frsrdg · GP04JO1 · 2002-01-01 00:00:00 — För att söka efter någon som skall gripas, anhållas eller häktas som misstänkt för ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , eller försök till ett sådant brott, får husrannsakan företas i transportmedel på viss plats, om det finns särskild anledning att anta att den sökte kan komma att passera platsen (28 kap. 2 a § RB). Åtgärden skall alltså föregås av en sannolik-hetsprövning. Husrannsakan med stöd av denna bestämmelse kan bli aktuell t.ex. utmed tänkbara flyktvägar från brotts--platsen (Fitger, del 2 s. 28:10b). Av utredningen framgår att inspektören beslutade om husrannsakan i de fordon som kunde komma att lämna det område där lägenheten fanns. Han grundade sitt beslut på bedömningen att det kunde vara fråga om ett sådant grovt brott som åsyftas i 28 kap. 2 a § RB och att det fanns en risk för att gärningsmannen skulle lämna området i ett fordon. Den grundläggande förutsättningen för att husrannsakan i transportmedel skall få företas är att den eftersökte skall bli föremål för ett tvångsingripande av det slag som anges i bestämmelsen, dvs. gripande, anhållande eller häktning. Uttrycket "skall anhållas eller häktas" avser verkställighet av ett redan fattat beslut om anhållande eller häktning (jfr vad som sägs om innebörden av detta uttryck i JO 1993/94 s. 66). Uttrycket "skall gripas" syftar däremot på ett nära förestående beslut om frihetsberövande fattat av en polisman. Som ett exempel på en sådan situation kan nämnas att en person, som får gripas med stöd av 24 kap. 7 § första stycket RB och som med anledning härav förföljs av en polisman, försvinner in i en bil eller något annat transportmedel. I det här aktuella fallet fanns det inte något anhållnings- eller häktningsbeslut. Det förhöll sig inte heller så att något gripande av en misstänkt gärningsman som hade iakttagits eller lokaliserats av polisen var nära förestående. Av utredningen framgår i stället att polisen inte hade fått någon som helst uppgift om någon gärningsman. Gärningsmannen - om någon sådan över huvud taget fanns - var således helt okänd för polisen. Det står redan av dessa skäl klart att det vid tillfället saknades rättsliga förutsättningar att tillämpa bestämmelsen i 28 kap. 2 a § RB. Av förhören med inspektören och polisassistenterna framgår emellertid att beslut om husrannsakan i transportmedel inte kom att verkställas på annat sätt än genom att polismännen, efter att ha stoppat fordonen, såg in genom dessas rutor samt noterade fordonens registreringsnummer och i vissa fall också förarnas personnummer. Polismännen gjorde däremot inte några undersökningar invändigt i fordonen eller i dessas bagageutrymmen eller andra dolda utrymmen för att försöka finna en gärningsman. har beskrivit förfarandet som en "lätt och flyktig kontroll". Som framgår av redogörelsen i det föregående har betecknat det förfarande som har beskrivits som husrannsakan i transportme Också har använt detta uttryck, och han har till yttermera visso dokumenterat de iakttagelser som gjordes i en handling som rubricerats som "Husrannsakan enl. RB 28:2 a". Det står således klart att polismännen har missuppfattat innehållet i bestämmelsen om husrannsakan i transport-medel. Jag utgår därför från att berörda polismän informeras om innebörden av denna. Jag vill i sammanhanget erinra om att en polisman enligt 22 § polislagen (1984:387) har rätt att under vissa förutsättningar stoppa ett fordon eller annat transportmedel. Bestämmelsen gör det bl.a. möjligt för en polisman att stoppa ett transportmedel, om det finns anledning att anta att någon som färdas i detta har gjort sig skyldig till brott. Av detta krav på en konkret brottsmisstanke mot någon som färdas i transportmedlet följer att bestämmelsen inte ger polisen rätt att stoppa ett transportmedel i rent spaningssyfte (se , Polislagen, 3:e uppl. s. 141 f. och , Polislagen med kommentarer, s. 109). Sedan det genom och uppgifter framkommit att