frsrdg · GP04RR11 · 2002-01-01 00:00:00 — framhåller att det är viktigt med fungerande kontakter med andra brottsbekämpande nationella myndigheter, t.ex. polis, åklagarmyndighet och skattemyndighet för att åstadkomma bra utredningsresultat. avslutades 155 ekobrottsutredningar av tullkriminalenheterna och 136 ärenden om misstänkt ekobrottslighet avseende undandragande av tull och avgifter kom in till enheterna. Representanter för tullmyndigheterna i och uppger att man endast har ett fåtal ärenden som handläggs av . De flesta ärenden är av sådan art att de enligt instruktion ska handläggas av myndigheten. I stället är en åklagare från åklagarorganisationen oftast förundersökningsledare. Förundersökningsledaren bestämmer om ärendet ska överlämnas till , dvs. om det är ett ärende som enligt instruktion ska handläggas av myndigheten. Man menar att detta är en bra ordning eftersom man har ett etablerat samarbete med åklagarna inom åklagarorganisationen. Åklagarna har förtroende för tjänstemännen inom tullen och låter dem arbeta med minsta möjligt inblandning. Vid tullen i uppger man att det vid tiden för bildande var oklart vart tullmålen hörde. Fördelningen av mål regleras numera i ett avtal mellan och åklagarmyndigheten och inga oklarheter råder längre. Samarbetet mellan tullen och fungerar bra. och de regionala samverkansorganen Genom förordningen (1995:736) om regional myndighetssamverkan för bekämpning av ekonomisk brottslighet infördes en skyldighet för varje län att bilda ett regionalt samverkansorgan. Förordningen upphävdes genom förordningen (1997:899) om myndighetssamverkan mot ekonomisk brottslighet varvid en skyldighet också för de centrala myndigheterna att samverka infördes. Syftet med samverkan är att effektivisera kampen mot den ekonomiska brottsligheten genom informationsutbyte, överläggning och samordning mellan berörda statliga myndigheter och genom samverkan mellan dessa myndigheter och kommuner, näringsliv och organisationer. Syftet är också att ge regering och riksdag underlag för åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten. Samverkansorganet på central nivå benämns . Enligt förordningen ska särskilt följa utvecklingen av den ekonomiska brottsligheten i samhället tidigt uppmärksamma nya inslag i den ekonomiska brottsligheten vara forum för överläggningar om samordning av de berörda centrala myndigheternas verksamhetsplanering inom ekobrottsområdet och analysera och utvärdera insatserna. I ingår riksåklagaren, rikspolischefen, generaltulldirektören, generaldirektörerna för , , Finans-inspektionen respektive . I rådet ingår också företrädare för , Verket för näringslivsutveckling och . Dessa ledamöter medverkar i rådets arbete i den utsträckning som ordförande bestämmer. Riksåklagaren är ordförande i och svarar för Ekorådets kanslifunktioner. sammanträdde vid fyra tillfällen och . I bereds årliga rapport om den ekonomiska brottsligheten. Vidare beslutas om gemensamma projekt som myndigheterna ska driva. Projektet är en myndighetsgemensam satsning och samtliga medverkande myndigheters problemområden ska beaktas. Arbetet ska leda fram till ett gemensamt dokument som innehåller en modell för hur frågorna om att spåra och återföra utbyte av brott ska hanteras så effektivt som möjligt. inleddes också ett projekt som rör penningtvätt. har en diskussion förts om och dess arbetsgrupps roll och uppgifter. konstaterade att det finns få centrala uppgifter som är gemensamma för samtliga de myndigheter som ingår i , och att det mot den bakgrunden inte framstår som meningsfullt att inom rådets ram försöka åstadkomma en mer fördjupad samordnad planeringsprocess för myndigheterna. Rådet borde i stället vara ett forum för allmänt informationsutbyte mellan myndighetscheferna samt för sådant utvecklingsarbete som kräver samverkan mellan en eller fler myndigheter. Diskussionen om rådets framtid fortsätter inom . I anslutning till rådet har bildats en arbetsgrupp med företrädare för samtliga de myndigheter