värde utan också av andra omständigheter av mångskiftande slag. De nu nämnda omständigheterna är ägnade att försvåra också bedömningen av om det subjektiva rekvisitet för straffansvar - tillägnelseuppsåt - är uppfyllt. Erfarenheterna från det praktiska rättslivet visar att det i fråga om butikstillgrepp inte är ovanligt att förundersökningar läggs ned och åtal ogillas på den grunden att det inte förelegat något fullbordat snatteribrott eller att tillägnelseuppsåt inte kunnat styrkas. I det fall som avses i anmälan till JO hade E.C.V. Det är inte heller ovanligt att en person, som enligt målsägandens polisanmälan har erkänt ett butikstillgrepp, sedan antingen förnekar brott när han hörs eller underlåter att godkänna ett utfärdat strafföreläggande. Åklagaren måste i sådana fall åberopa vittnesbevisning för att kunna styrka brott. Av det sagda följer att man vid utredningen av butikstillgrepp inte kan nöja sig med ett enkelt erkännande av den misstänkte, oavsett om gärningen är att bedöma som stöld eller som snatteri. Händelseförloppet måste i stället klarläggas i alla de hänseenden som krävs för att åklagaren skall kunna göra ett välgrundat ställningstagande i ansvarsfrågan. Det blir självfallet också lättare för den misstänkte att förbereda sitt försvar, om utredningen dokumenteras enligt vad som i allmänhet gäller för förundersökningar. Det är således enligt min mening inte tillfyllest att dokumentera snatteriutredningar på det enkla sätt som anges i 23 kap. 21 § tredje stycket RB. I de nu granskade ärendena har utredningarna utförts av civilanställd personal vid polismyndigheten. Av vad som har sagts om de problem i rättsligt hänseende som kan uppkomma under utredningen av ett butikstillgrepp följer att det är angeläget att sådana utredningar görs av erfaren utredningspersonal med goda kunskaper i straffrätt. Av detta skäl bör normalt polismän anlitas för uppgiften. Det har, såvitt gäller den utredning som avsåg E.C.V., upplysts att den civilanställda utredare som verkställde denna tidigare hade tjänstgjort som polisman vid en annan polismyndighet och åter är anställd i en sådan befattning. Det finns därför inte anledning att tro annat än att hon hade den kompetens som uppgiften krävde. Delgivning av brottsmisstanke per telefon Ärenden vid en polismyndighet som inte skall avgöras av polisstyrelsen eller polisnämnden avgörs av länspolismästaren. Om sådana ärenden inte behöver prövas av länspolismästaren, får de emellertid avgöras av någon annan anställd enligt vad som anges i arbetsordningen eller i särskilda beslut (3 kap.6 § polisförordningen [1998:1558]). Av den arbetsordning som gällde för i vid handläggningen av de här aktuella ärendena framgår att föredragning och beslut vad gällde förundersökningsledning beträffande brott av enkel beskaffenhet kunde handläggas av vissa inspektörer. Jag utgår mot denna bakgrund från att en inspektör har varit förundersökningsledare i de olika ärendena och i denna egenskap beslutat om inledande av förundersökning och om vem som skulle delges misstanke om brott. Den civilanställda handläggaren har därefter per telefon hållit ett förhör med den misstänkte vid vilket denne delgetts misstanke om brott. Den ende som med anledning av brotts-misstanken haft någon direktkontakt med den misstänkte är således den person - exempelvis en butiksinnehavare eller en butikskontrollant - som ertappat denne med tillgreppet. Det är uppenbart att det nu beskrivna förfarandet medför betydande risker vad gäller identifieringen av den misstänkte. Det får självfallet inte förekomma att någon felaktigt blir föremål för åtal eller tillställs ett strafföreläggande av det skälet att den person som har blivit ertappad med ett brottsligt handlande inte har blivit identifierad på ett godtagbart sätt. Det får med andra ord, när åklagaren beslutar i åtalsfrågan, inte finnas något utrymme för tvivel om vilken person beslutet rör. Som jag närmare har utvecklat i det tidigare nämnda beslutet om snattefonen är identifieringen av den misstänkte en åtgärd som vidtas vid polisens myndighetsutövning. Uppgiften att fastställa den misstänktes identitet kan således inte överlämnas till en butikskontrollant eller annan privatperson. Det