frsrdg · GP04JO1 · 2002-01-01 00:00:00 — Det framstår som naturligt att de allmänna principer till skydd för den enskildes rättssäkerhet som avspeglas i reglerna i 23 kap. RB och i FuK i möjligaste mån beaktas även vid utredningar enligt 23 kap. 22 § RB. Ett sådant synsätt vinner stöd i ett uttalande i förarbetena till reglerna i 23 kap. 3 § tredje stycket RB om primärutredning, att de allmänna reglerna om förundersökning skall iakttas i tillämpliga delar (se NJA II 1969 s. 678 och Fitger, , del 2, s. 23:20 a). har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om handläggning av brottmål utan förundersökning (FAP 404-1). I avsnitt 2 anges i föreskriftsform att en polisman, som ingriper mot ett brott eller annars kommer till platsen för ett brott eller tar upp en anmälan om brott, skall bedöma om förundersökning bör inledas eller om brottet kan utredas utan formell förundersökning. Om brottet kan antas föranleda böter och utredningen kan färdigställas direkt på platsen, skall detta ske, om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda enligt 23 kap. 22 § RB. Därefter ges i allmänna råd exempel på omständigheter som medför att en formell förundersökning normalt bör inledas, nämligen att den misstänkte är , att hans inställning i skuldfrågan är oklar, att det av annat skäl behövs ytterligare utredning eller att det förekommer skadeståndskrav som kräver utredning. I förarbetena till 23 kap. 3 § tredje stycket RB i dess nu gällande lydelse (prop. 1994/95:23) framhålls värdet av att möjliga utredningsåtgärder genomförs i nära anslutning till brottet, och det sägs vidare att utredningen om möjligt bör slutföras direkt på plats. Det understryks emellertid att bestäm-melsen i 23 kap. 3 § tredje stycket RB inte ger en polisman rätt att använda tvångsmedel (s. 78). har i sitt yttrande gett uttryck för uppfattningen att det är möjligt att använda straffprocessuella tvångsmedel även inom ramen för en sådan summarisk brottsutredning som görs med stöd av 23 kap. 22 § RB. Jag vill med anledning härav inledningsvis erinra om att de straffprocessuella tvångsmedlen enligt 24-28 kap. RB innebär intrång i den enskildes rätts-sfär på områden som omfattas av skyddet för den enskildes grundläggande fri- och rättigheter enligt 2 kap. regeringsformen och enligt den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt till denna hörande tilläggsprotokoll. Förutom att legalitetsprincipen här får en alldeles särskild tyngd, krävs självfallet att en utredning i vilken tvångsåtgärder vidtagits genomförs och dokumenteras på ett sätt som ger största möjliga skydd för den enskildes rättssäkerhet. Det kan i sammanhanget erinras om att har uttalat att det förhållandet att en bestämmelse innebär ett undantag från en grundlagsskyddad rättighet ger en särskild anledning till restriktivitet vid tolkningen av bestämmelsen (se NJA 1996 s. 577). Det framstår som naturligt att anlägga motsvarande synsätt, om en myndighet ställs inför valet mellan ett förfarande som ger ett starkare skydd åt sådana rättigheter och ett annat förfarande som ger ett svagare skydd. Man måste vid ställningstagandet till frågan om när de straffprocessuella tvångsmedlen kan tillgripas under en brottsutredning utgå från den systematiska uppbyggnaden av det regelsystem som avser brottsutredningsförfarandet och tvångsmedlens plats i detta. Om användande av tvångsmedel under en förundersökning gäller enligt 23 kap. 16 § RB vad som föreskrivs i 24-28 kap. RB. I fråga om denna bestämmelse anförde Processlagberedningen i förslaget till rättegångsbalk följande (SOU 1938:44 s. 293). Som ett viktigt led i förundersökningen ingår användandet av de tvångsmedel, som står till buds för tillgodoseende av undersökningens syfte och för rättegångens genomförande. De närmare bestämmelserna om dessa tvångsmedel meddelas ej i detta kapitel utan ha upptagits i 24-28 kap. I övrigt sägs inte någonting i motiven i den här aktuella frågan. Redan av ordalydelsen av bestämmelsen i 23 kap. 16 § RB