fordonskontrollen företagits på det sätt som har beskrivits i det föregående, fanns det inte längre grund för antagande att något tjänstefel hade ägt rum i samband med denna. Som framgår av det sagda innebär detta emellertid inte att förfarandet framstår som godtagbart. Fråga om verkan av en överenskommelse mellan en polismyndighet och en åklagarmyndighet innebärande att underrättelser om att åklagare beslutat att inte inleda förundersökning skall expedieras genom polis-myndighetens försorg m.m. (Dnr 3111-2000) I en anmälan till JO kritiserade B.G. handläggningen av en polisanmälan som han gjort. Han ville bl.a. veta varför han inte hade underrättats om att ärendet hade skrivits av. Från i infordrades handlingarna i ett ärende som avsåg trafikmålsanteckningar upprättade . hade kammaråklagaren vid i , 6:e åklagarkammaren, beslutat att förundersökning inte skulle inledas i ärendet eftersom brott inte kunde styrkas. Vid förfrågan uppgav att ärendet inte inregistrerats vid åklagarkammaren trots att han hade fattat beslut att inte inleda förundersökning. Ärendet remitterades till i för upplysningar och yttrande om anledningen till att det aktuella ärendet hos i inte registrerats vid trots att åklagare beslutat i ärendet samt för uppgift om när anmälaren underrättades om åklagarens beslut och, om så inte skett, anledningen därtill. (tf. överåklagaren ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar och ett yttrande från chefsåklagaren . I ett beslut anförde chefsJO följande. B.G. har i sin anmälan frågat varför han i egenskap av målsägande och anmälare inte hade underrättats om att en åklagare hade beslutat att inte inleda förundersökning med anledning av hans anmälan. I ärendet har vidare uppkommit frågan varför ärendet inte registrerats hos åklagarmyndigheten trots att det hade avgjorts genom ett åklagarbeslut. I 14 § förundersökningskungörelsen (1947:948) föreskrivs bl.a. följande. Beslutas att förundersökning inte skall inledas eller att en inledd förundersökning skall läggas ned eller att åtal inte skall väckas, skall underrättelse ske till en målsägande som angett brottet eller anmält enskilt anspråk i anledning av brottet eller begärt att bli underrättad. En sådan underrättelse behöver dock ej ske vid beslut av en polismyndighet om att inte inleda eller lägga ned en förundersökning, om utredningen inte lett så långt att någon varit skäligen misstänkt för brottet. Underrättelse till målsäganden skall dock alltid ske om måls-äganden begär det. Bestämmelserna i 14 § förundersökningskungörelsen anger inte uttryckligen vem som är ansvarig för att underrättelse lämnas. Det framstår emellertid som självklart att underrättelsen skall lämnas av åklagarmyndigheten när beslutet har fattats av en åklagare och av polismyndigheten när en polisman har fattat beslutet. har uppgett att åklagarkammaren och polismyndigheten har utvecklat ett samarbete i syfte att effektivisera den brottsutredande verksamheten. Som ett led i detta samarbete har det förordnats kontaktåklagare vid samtliga närpolis-områden och basstationer inom polismästardistrikt. Det har vidare träffats en generell överenskommelse som innebär att underrättelser om ett avskrivningsbeslut som har fattats av en kontaktåklagare skall expedieras genom polisens försorg senast dagen efter det att avskrivningsbeslutet meddelats. synes således ha träffat något slags avtal med polismyndigheten om att denna skall utföra uppgifter som får anses åvila åklagarmyndigheten på grund av författning. Avtal mellan myndigheter återfinns inte bland de olika former för beslut om rättsligen bindande normer som läggs fast i 8 kap. regeringsformen, och en myndighet förfogar inte heller på någon annan grund över sina i författning fastlagda rättigheter och skyldigheter på sådant sätt att den fritt kan överlämna dessa till en annan myndighet. En myndighet kan alltså inte genom avtal eller på annat sätt till en annan myndighet överlåta sådana uppgifter som ankommer på den