som ingår i rådet. Arbetsgruppen fungerar som ett förberedande organ i förhållande till . Enligt har arbetsgruppen också haft en viktig roll i informationsutbytet mellan myndigheterna. Bland annat har information om nya företeelser inom den ekonomiska brottsligheten förmedlats genom arbetsgruppen. Den har dessutom haft en viktig uppgift som allmänt kontaktskapande organ inom ekobrottsbekämpningen. sammanträdde gruppen vid sex tillfällen. Enligt förordningen om myndighetssamverkan mot ekonomisk brottslighet ska också ett regionalt samverkansorgan mot ekonomisk brottslighet finnas i varje län. Samverkansorganet ska inom länet utföra samma uppgifter som gör på central nivå. I det regionala samverkansorganet ingår landshövdingen, som också leder rådet, överåklagaren i åklagardistriktet, polischefen, chefen för skattemyndigheten och kronofogdemyndigheten samt företrädare för , och . Efter medgivande av landshövdingen kan också företrädare för andra statliga myndigheter, kommuner, näringsliv och organisationer medverka. Inom det regionala samverkansorganet ska utarbetas en årlig rapport om den ekonomiska brottsligheten. Rapporten ska innehålla avsnitt om läget i fråga om den ekonomiska brottsligheten, planering av åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten, samverkan, kontrollverksamhet, förebyggande verksamhet, statistik samt övriga uppgifter som begärts av regeringen eller frågor som bör komma till regeringens kännedom. Rapporten ska lämnas till . ska utarbeta en årlig rapport till regeringen om den ekonomiska brottsligheten. Denna rapport ska innehålla samma uppgifter som rapporterna från de regionala samverkansorganen. ska beredas i rådet och överlämnas till regeringen . I en utvärdering av de regionala samverkansorganen som genomförts av () menar myndigheten att samverkansorganen varit betydelsefulla för utvecklingen av ekobrottsbekämpningen. I en enkät som genomförts i samband med utvärderingen betonade en majoritet av de tillfrågade intressenterna behovet av en särskilt organiserad samverkan mot ekobrottsligheten på regional nivå. Man framhöll också i enkäten att sekretesslagstiftningen är ett allvarligt hinder för en vidgad och utvecklad myndighetssamverkan. I rapporten föreslås vissa förändringar, bl.a. att åkla gardistrikten bör vara geografiska baser för de regionala samverkansorganen samt att deras ansvar för uppföljning och rapportering bör avgränsas till regionalt initierade och myndighetsövergripande åtgärder. När det gäller frågan om sekretess föreslår att den pågående beredningen av förslag bör avvaktas. I de intervjuer revisorerna gjort med representanter i de regionala samverkansorganen råder delade meningar om nyttan med samverkansorganen. Det beror framför allt på landshövdingens engagemang i frågan. Man menar dock generellt att det är bra att de regionala myndighetscheferna får tillfälle att träffas och diskutera övergripande frågor. Någon tycker dock att det är onödigt eftersom få beslut fattas och man inte har några medel att t.ex. driva egna projekt. I samtliga län finns arbetsgrupper på operativ nivå för att bland annat kunna samordna och öka genomströmningshastigheten i utredningar om ekonomisk brottslighet. Dessa operativa samverkansgrupper ser något olika ut. Enligt torde den vanligaste samarbetsformen vara att tjänstemän inom berörda myndigheter samarbetar på ärendenivå. Samverkan och informationsutbyte på alla nivåer syftar till att öka effektiviteten och slagkraften i ekobrottsbekämpningen. Rationella och enkla regler för informationsutbyte mellan de samverkande myndigheterna är enligt en viktig förutsättning. Integritetsskyddet för den enskilde behöver för den skull inte åsidosättas. De deltagare i operativa samverkansgrupper som revisorerna pratat med understryker alla vikten av den sortens kontakter. Här deltar de myndigheter som för ögonblicket har något att bidra med och man diskuterar konkreta samarbetsprojekt och också konkreta ärenden där förundersökning pågår. Det