frsrdg · GP04RR9 · 2002-01-01 00:00:00 — instämmer till största delen i revisorernas förslag, men påpekar vikten av att ett eventuellt nytt regelverk inte försvårar för universitet och högskolor att ta emot sponsormedel. Den ekonomiska situationen anses vara synnerligen besvärlig. De sponsorer som är villiga att skjuta till medel för ett angeläget ändamål, och på ett för myndigheten fördelaktigt sätt, ska enligt kunna göra det. stöder revisorernas förslag, men understryker vikten av att eventuella nya regler och riktlinjer för sponsring inte får en negativ inverkan på myndigheternas möjligheter att få till stånd och genomföra sponsringssamarbeten. Ett bortfall av sponsorintäkter för Moderna museets vidkommande skulle bli mycket kännbart för verksamheten, såvida inte bortfallet kompenseras med höjda anslag. Även uttrycker en förhoppning om att revisorernas förslag ska resultera i riktlinjer och rekommendationer som kommer att underlätta museets arbete med att söka sponsorer, inte försvåra det. Vidare hade det enligt museet varit önskvärt om revisorerna framfört inte bara företagens, utan även kulturinstitutionernas, osäkerhet vad gäller avdragsrätten för sponsring. Enligt uppfattning är den svenska skattelagstiftningen i detta avseende svårtolkad och bör närma sig den som gäller i flera andra europeiska länder. Livrustkammaren, , kommenterar också skattelagstiftningen med avseende på företagens avdragsrätt för sponsring. Myndigheten anser att lagstiftningen bör ses över i syfte att underlätta för kulturinstitutionerna att erhålla sponsorer. En remissinstans är mindre positiv till revisorernas förslag. () anser att det finns anledning att ta revisorernas granskning på stort allvar. menar SHMM att revisorerna tenderar att överdramatisera riskerna med sponsring, åtminstone vad gäller de statliga myndigheterna inom kulturområdet. Revisorernas förslag är enligt SHMM:s uppfattning onödigt långtgående och kommer att leda till ökad administration, ett mer komplext regelverk samt ökade kostnader. Principiella utgångspunkter för sponsring I rapporten föreslogs att regeringen tar ställning till vilka myndigheter eller vilka verksamheter som får finansieras med sponsring. En myndighets rätt att finansiera sin verksamhet med sponsring bör enligt rapporten komma till uttryck i regleringsbrev. Därutöver föreslogs att riktlinjer för sponsringens omfattning, liksom krav på återrapportering, anges i regleringsbrev. meddelar att kontinuerligt arbetar med frågor som rör sponsring. görs en analys av sponsringens art och omfattning inom område. Analysen kommer att ligga till grund för fortsatta överväganden om åtgärder. Övriga remissinstanser stöder eller har inget att invända mot förslaget att regeringen tar principiell ställning i sponsringsfrågan. ombudsmän (), Statskontoret, , , , och instämmer i revisorernas bedömning att det är angeläget att värna om förtroendet för en myndighets verksamhet. Myndighetens objektivitet ska inte kunna ifrågasättas vid finansiell samverkan med extern part. JO menar att det är särskilt viktigt att förvalt-nings-myndigheter iakttar opartiskhet i verksamheter där det förekommer myndighetsutövning gentemot enskilda. Att en myndighet som sysslar med myndighetsutövning ingår sponsoravtal med enskilda personer eller företag är enligt JO:s uppfattning en omständighet som är ägnad att rubba allmänhetens förtroende för myndigheten. Detta gäller även om den del av verksamheten som berörs av spon soravtalet är skild från myndighetens verksamhet i övrigt. JO delar revisorernas uppfattning att det är olämpligt att en tillsynsmyndighet som ingår någon form av sponsoravtal med företag som står under dess tillsyn. Situationer där myndigheternas opartiskhet kan ifrågasättas bör i möjligaste mån förhindras genom att någon form av regelverk för sponsring av statliga myndigheter upprättas, anser JO. Även Statskontorets uppfattning är att myndigheter med myndighetsutövande funktion inte bör ingå sponsringsavtal. Vidare framhåller