till följd av lag eller annan författning, om delegationen inte har uttryckligt stöd i författning. Den överenskommelse som har träffats mellan åklagarmyndigheten och po lismyndigheten kan därför inte befria åklagarmyndigheten från ansvaret för utfärdande av underrättelser enligt 14 § förundersökningskungörelsen i de fall där beslutet har fattats av en åklagare. Eftersom beslutet att inte inleda förundersökning i det här aktuella fallet hade fattats av en åklagare, förelåg skyldighet att underrätta B.G. om beslutet. Av angivna skäl ligger ansvaret för att så inte har skett på åklagarmyndigheten. Av utredningen framgår vidare att ärendet inte registrerats hos åklagarmyndigheten trots att det avgjorts av en åklagare. Jag vill med anledning härav understryka vikten av att en åklagarmyndighet tillämpar sådana rutiner att diariet på ett rättvisande sätt redovisar de ärenden som handläggs eller har handlagts vid myndigheten. Kritik mot en polismyndighet för handläggningen av ärenden vid en kriminalavdelning (Dnr 3203-2000) I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Jag genomförde en inspektion vid i (kriminalavdelning och närpolisområde ). Inspektio-nen vid kriminalavdelningen omfattade de 200 äldsta öppna ärendena samt stick-provsvis avslutade ärenden . Vid närpolisområdet granskades stickprovsvis öppna ärenden. Vid inspektionen upplystes att kriminalavdelningen per hade en utredningsbalans om 1 538 ären-den, varav 905 ärenden inte var utlagda på någon handläggare utan låg i den s.k. outdelade balansen. Vid kriminalavdelningen tjänstgjorde 21 utredningsmän. Inspektören var förundersökningsledare i 843 ärenden. Myndigheten har gjort ett par försök att avarbeta ärendebalansen och man hade i detta syfte till-satt särskilda avarbetningsgrupper. I fråga om bevakningsrutinerna vid kriminalavdelningen upplystes under inspektionen att de ärenden som var inlottade på åklagare över huvud taget inte bevakades. Ansvaret för ärendena låg i stället på den åklagare som var förundersökningsledare. Det förekom inte heller någon regelmässig bevakning eller uppföljning från kriminalavdel-ningens sida av de på utredningsmän utlagda ärenden i vilka polisen var förundersökningsle-dare. Man tog exempelvis inte fram några bevakningslistor från RAR-sys-temet. Den outdelade utredningsbalansen genomgicks ungefär en gång . Man delade inte ut några ärenden från den outdelade balansen till handläggarna, eftersom dessa redan hade fullt upp med att handlägga nya prioriterade ärenden. Vid avdelningen fanns endast en utbildad handläggare av bedrägeriärenden. Denne var emellertid ian-språktagen för andra arbetsuppgifter, vilket innebar att det inte fanns någon särskild handläggare som kunde handlägga bedrägeriä-rendena. hade närpolisområde en utredningsbalans om 207 ärenden. I närpolisområ-det fanns fyra utredningsmän och 12 närpoliser. Närpolisområdet handlade i huvudsak ungdomsärenden och spaningsärenden samt ärenden om trafikbrott och dödsfall utan misstanke om brott. Vid inspektionen uppmärksammades 149 ärenden vid kriminalavdelningen, i vilka handläggningstiden kunde ifrågasättas i olika hänseenden. Ärendena avsåg bl.a. grov misshandel, misshandel, grov stöld, stöld, bedrägeri, olaga vapeninnehav, försök till mord-brand, brott mot mil-jöskyddslagen, försking-ring, mened, osann partsutsaga, över-grepp i rättssak, all-mänfarlig vårdslöshet, otillåtet förfarande med pornogra-fisk bild, djurplågeri, olovlig tillverkning av sprit och skyddande av brottsling. I dessa ärenden hade i princip inga utredningsåtgärder vidtagits under , och i vissa fall föreföll det i anmälan angivna brottet ha preskriberats. Av de 149 ärendena var 40 äldre än , 79 var mellan och 30 var mellan ett och . Ärendet remitterades till i för upplysningar och yttrande över - orsaken till att ett stort antal ärenden hade legat utan att några åtgärder hade vidtagits i dem, - vilka åtgärder polismyndigheten har vidtagit och/eller kommer att vidta för