ligger vidare i sakens natur att det för att en identitetskontroll skall uppfylla rättssäkerhetens krav fordras att den misstänkte konfronteras med den som gör kontrollen. Det är således en uppgift för befattningshavare inom polisen att vid ett personligt sammanträffande med den misstänkte exempelvis ta ställning till om en legitimationshandling som företes av denne kan godtas som underlag för Det finns också andra metoder för att vid ett sådant sammanträffande fastställa den misstänktes identitet. Som jag har uttalat i mitt beslut i ärendet dnr 2540-1993 kan det emellertid inte godtas att en viss persons identitet anses fastställd enbart på grund av att han har lämnat korrekta svar på kontrollfrågor avseende uppgifter som finns i offentliga register eller annars är lättåtkomliga. Jag har förståelse för att polismyndigheten av resursskäl måste höra personer per telefon. Det kan emellertid av nu angivna skäl normalt inte godtas att ett telefonförhör med den misstänkte utgör den enda kontakten mellan denne och polismyndigheten i ärendet. Om det inte har varit möjligt att höra den misstänkte på platsen i samband med ertappandet och därvid delge honom misstanke, måste han därför kallas till ett förhör för identifiering och misstankedelgivning. Ett sådant förfarande kan underlåtas endast om förhörsledaren har sådan personlig kännedom om den misstänkte att han vid ett telefonförhör med säkerhet kan utesluta risken att han förhör fel person. Kritik mot en polismyndighet för att ett beslag hade skett inom ramen för en utredning enligt 23 kap. 22 § (Dnr 4614-1999) I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Vid en inspektion vid i , City polis-mästardistrikt, närpolisområde , framkom följande vid genomgången av ärendet - - - som avsåg en anmälan om brott mot knivlagen. kallades polisen till Centralplan av ordningsvakter vid som hade gripit en person som stått och viftat med en kniv. Efter identifiering hördes mannen om kniven varefter han frigavs. Identifieringen gjordes med hjälp av "dataslagningar, mantal, pass samt trovärdiga uppgifter". Kniven togs i beslag och ett beslagsprotokoll upprättades. På en blankett (utredning utan formell förundersökning) hade antecknats att den misstänkte erkände gärningen och var villig motta strafföreläggande/ordningsbot samt att han hade uppgett att han bar kniv för att kunna använda den i självförsvar. Ärendet redovisades till åklagarmyndigheten . beslutade assisten-tåklagaren att förundersökningen skulle kompletteras, eftersom det hade framkommit att den gripne troligen använt sig av en annan mans identi-tet. Jag beslutade att ta upp förhållandena till granskning i ett särskilt ärende. Ärendet remitterades till i för upplysningar och yttrande över grunden till att ett beslag hade skett inom ramen för en utredning en-ligt 23 kap. 22 § (RB). (länspolismästaren ) kom in med ett yttrande. anförde bl.a. följande. JO har i remissen anmodat polismyndigheten att "lämna upplysningar över grun-den till att ett beslag har skett inom ramen för en utredning enligt 23 kap. 22 § ". Som framgår av handlingarna i ärendet, har det i det aktuella fallet varit fråga om brytande mot bestämmelsen i 1 § knivförbudslagen, dvs. att kniv inte får innehas på bl.a. allmän plats. Av 4 § denna lag framgår att den som bryter mot denna bestämmelse (uppsåtligen eller av oaktsamhet) skall dömas till böter eller fäng-else. Vidare skall enligt 5 § föremål som innehafts i strid med kniv-förbudslagen förklaras förverkade, om det inte är uppenbart oskäligt. För att ett föremål skall kunna förverkas, måste besittningen av föremålet först överföras till po-lismyndigheten vilket sker genom ett beslag. Grunden för be-slagtagande av kniven i förevarande fall är 27 kap. 1 § första stycket RB, dvs. att föremålet - kniven - skäligen kan antagas på grund av brott förverkat. Det torde inte vara någon tvekan om att förutsättningarna materiellt sett varit upp-fyllda (1 och 5 §§ knivförbudslagen). Vidare framstår det som klart att de materiella förut-sättning-arna för att tillämpa det föreskrivna förenklade förfarandet i 23 kap. 22 § RB varit uppfyllda. En annan sak är att det senare i samband med åklagarens utredning och