framgår att lagstiftarens avsikt har varit att de i 24-28 kap. RB angivna straffprocessuella tvångsmedlen får användas under en brottsutredning endast inom ramen för en förundersökning. Av bestämmelserna i 24-28 kap. RB följer att straffprocessuella tvångsmedel härutöver får användas under en rättegång som inte har avslutats genom ett lagakraftvunnet avgörande. En förutsättning för att vidtagandet av en straffprocessuell tvångsåtgärd med stöd av reglerna i 24-28 kap. RB skall framstå som rätts-enligt i situationer där förundersökning inte har inletts med stöd av 23 kap. 1 § RB är således att förundersökning anses vara inledd genom att åtgärden vidtas (se härom bl.a. JO 1993/94 s. 97). Som framgått ger förarbetena till inte något stöd för uppfattningen att det skulle vara möjligt att under en brottsutredning använda straffprocessuella tvångsmedel utanför ramen för en förundersökning. Inte heller har det vid en genomgång av den auktoritativa processrättsliga litteratu ren på området kunnat påträffas något uttalande som antyder att dessa tvångsmedel skulle kunna användas utanför ramen för en förundersökning eller en rättegång. Det här redovisade resonemanget leder till slutsatsen att straffprocessuella tvångsmedel inte lagligen kan användas i utredningar som genomförs med tillämpning av 23 kap. 22 § RB. Såvitt känt har inte heller sådant förfarande tidigare förekommit i det praktiska polisarbetet. hävdar emellertid i sitt yttrande att det inte finns något hinder mot att tillämpa bestämmelserna i 23 kap. 22 § RB, om den tvångsåtgärd som vidtas i ärendet är ett beslag som görs enbart i syfte att möjliggöra ett i speciallagstiftning föreskrivet förverkande. Som framgår av yttrandet anser myndigheten sig ha stöd för denna uppfattning i uttalanden i proposi-tionen 1994/95:23. De uttalanden som åsyftas avsåg skälen till att tillämpningsområdet för bestämmelsen i 23 kap. 22 § RB utvidgades till att avse också brott där fängelse ingår i straffskalan. Enligt polismyndighetens uppfattning innebär det synsätt som jag i det föregående har gett uttryck för att det i 23 kap. 22 § RB angivna utredningsförfarandet inte kan användas i många fall där en sådan utredningsform enligt lagstiftarens uttalade uppfattning skulle vara lämplig. Jag kan med anledning härav inledningsvis konstatera att frågan om användande av straffprocessuella tvångsmedel inom ramen för ett utredningsförfarande enligt 23 kap. 22 § RB över huvud taget inte berörs i propositionen. Även om så hade varit fallet. hade detta emellertid inte kunnat tas till intäkt för att tillämpningsområdet för de straffprocessuella tvångsmedlen, som detta kommer till uttryck i regeln i 23 kap. 16 § RB, skulle ha förändrats. Det är nämligen inte en accepterad lagtillämpningsmetod att söka stöd för en ändrad tillämpning av en viss rättsregel i uttalanden i lagförarbeten till ändringar av andra bestämmelser. Jag vill här erinra om ett uttalande av justitieutskottet att det för rättstillämpningen är av utomordentlig vikt att ändring av gällande rätt från lagstiftarens sida sker genom föreskrifter i lag eller genom motivledes gjorda uttalanden i anslutning till antagandet av ny eller ändrad lagtext och inte genom allmänna uttalanden i lagstiftningsärenden som inte gäller det lagrum som uttalandena avser (JuU 1976/77:15 s. 6). Det kan tilläggas att Lagrådet senare har gett uttryck för samma uppfattning genom att i ett annat lagstiftningsärende uttala att lagstiftaren, om han önskar en annan tillämpning av ett stadgande än den som blivit rådande i behörig myndighets praxis, måste ändra regeln. Lagstiftaren får då tillfälle att till denna ändring knyta uttalanden som styr rättstillämpningen i önskad riktning (prop. 1978/79:11 s. 184). Vad polismyndigheten anfört har således på intet sätt gett mig anledning att ändra min tidigare redovisade ståndpunkt att, i den mån förundersökning inte tidigare inletts, en sådan får anses vara inledd genom att en straffprocessuell tvångsåtgärd vidtas. Härav