finns tveksamheter om vad sekretesslagen tillåter vad gäller informationsutbyte i enskilda ärenden hos en del av de intervjuade. Man menar ändå att samarbetet är betydelsefullt även om sekretesslagen lägger vissa hinder i vägen. Efter kritik av bl.a. revisorer mot handläggningen av ekobrotts-ärenden under delar av bildades . Myndigheten påbörjade sitt arbete . började uppbyggnaden av skattebrottsenheterna vid skattemyndigheterna. ansvarar fyra centrala myndigheter för bekämpningen av den ekonomiska brottsligheten - , , och . Det delade ansvaret kräver att myndigheterna samarbetar väl, såväl på central som på lokal nivå. Detta är viktigt dels för den enskilde som kommer i kontakt med myndigheterna, dels för framgångarna i brottsbekämpningen och dels för en effektiv användning av statens medel. Nedan redovisas de iakttagelser som revisorerna anser är viktiga för att kunna bedöma hur samarbetet mellan myndigheterna påverkar ekobrottsbekämpningen. Påverkas ekobrottsbekämpningen av antalet myndigheter? Revisorerna har inte funnit några vattentäta skott mellan de olika verksamhetsgrenarna inom ekobrottsbekämpningen. Samarbetsgrupper både på central och lokal nivå försöker lösa gemensamma problem. De myndigheter som ingår i granskningen understryker att samarbetet dem emellan fungerar bra. I granskningen har dock framkommit ett antal problem som inte fanns i den gamla myndighetsstrukturen. Några exempel är: Svårigheter att styra och prioritera utredningsresurser med fyra myndigheter inblandade. Samordningsproblem med polisinsatser vid bistånd till respektive skattebrottsenheterna. Risk för skillnader i kompetensutveckling mellan åklagare och poliser på de olika myndigheterna. Flera myndigheter bedriver underrättelseverksamhet eller har behov att få tillgång till underrättelseverksamhet som en annan myndighet bedriver. granskning har också visat andra komplikationer, bland annat att konstruktion innebär att rekrytering av poliser blir omständlig samt oklara ansvarsförhållanden för de poliser som tjänstgör på . Problemen som anges ovan är effekter av myndighetsstrukturen och måste vägas mot fördelarna med och skattebrottsenheterna. Motivet för att bilda var att ekobrottsbekämpningen i framför allt storstadslänen skulle förbättras. granskning har dock visat att det är svårt att dra några säkra slutsatser vad gäller om ekobrottsbekämpningen har blivit effektivare sedan I såväl revisorernas som granskningar har dock framkommit ett stort stöd från personal för på vilket sätt man arbetar. Framför allt har man pekat på de stora vinsterna med samlokaliseringen och med att polisens resurser är fredade. skulle ge statsmakten en bättre helhetsbild av ekobrottsligheten och en bättre möjlighet att förutse utvecklingen på området. I granskningen har dock framkommit kritik mot insatserna från stab på bl.a. detta område. Vad gäller skattebrottsenheterna var motivet att skattebrottsutredarna med sin kompetens och närhet till skattemyndigheterna skulle vara bäst lämpade att utreda skattebrott. I granskningen har inte framkommit annat än att detta också är fallet. Närheten till skattemyndigheten har dock i praktiken kommit att spela mindre roll eftersom utredarna inte har tillgång till det centrala skatteregistret och dessutom ofta sitter avsides från den övriga verksamheten på skattemyndigheten. Vilken myndighet handlägger ärendet? En person som misstänks eller har utsatts för ett ekobrott kan, beroende på vilket brott det är fråga om och var i landet brottet begåtts, komma i kontakt med olika myndigheter. Ekobrott som begås inom geografiska område handläggs inom myndigheten. Begås brottet i en annan del av landet handläggs ärendet av polismyndigheten och åklagarorganisationen. Om den misstänkte är föremål för förundersökning vid båda myndigheterna kommer dessa i allmänhet överens om vilken myndighet som ska utreda ärendet. I granskningen har framgått att ärenden sällan överlämnas mellan åklagarorganisationen och , men när det händer görs