ställningstagande framkom osäkerhet om gärningsmannens iden-titet. Fråga är dock om beslaget formellt sett kunnat vidtas inom ramen för det före-skrivna förenklade förfarandet. för sin del kan inte i lagstift-ningen och lagförarbeten till denna finna något formellt hinder mot detta. Vad gäller uttalandena i prop. 1993/94:23 (rätteligen 1994/95:23, JO:s anm.) i fråga om 23 kap. 3 § tredje stycket RB framhålls endast att bestämmelsen inte ger rätt för polisman att vidta tvångsåtgärd och en hänvisning görs till 24, 26-28 kap. där förutsättningarna för tvångsmedelsanvändning finns (a. prop. s. 78). Myn-digheten instämmer helt med detta uttalande, men det ger inget stöd för att tvångsmedel inte kan användas vid förenklad utredning. Som myndigheten ser det uttalades detta för att klargöra att bestämmelsen i sig, ("som sådan" a. prop. s. 77) inte ger rätt till tvångsmedelsanvändningen, vilket ju är helt riktigt. Något motsvarande uttalande föreligger inte heller under avsnittet om förenklad utredning (a. prop. Det bör också påpekas att 23 kap. 3 § och 22 § reglerar olika frågor. Den förstnämnda bestämmelsen tar sikte på situationer i utredningens inledande stadium där förundersökning inte "hunnit inledas", medan den sistnämnda gäller de fall där förut-sättningar för förundersökning enligt 23 kap. 1 § materiellt sett i och för sig föreligger men att undersökning inte "behöver" genomföras när fallet är klart och det inte kan antas leda till annan påföljd än böter. I sammanhanget vill myndigheten även tillägga att den anser bestämmelsen i 23 kap. 16 § RB och förarbetena till denna inte utvisar att avsikten varit att tvångsmedel endast kan användas inom ramen för en pågående förundersökning. I bestämmelsen föreskrivs endast att "Om användande av tvångsmedel under förundersökning gälle vad i 24-28 kap. stadgas". RPS: s föreskrifter om handläggning av brottmål utan förundersökning ger tvärtom uttryck för att det skulle vara möjligt att använda tvångsmedel vid för-enklad utredning (se ovannämnda FAP 404-1, under avsnitt 3 Dokumentation där det föreskrivs att den misstänktes inställning till bl.a. eventuellt förverkande skall dokumenteras). Som myndigheten är väl förtrogen med är JO dock av den uppfattningen att straffprocessuella tvångsmedel enligt 24-28 kap. RB endast kan användas inom ramen för en pågående förundersökning och om sådan undersök-ning inte redan har inletts när ett sådant tvångsmedel vidtas, innebär åtgärden enligt JO att förundersökningen faktiskt sett inleds (JO 1993/94 s. 97, 1995/96 s. 103 och i det avgjorda ärendet dnr 4538-1998, ). har uttryckt samma uppfattning i sitt slutbetänkande (SOU 1995:47 s. 155). Som redovisats ovan framförs dock en annan uppfattning i boken m.fl. 2:a uppl. 1999 s. 158-161). Slutsatsen av JO:s och synsätt skulle följaktligen vara att det är uteslutet att tillämpa det förenklade förfarandet i den mån någon form av straffprocessuellt tvångsmedel an-vänts i utredningen eftersom en förundersök-ning alltid anses inledd genom att tvångsmedel an-vänds. Det skulle följaktligen inte vara möjligt att göra ett beslag inom ramen för förenklad utred-ning ens när det görs för att kunna genomföra ett föreskrivet förverkande och någon ytter-ligare utredning inte återstår. Vidare skulle exempelvis förundersökning formellt anses inledd när beslag görs enbart i syfte att förverka föremål enligt den ovan nämnda förverkandelagen. Det kan tilläg-gas att i ärendet aktuell situation inte sällan uppkommer i fall då gärningsmannen är och det således blir aktuellt att tillämpa förverkandelagen. För att ta ett ytterligare exempel skulle vidare ett förenklat förfarande aldrig kunna tillämpas om en brottsutredning inleds med ett gripande, om än aldrig så kort, utfört av polisman eller av envar enligt 24 kap. 7 § RB som sedan överförs till polisman. Att en brottsutredning inleds på detta sätt torde inte vara ovanligt i fråga om den brottslighet som det är lämpligt att tillämpa det förenklade för-farandet på (jfr. ovan JO-beslut dnr 4538-1998 s. 28), dvs. brottslighet som direkt observeras och någon sedan ingriper. I praktiken är det således med JO:s synsätt uteslutet att tillämpa förfa-rande enligt 23 kap. 22 § i en stor del