följer att det inte är rättsligen möjligt att genomföra en utredning enligt 23 kap. 22 § RB sedan en sådan åtgärd vidtagits. Med anledning av vad polismyndigheten har anfört om de praktiska olägenheter som enligt myndighetens uppfattning följer av att det inte är möjligt för en polisman att verkställa ett beslag i förverkandesyfte i samband med en utredning enligt 23 kap. 22 § RB kan följande sägas. Huvudregeln är att ett beslut om beslag, oavsett syftet med åtgärden, skall fattas av undersökningsledaren eller åklagaren (27 kap. 4 § andra stycket RB). Denna regel hänför sig, i likhet med övriga regler i kapitlet, till förundersökningsförfarandet, och den öppnar inte någon möjlighet för åklagare och polisiära förundersökningsledare att fatta beslut om beslag utanför ramen för en förundersökning. Vid fara i dröjsmål får åtgärden, även utan ett beslut av undersökningsledaren eller åklagaren - med visst angivet undantag - vidtas av en polisman. Verkställs beslag av någon annan än undersökningsledaren eller åklagaren och har denne inte beslutat beslaget, skall anmälan emellertid skyndsamt göras hos honom, som skall pröva om beslaget skall bestå (27 kap. 4 § tredje stycket RB). Av angivna skäl kan inte heller en sådan prövning göras annat än inom ramen för en förundersökning. Det framstår redan mot denna bakgrund som föga meningsfullt i praktiskt hänseende att tillämpa en ordning som innebär att en polisman i de fåtaliga undantagssituationer, där han har rätt att verkställa ett beslag utan föregående beslut av undersökningsledaren eller åklagaren, skulle kunna göra detta inom ramen för ett utredningsförfarande enligt 23 kap. 22 § RB. Det finns vidare anledning att något kommentera polismyndighetens uttalande att det i ett ärende av det här aktuella slaget inte finns något ytterligare att utreda. Det ärende hos polismyndigheten som föranledde utredningen i detta ärende gällde brott mot lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål. I 1 § föreskrivs bl.a. att kniv inte får innehas på allmän plats, om inte föremålet enligt särskilda bestämmelser ingår i utrustning för viss tjänst eller visst uppdrag eller om innehavet annars med hänsyn till föremålets art, innehavarens behov och övriga omständigheter är att anse som befogat. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 1 § skall dömas till böter eller fängelse . I ringa fall döms inte till ansvar (4 §). Slutligen föreskrivs i fråga om knivar och andra föremål som innehafts i strid mot 1 § att sådana föremål skall förklaras förverkade, om det inte är uppenbart oskäligt. synes mena att i fall som det aktuella, där en person påträffas med att inneha en kniv på allmän plats, brottet är klarlagt redan genom detta förhållande. Som nämnts förutsätts emellertid för straffbarhet dels att innehavet inte med hänsyn till omständigheterna är att anse som befogat, dels att gärningen begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet, dels att det inte är fråga om ett ringa fall. Bedömningen i dessa hänseenden förutsätter uppenbarligen att utredningsåtgärder har vidtagits. Vidare är förverkandebestämmelsen så konstruerad att den för sin tillämpning förutsätter att den misstänktes inställning till frågan om förverkande inhämtas. Det är således tydligt att situationen inte är så okomplicerad i utredningshänseende som polismyndigheten synes göra gällande. Med hänvisning till vad som anförts i det föregående anser jag sammanfattningsvis, till skillnad från polismyndigheten, att förundersökning inleddes i det aktuella fallet i och med att kniven togs i beslag samt att gällande rätt utesluter användande av straffprocessuella tvångsmedel inom ramen för en summarisk utredning enligt 23 kap. 22 § RB. Polisens användning av skriftliga berättelser från misstänkta i snatteriutredningar (Dnr 4766-1999 och 1849-2000) i län (4766-1999) Med anledning av en anonym anmälan avseende användningen av blankett för utredning av snatterier vid i län beslutade chefsJO att ta upp saken till