det omgående och utan större diskussioner. Är en person misstänkt för skattebrott kan åklagaren besluta om att ärendet ska utredas av skattebrottsenheten på skattemyndigheten i stället för av polis. I stort sett samtliga intervjuade från olika yrkesgrupper framhåller den höga kompetensen hos utredarna. Några utredare menar att enheterna inte ännu alltid är kända hos t.ex. den som misstänks för ett skattebrott. Man menar dock att detta är övergående och att verksamheten blir allt mer etablerad. Hur handläggs ett ekobrottsärende? I förundersökningar som avser ekobrott är oftast åklagaren förundersökningsledare, oavsett vilken myndighet som handlägger ärendet. 23 kapitel om förundersökning och förundersökningskungörelsen (SFS 1947:948) gäller alltid. När det gäller handläggningen av skattebrott föreligger en viktig skillnad mellan skattebrottsenheterna och polisen vad gäller användningen av tvångsmedel. Utredarna på skattebrottsenheterna har inte samma möjligheter som polisen att ta handlingar i beslag. Skattebrottsutredarna kan inte, till skillnad från polisen, ta emot en handling från en misstänkt under ett förhör. I praktiken tar dock ofta utredaren emot handlingen och meddelar sedan När det gäller övriga tvångsmedel, t.ex. husrannsakan, måste utredarna begära bistånd av en annan myndighet - polismyndigheten -för att få sådan utförd. I granskningen har framkommit att polisen på vissa orter fördröjer verkställigheten av en sådan begäran. I granskningen framgår vidare att genomströmningstiden för handläggningen av ett ärende är något längre inom än åklagarorganisationen. Jämförelsen är dock förknippad med problem eftersom någon av myndigheterna kan har avgjort fler gamla ärenden än den andra, vilket påverkar genomströmningstiderna. Det är ännu för tidigt att säga något om handläggningstiden på skattebrottsenheterna eftersom de är under uppbyggnad. Vidare skiljer sig lagföringsprocenten något mellan och åklagarorganisationen. Misstankarna leder något oftare till åtal, åtalsunderlåtelse eller strafföreläggande inom åklagarorganisationen. Vid flertalet av de orter som har ekoåklagare och ekorotlar vid polisen är åklagare och polis samlokaliserade eller så eftersträvas samlokalisering. Är myndigheterna inte samlokaliserade har de täta kontakter i de stora ekomålen. Även här förefaller handläggningen av ekobrotten likvärdig. Det är viktigt att förutsättningarna för en rättssäker behandling är desamma oberoende av vilken myndighet som handlägger ärendet. Revisorerna menar att de omedelbara effekterna för den misstänkte eller för den som utsatts för brott på kort sikt knappast påverkas av att flera myndigheter delar på handläggningen av ekobrottsärenden. Handläggningen skiljer sig inte heller nämnvärt inom och utanför . I granskningen har inte framkommit några tydliga belägg för att någon av de inblandade myndigheterna skulle arbeta mindre effektivt än någon annan. Revisorerna anser dock att de komplikationer som myndighetsstrukturen skapar måste vägas mot de fördelar den delade myndighetsstrukturen har. Vad gäller fördelarna bör dessa noga utredas. En förutsättningslös värdering av fördelar och nackdelar bör sedan göras bl.a. med revisorernas och granskningar som grund. Nedan följer ett antal områden där förhållandena enligt revisorernas uppfattning bör förbättras. Om situationen inom dessa områden inte förbättras bör strukturen allvarligt ifrågasättas. har en viktig roll att se till att den nya myndighetsstrukturen fungerar genom styrningen av myndigheterna inom sitt område. Revisorerna vill också understryka samtliga myndigheters ansvar att arbeta för att den nya organisationen av ekobrottsbekämpningen, med och skattebrottsenheterna som nya aktörer, ska fungera. Ekobrott är ofta omfattande och komplicerade. Nya former av ekobrott uppstår ständigt. Utredningar av ekobrott kräver således god kunskap hos såväl poliser som åklagare och ekonomer. I granskningen har framkommit kritik mot kompetensutvecklingen både vad avser