av de fall där det är lämpligt och som det av lagstiftaren torde ha varit avsett att använda förfarandet på (jfr prop. 1994/95:23 s. 75). I exempelvis det aktu-ella ärendet omöjliggörs användning av det förenklade förfarandet redan genom det sätt ut-red-ningen inletts på, nämligen genom gripandet av mannen som misstänktes inneha kniv. vill emellertid ifrågasätta om en sådan generell ståndpunkt kan intas att tvångs-medel endast kan användas inom ramen för en förundersökning och att en sådan, om den inte hunnit inledas, anses inledd genom tvångsåtgärden. Som myndigheten anfört finns det ingen for-mell reglering som föreskriver en sådan ordning och det framgår inte heller av lagförarbetena att det skulle förhålla sig på detta viset. Vidare visar det ovan anförda att det enligt myndighetens upp-fattning inte kan vara rimligt att det skulle förhålla sig så. Myndigheten vill framhålla att den i allt väsentligt delar JO:s uppfattning i fråga om när tvångs-medel i normalfallet bör användas. Myndigheten vill dock hävda att, i fall som det aktuella, det inte föreligger något formellt hinder mot att tillämpa det förenklade förfarandet när utredningen inleds genom gripande och därefter föremål beslagtas enbart i syfte att kunna genomföra föreskri-vet förver-kande enligt speciallagstiftning. Tvärtom torde det vara lämpligt att tillämpa detta förfa-rande och det måste också anses ligga i lagstiftarens intentioner att så skall ske i förevarande situ-ationer (a. prop. s. 75). I fall som det aktuella finns det i princip inte något ytterligare att utreda utan brottet är redan klarlagt genom in-nehavet av kniv på allmän plats. Myndigheten kan inte finna att förarbetena till denna bestämmelse motsäger att det förenklade förfarandet inte skulle kunna an-vändas då någon form av tvångsmedel använts. Som framgår av förarbetena innebär det förenklade förfarandet för övrigt inte att mindre krav ställs på det materiella underlaget för prövningen av ansvarsfrågan, utan bestämmelsen tar sikte på att dokumentationen förenklas (a. prop. 33 ff.). Rätt använt innebär det förenklade förfarandet således ingen egentlig skill-nad för den aktuelle gärningsmannen. Det bör vidare framhållas att grunden för att använda det förenklade förfarandet är att det i och för sig föreligger förutsätt-ningar för förundersökning enligt 23 kap. 1 §, men att det inte väljs för att det inte behövs enligt 23 kap. 22 §. Sammanfattningsvis anser myndigheten att JO:s generella ståndpunkt i fråga om tvångsmedelsan-vändning kan ifrågasättas, både från formell och praktisk ut-gångspunkt. Myndigheten hävdar att det i vart fall inte finns - och att det inte heller bör finnas - något hinder mot att tillämpa det för-enklade förfarandet i ut-redningar som inleds på det sätt som i det aktuella fallet. Inte heller bör det fin-nas något hinder mot att tillämpa förfarandet när ett beslag görs enbart i syfte att kunna genom-föra ett författningsföreskrivet förverkande. Avslutningsvis vill myndigheten framföra att förevarande fall visar att det finns skäl att uttryckli-gen klargöra i lagstiftningen hur reglerna om förundersökning och tvångsmedelsanvändning för-håller sig till varandra. Det kan principiellt sett inte anses tillfredsställande att den rättsmodell som JO utarbetat i fråga om tvångsmedelsanvändning inte underbyggs av uttrycklig lagreglering och lag-förarbeten. Det bör tilläggas att avsaknaden på sådan lagreglering med utveck-lade förarbeten till denna skapar stor osäkerhet inom polisväsendet vid den praktiska tillämpningen av bl.a. tvångsmedel. Inte minst gäller det i de fall rättsmodellen enligt myndighetens mening synes stå i motsatsförhållande till lagstiftarens intentioner i fråga om exempelvis förenklad utredning. Detta leder till orimliga konsekvenser vilka påvisats ovan i Myndigheten anser därför att lag-stiftningen bör ses över så att regleringen blir tydlig från såväl formell som praktisk utgångspunkt. De grundläggande reglerna om förundersökning finns i 23 kap. (RB) och i förundersökningskungörelsen (1947:948) (FuK). Förundersökning skall inledas så snart det, på grund av angivelse eller av annat skäl, finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (23 kap. 1 § första