att komma till rätta med de långa handläggningstiderna samt för att avarbeta ärende-balansen, - vilka prioriteringar som tillämpas vid polismyn-digheten beträffande brottsutred-ningar. (Som redogjorts för i det föregående fanns bland de granskade ärendena påstådda brott av vitt skilda slag, särskilt kan nämnas ärende K5952-97 som handlade om en påstådd misshandel riktad mot en gravid kvinna.) anmodades polismyndigheten att yttra sig över de kontroll- och bevakningsrutiner som tillämpades beträffande ännu inte avgjorda ärenden vid kriminalavdelningen. (länspolismästaren ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats två promemorior från polismästaren (chef för kriminalpolisen) samt en promemoria från kommissarien och kriminalinspektö-ren (förundersökningsledare vid kriminalavdelning ). I yttrandet anfördes bl.a. följande. Myndighetsledningen har fortlöpande analyserat utvecklingen vad gäller ba-lanserna. Som framgår av redovisning har det vidtagits ett stort antal åtgärder. Det kan konstateras att dessa inte varit tillräckliga. har varit medveten även om detta och fört fram det till bl a i samband med s k resultat- och budgetdialoger. Det har dessutom varit uppenbart att kompetensen och kvalitetskontrollen inte varit tillfredsställande, vilket lett till omfattande utvecklings- och utbildningsåt-gärder. Härtill kommer att verksamheten vid Polismyn-digheten, såväl organi-sation som arbetssätt och resursfördelning, kommer att bli föremål för en ut- värdering så snart det s k RPS-försöket (se redogörelse från ) avslutats, varvid resul-tatet av förevarande inspektion kommer att vara en ut-gångspunkt. Läget vid i visar på hur svårt det är att klara ordning och säkerhet som övriga lagstadgade uppgifter. Utred-ningsverksamheten måste konkurrera om samma resurs som övrig polisverk-samhet, allt inom ramen för de politiska prioriteringarna. Resultat av förra organisation visar att utredningsverksamheten inte klara-des av inom ramen för en då integrerad närpolisverksamhet, bl a beroende på att den händelsestyrda verksam-heten ianspråktog så stor andel av resurserna, sannolikt beroende på att resursen totalt sett är för liten. har ett annat ar-betssätt prövats. Det kan konstateras att organisationen, i vart fall hjälpligt, klarat av att hålla jämn takt med antalet inkomna ärenden. Problemet med de äldre ären-dena kvarstår dock. har därför hos Rikspolissty-relsen åter anmält behov av hjälp. Det bör noteras att även saknar förmåga att lösa uppgifterna inom områ-det ordning och säkerhet på ett tillfredsställande sätt. Av tradition har resurser från detta område utnyttjats, då balanserna växt för mycket. Sommarproblematiken i kräver dock en ovanligt stor andel av myndighetens resurser, varför förstärkning till Kri-minalpolisen inte har kunnat ske på sätt som varit vanligt . Det bör även noteras att all kraft vid går åt till utred-ningsverksamhet. Några resurser för s k spaningsverksamhet är inte avdelade, vilket skett efter en medveten avvägning med hänsyn till balansutvecklingen. Sammanfattningsvis kan det konstateras att , om än med viss tvekan, förmår hålla takten med inkommande ärenden. är det uppenbart att avarbetningstakten är för långsam. Detta får icke acceptabla konsekvenser för den rättssökande allmänheten. Ett stort antal åtgärder har vidtagits för att rätta till bristerna. Det finns dock en gräns för vad en organi-sation orkar med, särskilt med hänsyn till att i vart fall un-der 1998 och 1999, tvingats amortera ett upplupet anslagsöverskri-dande, vilket inneburit att återanställningar inte kunnat ske i önskad omfatt-ning. ledning har därför inlett en dialog med Riks-polissty-relsen. Inspektionen vid i (kriminalavdelning och närpolisområde ) utgör ett led i en granskning av den brottsutredande verksamheten vid olika polismyndigheter i landet. Inom ramen för detta projekt inspekterades närpolis-område (CST), närpoli-sområde och närpolisområde , alla vid i , samt kriminalavdelningen och