poliser och åklagare. Kritik har framförts från Riksåklagaren mot att ingen utbildning för ekoåklagare har hållits man menar att haft ansvar för att erbjuda ekoutbildning till åklagare. menar dock att man inte har ansvar för utbildningen, men har ändå beslutat att en ekoutbildning ska starta . Trots att en utbildning kommer att påbörjas påpekar att det inte är möjligt för samtliga ekoåklagare utanför att gå utbildningen eftersom antalet platser är begränsat. När det gäller polisen finns det farhågor, inte minst bland ekopoliserna själva, att de utanför inte kommer att kunna få del av vidareutbildning eftersom det är upp till polismyndigheterna huruvida de vill prioritera ekobrottsutbildning eller inte. I granskningen har frågor tagits upp om kompetensutveckling för poliser och åklagare som inte specifikt gäller ekobrott. Riksåklagaren pekar på att det finns en risk att de åklagare som tillhör inte i önskvärd utsträckning deltar i Riksåklagarens vidareutbildningar för åklagare. Poliserna på framhåller också att de inte får del av den kompetensutveckling som anordnar. På lång sikt kan dock den enskilde påverkas av att poliser, ekonomer och åklagare har olika kompetens genom att utbildningssituationen är olika för de båda myndigheterna. Tillgången på ekopoliser och ekoåklagare samt deras utbildningsnivå är faktorer som kan komma att skilja myndigheterna åt. Även en god tillgång på ekonomer med ekobrottskompetens är av stor betydelse. Utredningen av ekobrott kräver god kunskap hos alla inblandade utredare. I revisorernas granskning har det kommit fram kritik mot och brister i utbildningen av poliser och åklagare. En orsak till detta förefaller vara att myndigheterna är oeniga om vem av dem som har ansvaret för vidareutbildningen. Revisorerna menar att borde ha klargjort vilken myndighet som har ansvaret för kompetensutvecklingen redan vid bildande. Betydelsen av den skillnad i kompetensutveckling mellan poliser och åklagare som arbetar på och de som arbetar utanför som kan komma att uppstå bör också analyseras av . Vid bildandet av var förväntningarna stora på att myndigheten skulle effektivisera ekobrottsbekämpningen. För att myndigheten skulle kunna bildas gjordes myndigheten till en åklagarmyndighet med anställda åklagare och kommenderade poliser. Efter det att myndigheten startat sin verksamhet har det visat sig att ett antal frågor lämnades olösta. I granskning av presenteras dels ett antal hinder för att myndighetens inre arbete ska fungera effektivt, dels förslag till förbättringar. I granskningen har också framkommit ett antal oklarheter vad gäller uppgifter, t.ex. samordningen av ekobrottsbekämpningen under Riksåklagaren, ansvaret för kompetensutveckling och myndighetens roll i det brottsförebyggande arbetet. har också sedan bildandet försökt få till stånd en lösning på frågan om tillgången till de register som polisen utanför har tillgång till i sitt dagliga arbete. En stor fördel med konstruktion är enligt samstämmiga uppgifter att polisens resurser är fredade inom myndigheten. måste dock begära bistånd av polismyndigheten då det gäller spaning över och vid större tillslag. Även inom de områden som omfattas av är man således beroende av polisens resurser. Enligt vad som framkommit i såväl revisorernas granskning som i , fungerar kontakterna relativt bra, men situationen för polisen i gör att man inte alltid kan tillmötesgå begäran om bistånd. Det finns brister i styrning av men också avsaknad av allmänt stöd från departementet sedan myndigheten bildades. Departementet borde på ett bättre sätt ha definierat myndighetens uppgifter och varit tydligare i styrningen av myndigheterna. Åklagaren kan besluta att överlämna ett skattebrott till utredning på en skattebrottsenhet om detta anses lämpligare än att polisen utreder brottsmisstanken. Skattechefer och skattebrottsutredare nämner två hinder för en effektiv handläggning av skattebrott inom skattebrottsenheterna. Det ena är tillgången till det centrala