Statskontoret att det även kan finnas skäl att reglera sponsring av verksamheter som kommuner och landsting är huvudman för. Särskilt gäller detta när verksamheten avser myndighetsutövning. Statskontorets principiella uppfattning är annars att sponsring, under lämpliga former, kan fungera som ett finansieringskomplement för myndigheter vid sidan av anslag och avgifter. Ett samarbete med sponsorer bör noga övervägas, något som enligt Statskontorets mening även gäller finansieringsformerna bidrag och donationer. menar att förtroen-de-skadliga risker i samband med sponsring främst uppstår vid längre och varaktiga ekonomiska förhållanden mellan en myndighet och ett privat företag. När det gäller genomförande av den internationella framhåller inspektionen att det inte var ett institut som bidrog med medel, utan flera. Därutöver framhåller inspektionen att konferensen var att betrakta som ett engångsevenemang som inte återkommer till . påpekar att myndigheten hade rollen av arrangör, medan organisationen var den formella värden. Inspektionen framför vidare att den byggde upp en organisation, avskild från myndighetens ordinarie verksamhet, bemannad med personer som inte löpande deltar i myndighetens tillsynsverksamhet. Inspektionen vill också lyfta fram den öppenhet kring finansieringen som myndigheten visat under planerings- och genomförandefasen. Därutöver pekar på de skrivningar som finns ekonomiska vårproposition (2000/01:100) avseende konferensens finansiering, vilka inte föranledde några invändningar från . menar att riskerna för otillbörligt beteende eller uppkomsten av misstankar om ett sådant beteende sannolikt minskar om principerna i lagen om offentlig upphandling - utnyttjande av konkurrensmöjligheter, affärsmässighet och likabehandling av leverantörer - används. påpekar att universitet och högskolor, vid sidan av skyldigheten att iaktta saklighet och opartiskhet, även har ett uppdrag att samverka med det omgivande samhället. Som även framgår av revisorernas rapport ska granska om det på högskolans område förekommer en konflikt mellan kravet på att iaktta saklighet och opartiskhet i verksamheten och åliggandet att samverka med det omgivande samhället. granskning kommer att omfatta principerna för uppdragsforskning och uppdragsutbildning, sponsring m.m. anser det angeläget att regeringen genomför en grundlig analys av sponsringens betydelse som finansieringskälla och vilka villkor som ska gälla för mottagande av sponsring. Ingen av remissinstanserna har något att invända mot förslaget att regeringens ställningstagande till vilka myndigheter eller vilka verksamheter som får finansieras med sponsring kommer till uttryck i regleringsbrev. Regeringens ställningstagande kring sponsring bör enligt () komma till uttryck genom medgivande i instruktion, regleringsbrev eller särskilt regeringsbeslut. ESV anser det också angeläget att regeringen anger ramarna för finansiering via sponsring. anser att revisorernas förslag bör kompletteras med en rekommendation till regeringen att myndigheterna inte ska budgetera med förväntade sponsorintäkter. Ett par remissinstanser är dock tveksamma till om regeringen i regleringsbrev ska ange riktlinjer för sponsringens omfattning. () anser att det saknas vägande skäl för att regeringen ska ange riktlinjer för sponsringens omfattning samt återrapportering, främst på grund av den ringa omfattning sponsringen totalt sett har. Livrustkammaren/ /menar att myndigheterna bör ges frihet att själva bestämma sponsringens omfattning och inriktning. Omfattningen bör inte begränsas av regeringen så länge basverksamheten inte görs beroende av sponsormedel. Några remissinstanser har uttryckt sin syn på vilka typer av myndigheter eller vilka verksamheter som ska kunna tillåtas att motta sponsring. Livrustkammaren//anser att kulturmyndigheter generellt bör ges möjlighet att samarbeta med näringslivet. Även kultur och näringsliv anser att kulturinstitutioner bör ingå i den grupp myndigheter som får motta sponsring. Föreningen