närpolisområde vid i län. Mina iakttagelser beträffande handläggningen av kriminalärenden vid närpolisområdena CST och har redovisats i beslut (dnr 4612-1999) respektive (dnr 2210-2000 och 2212-2000). I dessa beslut framhöll jag att polisens uppgift att utreda begångna brott är en cen-tral del av polisväsendets arbetsuppgifter. Jag uttalade härutöver följande i frågan. En väl fungerande utredningsverksamhet har en betydande brottsförebyggande effekt och den bidrar därmed till tryggheten i samhället. Att anmälda brott utreds på ett kompetent sätt inom rim-lig tid är vidare en förutsättning för att målsägande-nas intressen skall kunna tillvaratas och är också av grundläggande betydelse för allmänhetens förtroende för polisen. Många människor får sin första kontakt med polisen i samband med att de utsätts för brott, t.ex. en misshandel eller ett bostads- eller bilinbrott, och det sätt på vilket en brottsanmälan handläggs blir ofta be-stämmande för anmälarens fortsatta syn på polisen och rättssamhället. Det ligger även i en för brott utpekad persons intresse att polisens handläggning inte drar ut . Det är därför av största vikt att utredningsverksamheten ges tillräckliga resurser och att de enheter inom polisväsendet som sysslar med brottsutredning är organi-serade på ett ändamålsenligt sätt. Av avgörande betydelse för möjligheterna att bedriva en effektiv och rättssäker verksamhet är vidare att den personal som ar-betar med brottsutredning har den utbildning och kompetens i övrigt som uppgif-ten kräver. Det nu sagda gäller självfallet även i fråga om den utredningsverksam-het som bedrivs vid närpolisen. Som närmare utvecklats i de nämnda besluten kunde jag konstatera förekomsten av allvarliga brister i polisens utredningsverksamhet vid de två närpolis-områdena. Också vid den nu aktuella inspektionen av kriminalavdelningen i framkom allvarliga brister i utredningsverksamheten. De mest anmärk-ningsvärda av dessa gällde de mycket långa handlägg-ningstiderna och avsaknaden av väl fungerande bevaknings- och kontrollrutiner. Vidare förelåg vissa brister i fråga om prioriteringen av de olika ärendetyperna. Det kunde sammanfattningsvis konstateras att utredningsverksamheten inte uppfyllde de krav som måste ställas på sådan verksamhet. Som framgår av redogörelsen i det föregående kunde handläggningstiden ifrågasättas i ett stort antal ärenden (för en närmare redogörelse hänvisas till det protokoll som fördes vid inspektionen, JO:s ärende dnr 2127-2000). Handläggningen av dessa ärenden uppfyllde inte det skyndsamhetskrav som läggs fast i 23 kap. 4 § andra stycket . Det bör i sammanhanget särskilt framhållas att flera av de granskade ärendena gällde våldsbrott, dvs. en brottstyp som bör prioriteras i utredningshänseende. Som ett exempel kan nämnas ärendet K5952-97, som avsåg en påstådd misshandel riktad mot en gravid kvinna. och har uppgett att inkommande ärenden prioriteras enligt myndighetens verksamhetsplan. Jag har inte underlag för att ifrågasätta riktigheten av detta påstående. Det nämnda exemplet visar emellertid att ärendena i utredningsbalansen inte alltid prioriteras på ett riktigt sätt. Det kan tilläggas att har uppgett att man har funnit brister i kriminalavdelningens prioritering av brottsutredningar. Det finns sannolikt ett samband mellan dessa brister och avsaknaden av väl fungerande bevaknings- och kontrollrutiner. Som har nämnts i det föregående framkom vid inspektionen att det över huvud taget inte förekom någon bevakning av de ärenden som var inlottade på åklagare, att det i de ärenden som var utlagda på utredningsmän och där polisen var förundersökningsledare inte skedde någon regelmässig bevakning eller uppföljning från kriminalavdelningens sida samt att den outdelade balansen genomgicks endast ungefär en Det är uppenbart att det som har beskrivits inte kan betecknas som tillfredsställande bevaknings- och kontrollrutiner. Iakttagelserna vid inspektionen förmedlade ett intryck av att