utredning som ett initia-tivärende. Blanketten, som var avsedd att sändas till den som kunde misstänkas för snatteri, var utformad på sådant sätt att den misstänkte genom att erhålla denna underrättades om brottsmisstanken. På blanketten fanns vidare särskilda utrymmen där den misstänkte kunde lämna uppgift om sin inställning i skuldfrågan samt ange om han var villig att ta emot strafföreläggande. Det fanns också utrymmen för angivande av önskemål om försvarare och om kompletterande utredning samt för erkännande av att den misstänkte hade tagit del av samt-liga handlingar i ärendet. Blanketten skulle undertecknas av den misstänkte. i (1849-2000) I samband med en inspektion vid i , City polis-mästardistrikt, närpolisområde , framkom att myndigheten ibland använde sig av en särskild blankett vid utredning av snatte-rier. Blanketten var i princip utformad på samma sätt som den blankett som användes av i län. blankett hade emellertid härutöver ett utrymme för angivande av målsägandens ersättningsyrkanden. Jag beslutade att ta upp också användningen av denna blankett till utredning som ett initiativärende. Ärendet dnr 4766-1999 remitterades till i län för upp-lysningar och yttrande om bakgrunden till blankettens tillkomst och om hur länge den använts. (länspolismästaren ) kom in med ett yttrande. Ärendet remitterades därefter till för yttrande. Ärendet dnr 1849-2000 remitterades till med begäran om yttrande med yttrandet i ärendet dnr 4766-1999. (rikspolischefen ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats ett yttrande från i (tf. läns-po-lismästaren ). i län har använt en blankett när de gäller snatte-rier. Blanketten togs i bruk 1990 eller 1991 . Den misstänkte har fått lämna en skriftlig berättelse på denna blankett. Till den aktuella blanketten har skickats med en blankett där den misstänkte fått komp-letterande upplysningar utöver det som står på fråge-formuläret. Blanketten har endast sänts ut när bedömningen varit den att det rört sig om ett klart fall av snatteri och gärningsmannen varit när brottet förövats. Blanketten har använts i vart fall inom dåvarande Polismyndig-heten i i stor omfattning. Blanketten har sedan i minst lika stor om-fattning använts inom i län må-nad 1999. Efter har snatteriärendena fördelats inom kommun på fem närpolisområden mot tidigare ett område. Två om-råden har inte börjat och använt aktuell blankett. Undersökningsledare och utredare, som har använt aktuell blan-kett har mycket god erfarenhet av för-farandet. De anser att rättssäkerheten är lika hög, som vid ett vanligt förhör. Den misstänkte har god tid på sig att besvara de frågor, som finns på blan-ketten. Slutdelgivning enligt RB 23:18 har gått till på det viset att kopia på samtliga handlingar i ärendet har översänts till den misstänkte. Om den misstänkte kryssar i frågan "jag har tagit del av samtliga handlingar och påfordrar ing-en ytterligare utredning" så har detta ansetts uppfylla kraven på del-givning. I de fall den misstänkte påfordrar ytterligare utredning kommer denna kom-plettering att delges honom innan ärendet överförs till åklagare. Användande av aktuellt förfarande har medfört stora rationaliseringsvinster, eftersom en stor del av länets anmälningar med känd gärningsman är just snatterier. Enligt förundersökningskungörel-sens 8 § finns angivet "I stället för förhör hålles må skriftlig berättelse infordras". Enligt RB 23:18 finns i inledningen angivet "Då förundersökningen kommit så långt att någon skä-ligen misstänks för brottet, skall han, då han hörs, underrättas om misstanken". Detta med att den misstänkte hörs har av polismyndigheten tolkats analogt med att den misstänkte får avge en skriftlig berättelse och därmed har det även ansetts rätt att den misstänkte blivit delgiven misstanken skrift-ligen. Såvitt polismyndigheten kan utläsa av gällande lagstiftning är det inte angivet att delgivning av miss-tanke skall ske muntligen. Förfarandet med att den s k slutdelgivningen sker i samband med den