stycket RB). Beslut att inleda en förundersökning fattas av polismyndigheten eller åklagaren (23 kap. 3 § första stycket RB). Förundersökningen har två huvudsyften. Den ena är att utröna om ett brott har begåtts och att klarlägga vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl för åtal föreligger. Det andra huvudsyftet är att bereda målet så att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid en framtida huvudförhandling (23 kap. 2 § RB). Innan förundersökning har hunnit inledas får en polisman hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen, s.k. primärutredning (23 kap. 3 § tredje stycket RB). Mer detaljerade regler om primärutredning finns i 3 a § FuK. En polisman, som ingriper mot ett brott eller annars kommer till platsen för ett brott eller tar upp anmälan om ett brott, skall enligt denna bestämmelse vidta de utredningsåtgärder som är möjliga, även om förundersökning inte hunnit inledas. Utredningen skall om möjligt färdigställas direkt på plats. Vidtagna åtgärder skall anmälas för den som har rätt att leda förundersökning rörande brottet. Som ett undantag från huvudregeln att brottsutredningar skall göras i förundersökningens form föreskrivs i 23 kap. 22 § RB att en förundersökning enligt bestämmelserna i 23 kap. RB inte behöver genomföras, om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäller ett brott som inte kan antas föranleda någon annan påföljd än böter. Det förenklade förfarandet kan således användas även i fråga om brott där fängelse ingår i straffskalan. I Processlagberedningens förslag till rättegångsbalk (SOU 1938:44) anfördes följande om bestämmelsen i 23 kap. 22 § RB (s. 295 f.). Beträffande vissa brott synes ej vara nödvändigt, att i alla fall förundersökning enligt de i detta kapitel meddelade bestämmelserna äger rum. Särskilt är detta fallet i fråga om ringare brott, vilka ej enligt lag kunna föranleda svårare straff än böter. Ofta är här utan vidare klart, vem som förövat brottet, och någon särskild utredning erfordras ej. Detsamma gäller brott, som förövats inför domstol vid dess sammanträde och för vilka enligt 45 kap. 2 § första eller andra stycket åtal kan väckas utan stämning. För att förundersökning skall kunna underlåtas måste dock läget vara sådant, att tillräckliga skäl för åtal ändock föreligga. I fråga om brott för vilka åtal skall upptagas av högre rätt, sker den förberedande utredningen ofta genom skriftväxling. Denna anordning synes utan olägenhet kunna bibehållas, då brottet är av lindrigare art. Förundersökning enligt detta kapitel bör därför ej vara erforderlig, såvida ej anledning förekommer till ådömande av frihetsstraff eller avsättning. Enligt 45 kap. 5 § kan åklagaren i vissa fall utvidga ett väckt åtal. Huruvida särskild förundersökning angående den gärning, som utvidgningen avser, är erforderlig, bör åklagaren äga att bedöma med hänsyn till omständigheterna i varje särskilt fall. Ofta kan utvidgningen föranledas av vad vid målets behandling inför rätten förekommer, och någon förundersökning är då i många fall onödig. I sista stycket av förevarande paragraf har därför stadgats, att utvidgning av väckt åtal må ske utan att förundersökning enligt detta kapitel ägt rum. Detta avsnitt återgavs sedan i NJA II till ledning för rättstillämpningen (s. 318). Bestämmelserna i 23 kap. 22 § RB tar i första hand sikte på situationer där brottet kan utredas direkt på platsen. En praktisk konsekvens av att man avstår från att genomföra en förundersökning är att det inte behövs något protokoll (jfr 24 § FuK). Det bör däremot av en polisrapport eller annan handling, t.ex. en ordningsbotsblankett, framgå om den misstänkte erkänner eller förnekar gärningen (25 § FuK). Det förutsätts således att den misstänkte även vid ett utredningsförfarande enligt 23 kap. 22 § RB underrättas om misstanken, även om någon formell delgivning av misstanken enligt 23 kap. 18 § RB inte behöver ske. Givetvis är det nödvändigt att det i handlingarna finns sådana uppgifter om den misstänkte och händelsen att gärningsmannen och gärningen kan identifieras samt att det även i övrigt finns tillräckliga uppgifter för prövningen av skuld- och påföljdsfrågorna (jfr Fitger, , del 2, s. 23:76).