anför därutöver att det resurs-tillskott ett sponsringssamarbete ger en kulturinstitution inte står i strid med den offentliga finansieringen av institutionen, detta oberoende av om anslagen ökar eller minskar. Enligt () uppfattning bör länsstyrelserna och RAÄ vara sådana myndigheter som ges rätt att finansiera sin verksamhet med sponsring. RAÄ ser sponsring som ett sätt att få företagen att finna det lönsamt att engagera sig i kulturmiljöarbetet, särskilt på lokal och regional nivå. anser att sponsring av aktiviteter av tillfällig eller extraordinär karaktär, vid sidan av myndighetens reguljära verksamhet, kan vara av godo. framför vidare att myndighetens reguljära verksamhet förutsätter en finansiering utan inslag av sponsring och att sponsor-samarbeten heller inte får inverka på den reguljära verksamheten. Definition samt riktlinjer för redovisning och upphandling Definition av begreppet sponsring I rapporten föreslogs att regeringen tillser att sponsring som finansieringsform ges en tydlig definition. Samtliga remissinstanser stöder eller har inget att invända mot förslaget. Såväl Statskontoret som anser att det krävs en tydligare definition av begreppet sponsring för att det ska vara möjligt att avgöra om sponsring i form av varor och tjänster omfattas av lagen om offentlig upphandling eller inte. instämmer i revisorernas analys och understryker behovet av en diskussion om definitioner. har även noterat revisorernas iakttagelse att begreppet sponsring behöver definieras i vad gäller kulturinstitutionernas intäkter. I syfte att få ett mer tillförlitligt statistikunderlag avser att vidta åtgärder. Även delar revisorernas uppfattning och framhåller att en definition av sponsring måste beakta de särskilda förhållanden som gäller inom högskolevärlden med dess höga grad av extern finansiering. Gränsdragningen mellan donationer (från enskilda och företag), uppdragsforskning och sponsring kan där vara svårare än inom andra delar av den offentlig sektorn. tillstyrker i princip att begreppet sponsring ges en tydlig definition, men framhåller att inte ens en tydlig definition i praktiken undanröjer alla frågor om gränsdragning mellan sponsring och samarbetsprojekt. För att göra rätt bedömning av vilken definition som ska tillämpas behöver myndigheten känna till avsikten bakom företagets beslut om sponsring, dvs. ha kunskap om ifall sponsorns syfte är marknadsföring eller produktutveckling. Även ser ett värde i att närmare definiera begreppet sponsring, men menar att definitionen inte bör vara så snäv att den motverkar en praktisk hantering av ärenden inom kulturmiljövården. Bevarandet av ett objekt kan beröra flera parter, t.ex. centrala och regionala myndigheter, flera kommuner, företag och privatpersoner och även kräva en kombination av finansieringssätt. har inget att erinra mot den definition av sponsring som revisorerna använt i granskningen, men understryker att de medel som tillsköts av privata företag i samband med inspektionens arrangemang av snarare hade karaktären av gemensam finansiering än sponsring. Hantering av sponsring i redovisningen I rapporten föreslogs att regeringen tillser att utarbetar riktlinjer för hur myndigheterna ska hantera sponsring i redovisningen samt utreder hur sponsring ska kunna utläsas ur myndigheternas årsredovisning samt ur statsredovisningen. I likhet med vad som framgår av revisorernas rapport påpekar att på eget initiativ inlett ett arbete med att ta fram en informationsskrift avseende sponsring för myndigheter. Enligt har en ambition att ange hur redovisningsreglerna bör tolkas. () ser positivt på förslagen och bekräftar att verket arbetar med att ta fram en skrift som ska fungera som en vägledning i myndigheters samarbete med sponsorer. ESV framhåller dock att det är angeläget att regeringen i instruktion, regleringsbrev eller särskilt regeringsbeslut tar ställning till vilka verksamheter som får ta emot sponsring och även anger ramarna för en sådan verksamhet. Regeringen bör i