skriftliga berättelsen har ansetts mindre lämplig ur flera synpunkter. Den främsta anledningen är att utredaren ej vet om det erfordras ytterligare ut-redningsåtgärder när den misstänkte delges utredningen. Delgivning i sam-band med den skriftliga berättelsen sker ej längre. har för avsikt att förbättra aktuella blanketter med åtgärder enligt bilaga (här utesluten). Upplysningar har inhämtats från City polismästardistrikt. City polismästardistrikt genom polisintendent har uppgett bl.a. följande. Blanket-ten är inte någon ny företeelse inom polisen. Olika former av blanketten har förekommit på flera ställen i landet. Den nu aktuella blanketten kommer från närpolisområde och skall ha tagits fram /87 hos den dåvarande polismyndigheten och sedan "gått i arv". Enligt obekräftade uppgifter har blanketten ursprungligen tagits fram efter samråd med åkla-gar-myndigheten. Enligt ansvariga för utredningsverksamheten är man av den uppfattningen att blan-ketten endast ska kunna skickas hem till den misstänkte i de fall polisman varit på platsen för händelsen och fått identiteten klarlagd. I de fall en butikskontrollant via en butik där snatteriet skett skickat en skriftlig anmälan till polisen utan att polisen varit på plats bör blanketten inte skickas till berörd person. Det förekommer dock att blanketten används som mall vid telefonförhör o.dyl. för att inte glömma bort någon uppgift under förhöret. City polismästardistrikt har beslutat att blanketten inte får användas i avvaktan på JO:s beslut. Enligt 23 kap. 1 § första stycket (RB) skall förundersökning inledas så snart det, på grund av angivelse eller av annat skäl, finns anledning att anta att ett brott som hör under all-mänt åtal har förövats. Syftet är bl.a. att utröna om brott har begåtts och att klarlägga vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl för åtal föreligger. Sådan förundersökning behöver, enligt 22 §, inte genomföras, om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäller brott som inte kan antas föranleda annan påföljd än böter, s.k. förenklad utredning. Möjlighet att använda förenklad utredning har funnits sedan RB:s tillkomst. Det framhölls i dess förarbeten att lagrummet var avsett att tillämpas på fall där det var helt klart vem som var gär-ningsman och någon särskild utredning inte behövdes. (Processlagberedningen s. 295). I samband med att bestämmelsen ändrades 1995 uttalades i propositionen bl.a. skillnaden mellan ett förenklat förfarande utan förundersökning och en formell förundersökning. Det som i praktiken skiljer är att förundersökningsprotokoll inte behöver upprättas vid det förenklade förfarandet och att den miss-tänkte inte behöver få del av utredningen enligt 23 kap. 18 § RB och formellt inte behöver delges misstanke. JO har dock uttalat att en underrättelse om misstanke skall lämnas vid en förenklad utredning (JO dnr 2569-1996). JO har i beslut (dnr 4538-1998) uttalat att det förenklade förfarandet är väl lämpat för utredning direkt på platsen av enkla iakttagbara och ostridiga händelseförlopp där bedömningen av de sub-jektiva rekvisiten typiskt sett inte vållar några svårigheter. Men att förenklat utredningsförfarande typiskt sett framstår som en ur rättssäkerhetssynpunkt otillfredsställande metod för att utreda bu-tikssnatterier. Enligt 8 § förundersökningskungörelsen (1947:948) (FUK) framgår att skriftlig berättelse får infordras i stället för förhör. Bestämmelsen tillkom efter förslag från den s.k. trafikmålskommittén (SOU 1967:59). Kommittén anförde bl.a. följande a.a. s. 139. Även om svårigheterna att överföra förhörsformen skriftlig berättelse från trafikmål till andra brottmål ej skall underskattas, kan således systemet säkerligen i viss omfattning även brukas utan-för trafikområdet. I de fall där polismän är direkt inblandade t.ex. i fråga om våldsamt motstånd och våld mot tjänsteman, bör som regel polismannen vid avrapporteringen skriftligen berätta om händelsen på ett sådant sätt att berättelsen sedan direkt kan