skatteregistret. Utredarna vill genom att ha direkt tillgång till registret själva kunna ta fram uppgifter om den eller de personer som ingår i en förundersökning. Fördröjningen försenar handläggningen till men både för utredningen i sig och för den enskilde. Utredarna menar också att de tappar kompetens genom att inte själva ha direkt tillgång till registret. Viktiga invändningar har dock framkommit i granskningen. Med hänvisning till artikel 6 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna har avvisat tanken på att skattebrottsutredarna ska få tillgång till centrala skatteregistret. Det andra hindret för effektiv handläggning som framkommit är att utredarna inte har rätt att använda tvångsmedel. Utredarna är framför allt kritiska till att de inte kan ta handlingar i beslag, men en diskussion förs också om möjligheterna att göra husrannsakan. Det har framkommit att skattebrottsutredare för att underlätta arbetet i praktiken genomför beslag av handlingar. De skattechefer och skattebrottsutredare som intervjuats uppger att förhållandet till polisen håller på att förbättras. Skattebrottsenheterna är fortfarande under uppbyggnad. När de har etablerat sig som en viktig del av ekobrottsbekämpningen är det möjligt att också samarbetet med polisen när det gäller tvångsmedel förbättras. Revisorerna menar därför att det kan vara för tidigt att dra slutsatser av de nuvarande kontakterna med polisen. I granskningen har också framkommit farhågor för att det ökande antalet avgjorda skattebrott som kan bli följden av skattebrottsenheternas utbyggnad kommer att ställa ökade krav på såväl åklagare som polis. Åklagarna får flera slutförda förundersökningar och polisen kan komma att tas i anspråk i högre grad för bistånd med tvångsmedel. En av fördelarna med skapandet av var samlokaliseringen mellan polis, åklagare och ekonomer. I granskningen har framkommit en nästan total samstämmighet kring fördelarna med att de olika yrkesgrupperna arbetar nära varandra. Samlokalisering mellan polis och åklagare eftersträvas också på många håll utanför område. Trots detta är skattebrottsenheterna inte samlokaliserade med , polismyndighet eller åklagarna inom åklagarorganisationen. I granskningen har framkommit önskemål framför allt från att utredarna ska vara placerade på avdelningarna men också från vissa utredare som menar att man har mer gemensamt med polis och åklagare än med skattemyndigheten i övrigt. motsätter sig samlokalisering. Skattebrottsenheternas arbete förefaller fungera väl men de hinder för effektivitet som föreligger bör åtgärdas så långt det är möjligt. Det är dock anmärkningsvärt att en så viktig fråga som användningen av tvångsmedel inte hanteras med försiktighet. Vid en avvägning mellan effektivitet och rättssäkerhet bör upprätthållandet av rättssäkerheten vara avgörande. Frågan om tillgången till tvångsmedel för skattebrottsutredare bereds av , och revisorerna förutsätter att reglerna om bl.a. beslag kommer att ses över för att om möjligt bättre passa skattebrottsenheternas arbete. Vidare bör skattebrottsutredarna inte få direkt tillgång till det centrala skatteregistret på grund av problematiken vad avser användningen av de uppgifter som lämnats av den skattskyldige i avsikt att fastställa skatt. Det är dock av största vikt att en lösning där utredarnas tillgång till de uppgifter som finns i registret och som är relevanta för förundersökningen förbättras, t.ex. bör rutiner utarbetas för en snabbare överföring av information från registret till utredarna. De fördelar som finns med samlokalisering borde rimligtvis gälla även för skattebrottsutredarna. En större öppenhet från när det gäller samlokalisering är önskvärd på de orter där skattebrottsutredare samt polis och åklagare är öppna för samlokalisering. Redan när bildades diskuterades om underrättelseverksamhet avseende ekonomisk brottslighet skulle bedrivas inom eller . Representanter för hävdar att ingen underrättelseverksamhet bedrivs vad gäller ekonomisk brottslighet.