detta sammanhang också ta ställning till vilken återrapportering om sponsring som regeringen behöver från myndigheterna. anser att en återrapportering av sponsring i första hand bör ske i myndighetens årsredovisning, t.ex. i not till resultaträkningen. Däremot är ESV tveksamt till om det kan anses nödvändigt att kunna erhålla uppgift om sponsring i statsredovisningssystemet. Omfattningen av sponsring är inte så betydande att det kan motivera ett införande av särskilda statliga inrapporteringskoder, anser ESV. Övriga remissinstanser stöder eller har inget att invända mot att ESV ges i uppdrag att utarbeta anvisningar för hur sponsring ska hanteras i redovisningen. Flera remissinstanser, t.ex. , , , och med anser det angeläget att få klarhet i denna fråga. med säger sig ha efterfrågat regler för hur sponsring ska hanteras i redovisningen. betonar vikten av transparens och tydlighet i myndigheternas redovisning av sponsring. Även anser det viktigt att redovisa och följa upp sponsormedel på ett för alla parter tillfredsställande sätt. ställer sig positivt till revisorernas förslag under förutsättning att de riktlinjer för redovisning som tas fram inte blir för detaljerade. Livrustkammaren, , (LSH) anser att det redan finns riktlinjer för redovisning av sponsring i kontanta medel. I de fall sponsring sker via varor och tjänster menar LSH att det är mottagarens ansvar att noga värdera nyttigheternas värde innan avtal sluts och att ett sådant ansvar bör tydliggöras i en statlig policy. En återrapportering av sponsring bör enligt LSH ske utanför årsredovisningen. () avstyrker förslaget att låta utreda hur sponsring ska kunna utläsas ur myndigheternas årsredovisning samt ur statsredovisningen. SHMM anser att sponsringens ringa omfattning inom statlig verksamhet inte kan motivera att den kan skiljas ut. Myndigheten menar att regeringens behov av överblick, åtminstone vad gäller kulturmyndigheternas sponsring, kan tillgodoses genom ett särskilt uppdrag till t.ex. att följa utvecklingen och bistå regeringen med en regelbunden, samlad redovisning. I rapporten föreslogs att regeringen tar initiativ till att se över lagen om offentlig upphandling i syfte att klargöra hur den ska tillämpas på sponsring i form av varor och tjänster. Flera remissinstanser, bl.a. Statskontoret, och anser att det är viktigt att få klarhet i frågan huruvida lagen om offentlig upphandling är tillämplig på sponsring. Livrustkammaren//har heller inget att invända mot förslaget. Oklarheterna kring sponsring och lagen om offentlig upphandling uppfattas av Statskontoret som en kärnfråga i revisorernas rapport. Statskontoret menar att det är av största vikt att lagen om offentlig upphandling tillämpas om det är så att sponsring ses som en anskaffning av varor och tjänster. Detta krävs för att undvika att statliga myndigheter använder sponsring som ett redskap för att införskaffa varor och tjänster, och därmed kringgå ett eventuellt upphandlingsförfarande. Konsekvenserna av en sådan utveckling är ett icke-optimalt utnyttjande av de konkurrensfördelar som upphandlingarna kan ge upphov till. Då myndigheten förbinder sig att inte inleda samarbete med andra företag som bedriver konkurrerande verksamhet med sponsorn eller verkar i samma bransch, menar att detta ytterligare understryker vikten av ett upphandlingsförfarande. Ett eventuellt upphandlingsförfarande kan dock enligt Statskontorets mening komma att hämma omfattningen av sponsring. Det skäl som Statskontoret anför är att det är en tids- och resurskrävande process att etablera upphandlingsrutiner för myndigheter som saknar större erfarenhet av upphandlingar. Dessutom anser Statskontoret att det kan vara svårt att motivera ett upphandlingsförfarande under snäva budgetförhållanden. () utgår från att revisorerna med begreppet "varor och tjänster" även avser att innefatta byggentreprenader. Nämndens uppfattning är att sponsring inte får användas för att kringgå lagen om offentlig upphandling. Lagen borde sannolikt ha