kriminalavdelningen inte hade fullständig kontroll över arbetssituationen med den stora outdelade ärendebalansen. och har uppgett att "Fu-kommissarien går efterhand, , igenom ärendehögarna". Som förklaring till det besvärliga läget har polismyndigheten huvudsakligen anfört resursbrist. Man har bl.a. pekat på att myndigheten har tvingats amortera ett anslagsöverskridande, och myndigheten har vidare framhållit att utredningsverksamheten måste konkurrera om de tillgängliga resurserna med den övriga polisverksamheten. och har hävdat att den enda möjliga utvägen ur den föreliggande situationen är att kraftigt förstärka utredningsresurserna. De brister som konstaterades vid inspektionen kan säkerligen till viss del förklaras med att kriminalavdelningen inte har haft tillräckliga personella resurser. Det framstår exempelvis som helt orimligt att en enda person är förundersökningsledare i 843 ärenden. Det är uppenbart att denne inte har någon som helst möjlighet att utöva ett aktivt förundersökningsledarskap i samtliga dessa ärenden (se 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen [1947:948]). En sådan arbetssituation kan självfallet få till resultat att förundersökningsledarna känner uppgivenhet inför uppgiften och att arbetsmoralen urholkas hos både förundersökningsledare och utredare. Enligt min uppfattning kan emellertid situationen vid kriminalavdelningen inte endast tillskrivas brist på resurser. har i sitt yttrande påtalat att kompetensen och kvalitetskontrollen inte varit tillfredsställande och att viss utbildning därför har skett. Jag vill i detta sammanhang understryka vikten av att utredningspersonalen har den kunskap och erfarenhet som arbetsuppgiften kräver (jfr 3 kap. 6 a § polisförordningen [1998:1558]). Vissa av de brister som iakttogs vid inspektionen, t.ex. avseende prioriterings- och bevakningsfrågorna, får anses ha sin grund i att ledningen för kriminalavdelningen inte på ett tillräckligt effektivt och kompetent sätt utarbetat väl fungerande rutiner. Det övergripande ansvaret för verksamheten vid en utredningsavdelning vilar på avdelningens chef. Det ankommer således på denne att se till att verksamheten bedrivs lagenligt och effektivt. Till chefens arbetsuppgifter hör bl.a. att se till att ärendena fördelas mellan utredarna på ett lämpligt sätt samt att ombesörja att det finns väl funge-rande prioriterings- och bevakningsrutiner. Det ankommer vidare på honom att informera närmast högre chef, om han gör den bedömningen att verksamheten, t.ex. på grund av underbemanning eller bristande kompetens hos utredningsperso-nalen, inte kan bedrivas på ett godtagbart sätt. Ytterst vilar enligt -6 § verksförordningen (1995:1322) och 1 kap. 7 § polisförordningen ansvaret för verksamheten vid en polis-myndig-het på länspolis-mästaren i dennes egenskap av myndighetens chef. Enligt 7 § första stycket verksförordningen är en av de uppgifter som ankommer på myndighetschefen att se till att verksamheten bedrivs författningsenligt och effektivt. Det kan sammanfattningsvis konstateras att det finns anledning att rikta allvarlig kritik mot polismyndigheten för dess sätt att bedriva utredningsverksamheten vid kriminalavdelningen i . Att ett stort antal ärenden har legat så som det här är fråga om utan att några som helst utredningsåt-gärder har vidtagits är självfallet helt oacceptabelt. Som framgår av remissvaret kommer verksamheten vid polismyndigheten att bli föremål för en utvärdering. Jag utgår från att polismyndigheten i samband därmed vidtar kraftfulla åtgärder för att säkerställa att utredningsverksamheten kan bedrivas på effektivt och rättssäkert sätt. Jag noterar att polismyndigheten avser att göra en särskild insats för att komma till rätta med balanserna av bedrägeriärenden. Kritik mot en kriminalvårdsmyndighet för brister i utredningen av ett ärende om förordnande av övervakare (Dnr 3642-1999) I ett beslut anförde JO Pennlöv följande. I en artikel i stod i korthet följande att läsa.