mångfaldigas och biläggas förunder-sökningsprotokollet. Vid butikssnatterier hörs som regel butikskontrollanten som vittne. Kontrol-lanten skriver efter varje ingripande en skriftlig berättelse angående händelseförloppet. Berättelsen sänds därefter till polismyndigheten. Förhörsformen bör dock endast komma ifråga beträffande målsäganden och vittnen. Vid utredningar av ordningsförseelser, t.ex. vissa överträdelser av reg-lerna i allmänna ordningsstadgan torde dock den misstänktes uppfattning med fördel kunna in-hämtas genom skriftlig berättelse. I grövre brottmål torde man i allmänhet ej annat än undantagsvis kunna tillämpa detta förfaringssätt. Som exempel på en sådan undantagssituation kan anges när svar önskas på en viss bestämd sak. Ofta är annars frågeställningarna i dessa mål allt för inveck-lade. Kommittén är som sagt positiv till en ökad användning av skriftliga berättelser i utrednings-arbetet. Ej obetydliga tidsvinster torde kunna erhållas. Kommittén anser inte att det i RB finns någon bestämmelse som hindrar en sådan utveckling. Utvidgning av systemet med skriftliga be-rättelser anses motiverad med hänsyn till de positiva erfarenheterna under försöksverksamheten och bör föranleda en ändring i förundersökningskungörelsen. Skriftlig berättelse bör enligt kom-mitténs mening få infordras i alla de fall, där så anses lämpligt. Det är angeläget att polisen ges möjlighet att använda förfarandet i alla de fall, där den bedömer möjligheten att få ett godtagbart resultat som gynnsamma. Detta innebär självfallet att liksom även komplettering av förhör sker genom skriftlig berättelse. JO har i beslut (1997/98 s. 159) redovisat sin syn på möjligheterna att inhämta skriftliga be-rättel-ser från misstänkta. Han uttalade där att ett sådant förfarande kan tillämpas endast om sakför-hål-landena är okomplicerade, och att det praktiska användningsområdet för ett sådant handlande där-för torde vara begränsat. Av den aktuella blankettens text framgår att blanketten använts till att skriftligt underrätta den berörde personen om misstanke om snatteribrott och låta denne inkomma med vissa begärda upp-gifter. Enligt polismyndigheten kan det sistnämnda betraktas som en skriftlig berättelse. Väsentligt för bedömningen om rättsliga förutsättningar föreligger för användande av blanketten är hur blanketten använts. Av texten i blanketten framgår att den är avsedd att användas i samband med förundersökning. Den aktuella blanketten är inte knuten till ett visst snatteriärende. Det går därför inte utifrån blanketten avgöra hur komplicerade ärenden blanketten använts i och inte heller om blanketten använts vid förenklad utredning eller i stället för förhör inom ramen för en förun-dersökning. Av de uppgifter som lämnats av City polismästardistrikt framgår dock att blanketten använts på så sätt att den sänts hem till den för snatteri misstänkte personen i de fall polis varit på brottsplatsen och fått identiteten klarlagd. För att effektivisera handläggningen och undvika om-fattande merarbete har blanketten sedan använts självständigt, i stället för förhör vid förundersök-ning. Det skulle medföra stora olägenheter ur effektivitetssynpunkt om inte nämnda förfarande skulle kunna tillämpas. De förutsättningar som trafikmålskommittén anför ovan och särskilt JO:s uttalanden antyder, en-ligt myndighetens mening, att förfarandet att använda blanketten i stället för förhör vid snatteri-brott anses olämpligt. Möjligen skulle blanketten kunna användas som komplement till förhör. Myndigheten kan dock konstatera, att bestämmelsen i FUK 8 § om inhämtande av skriftlig berät-telse inte innehåller föreskrifter om när bestämmelsen kan tillämpas. Det föreskrivs endast att skriftlig berättelse får infordras i stället för att förhör hålls. Någon formell lagstiftnings-begränsning att använda blanketten på det sätt som myndigheten gjort anser myndigheten därför inte föreligga. Den delen av blanketten som rör underrättelse av misstanke om snatteribrott bör dock justeras.