tillämpats då slöt sponsringsavtal med SAS. Villkor i ett sponsringskontrakt får inte medföra att en upphandlande enhet binder sig för en anskaffning av varor eller tjänster utan att kontraktet konkurrensutsätts. NOU anser att myndigheterna bör rekommenderas att använda sig av lagen om offentlig upphandling även i tveksamma fall. instämmer i revisorernas uppfattning att det är viktigt att myndigheterna beaktar konkurrensaspekterna när sponsringsavtal skrivs och att frågan om gränser för exklusivitet blir noga prövad innan nya avtal tecknas. I övrigt anför att myndighetens totala transportkostnader är mångdubbelt större än vad som avtalats med SAS inom ramen för sponsringsavtalet. Resor med SAS valdes endast när detta var det mest ekonomiskt fördelaktiga alternativet. Några av remissinstanserna ger uttryck för att lagen om offentlig upphandling i praktiken skulle vara svår att tillämpa på sponsring. () framhåller att sponsring som fenomen förutsätter att parterna frivilligt väljer varandra och har därför svårt att se hur en upphandling av sponsorer skulle kunna fås att fungera i praktiken. Dessutom ifrågasätter SHMM om en sådan upphandling skulle kunna bli meningsfull, eller om ett sådant förfarande skulle kunna innebära slutet för sponsring i form av varor och tjänster. Detta förhållande bör enligt SHMM beaktas i samband med överväganden kring en fortsatt utredning i frågan. ställer sig visserligen positivt till ett klargörande av hur lagen ska tillämpas, men tror inte att det är praktiskt möjligt att tillämpa ett anbudsförfarande vid kontakter med presumtiva sponsorer. Museets uppfattning är att sponsring i form av varor och tjänster bör undantas från reglerna om offentlig upphandling. Även med och Föreningen kultur och näringsliv ifrågasätter om lagen om offentlig upphandling kan göras tillämplig på sponsring i form av varor och tjänster. Båda remissinstanserna menar att ett anbudsförfarande inte är förenligt med gängse praxis vid ingående av sponsringsavtal. Myndigheternas hantering av sponsring I rapporten föreslogs att regeringen bör ställa krav på att den myndighet som har eller önskar värva sponsorer utarbetar övergripande riktlinjer för sin sponsringsverksamhet. Sådana myndighetsinterna riktlinjer skulle t.ex. kunna omfatta syftet med sponsringen och vilka effekter som eftersträvas, hur sponsringen ska hanteras såväl inom myndigheten som vad gäller samarbetet med sponsorerna. Regeringen bör även enligt förslaget ställa krav på att myndigheterna utvecklar rutiner för uppföljning av verksamheten i syfte att avgöra om den utgör ett effektivt resurstillskott. Samtliga remissinstanser stöder eller har inget att invända mot förslaget om krav på myndighetsinterna riktlinjer. () framför en rad synpunkter som rör myndigheternas hantering av sponsring. ESV anser att myndigheter som tar emot sponsring bör vara noga med att sätta upp interna riktlinjer för sponsring samt formulera tydliga och fullständiga avtal med sponsorerna. Myndigheten bör försäkra sig om att sponsorn inte kommer att påverka inriktningen av myndighetens verksamhet på ett sätt som är oförenligt med myndighetens mål och uppgift. Det är viktigt att myndigheten inte gör sig beroende av sponsorer för att klara av verksamheten, utan att sponsring endast används som en kompletterande finansiering. Myndigheten bör göra noggranna beräkningar av värdet av de motprestationer som myndigheten tillhandahåller som ersättning till sponsorer så att kostnaderna för motprestationerna inte överstiger det tillskott av kontanta medel, varor eller tjänster som myndigheten erhåller. Staten ska inte åsamkas extra utgifter på grund av sponsring, menar ESV. delar revisorernas uppfattning att sponsring måste ske på ett öppet sätt, ha allmänhetens förtroende och tåla en offentlig granskning. anser att interna riktlinjer kan fylla ett behov av tydlighet för myndighetens arbete med sponsringsfrågor. Föreningen kultur och näringsliv ser förekomsten av myndighetsinterna riktlinjer som en förutsättning för ett framgångsrikt sponsringssamarbete. Enligt föreningen ska båda parter ha tänkt igenom vad de vill få ut av ett samarbete och vad som är etiskt, juridiskt och ekonomiskt möjligt. En ändamålsenlig policy för hur sponsringsverksamheten ska bedrivas är enligt () sannolikt det effektivaste verktyget för att säkerställa att förtroendet för myndighetens kärnverksamhet inte rubbas. Även från sponsorernas utgångspunkt torde det vara angeläget att förtroendet för myndigheterna upprätthålls. SHMM delar visserligen revisorernas bedömning att myndigheterna bör utveckla rutiner för uppföljning av verk samheten, men anser inte att regeringen ska behöva ålägga myndigheterna detta. Myndigheterna bör själva ges möjlighet att avväga om behovet av uppföljning är störst när det gäller sponsorverksamheten eller om resurserna i stället bör disponeras för uppföljning av andra delar av verksamheten. () anser att regeringen kan ställa krav på att en myndighets interna riktlinjer även ska omfatta bedömningskriterier för när sponsring är att karakterisera som en anskaffning av en vara eller tjänst som ska upphandlas enligt lagen om offentlig upphandling. Såväl som konstaterar att de tillhör den grupp av myndigheter som har utarbetat en sponsringspolicy. uppger sig vara medvetet om bristerna i sina uppföljningsrutiner och meddelar att det pågår ett arbete med att ta fram riktlinjer för detta. meddelar att den sponsringspolicy som fastställts av Moderna museets styrelse fortlöpande kommer att ses över. I rapporten föreslogs att om regeringen anser att sponsring ska vara en alternativ finansieringskälla för statliga myndigheter bör regeringen överväga behovet av en central administrativ stödfunktion. Remissinstanserna har uttryckt viss tveksamhet till detta. Statskontoret ser visserligen ett behov av administrativ, ekonomisk och juridisk rådgivning i sponsringsfrågor, men menar att detta behov inte bäst tillgodoses genom etablerandet av en sådan central administrativ stödfunktion som revisorerna föreslagit. Enligt Statskontorets uppfattning bör utarbeta riktlinjer för hur sponsring ska hanteras, såväl i redovisningen som vid konstruktion av sponsringsavtal. Även () ställer sig tveksamt till revisorernas förslag om inrättande av en central administrativ stödfunktion. Verket anser att det skulle kunna ge sken av att sponsring är en större och viktigare finansieringskälla för statlig verksamhet än vad den faktiskt är och framför att det finns myndigheter som ger stöd i dessa frågor, t.ex. ESV själva, samt revisorer. Myndigheterna har dessutom alltid möjlighet att anlita externa konsulter för juridiska frågor. Frågor om uppföljning och utvärdering är enligt ESV lättast att sköta internt hos respektive myndighet av egen personal med inblick i verksamheten. En avvaktande inställning till förslaget har även . Innan regeringen överväger att inrätta en stödfunktion bör det stå klart att sponsring av statlig verksamhet är så lönsam att den täcker kostnaderna för en dylik funktion, menar . avstyrker förslaget med hänvisning till sponsringens ringa omfattning totalt sett inom statlig verksamhet. Det eventuella behov av stöd som kan finnas bland de statliga myndigheterna bör i stället kunna tillgodoses på annat sätt. Varken Livrustkammaren//eller med ser att det föreligger något behov av en myndighetsanpassad central stödfunktion. re av ett konsekvent regelverk och riktlinjer och därmed en tydligare styrning, menar med . Några remissinstanser ställer sig helt eller delvis bakom förslaget om en central administrativ stödfunktion. () framhåller att ett aktivt arbete med sponsorer kräver resurser samt noggranna avvägningar och prioriteringar av vad myndigheten bör satsa på för att uppnå störst effekt. Tillgång till en stödfunktion av det slag som revisorerna föreslagit uppges kunna vara av stort värde för RAÄ. Via en stödfunktion skulle myndigheterna kunna få hjälp med bedömningar vad gäller jäv, upphandling och gränsdragning mellan olika finansieringsformer.