frsrdg · GP04JO1 · 2002-01-01 00:00:00 — Av 11 § andra stycket LVU följer att socialnämnden får medge att den unge vistas i sitt eget hem, om detta kan antas vara bäst ägnat att främja vården av honom. Vård med stöd av denna lag skall dock alltid inledas utanför den unges hem. beslutade att placera K.A. enligt 11 § LVU. Skälen för fortsatt LVU-vård efter det att K.A. hade placerats hos P.W. var, enligt remissvaret, att "maximal" trygghet skulle uppnås när det gällde K.A:s till-varo hos sin far. Modern borde, enligt utskottet, inte åter få avgörande in-flytande över K.A. och socialnämnden var tveksam till om K.A:s far P.W. skulle kunna begränsa K.A:s kontakter med modern. Beslutet om fortsatt tvångsvård byggde alltså på förhål-landena hos fadern och dennes förmåga att utöva sin bestämmande-rätt såsom vårdnadshavare i förhållande till K.A:s mor. beslut om LVU-vård byggde på en bedömning av förhållandena hos K.A:s mor jämte avsaknad av närmare kun-skaper om K.A:s far. Grunden för LVU-vården förändrades således när K.A. placerades hos sin far. Förändringen blev än mer påtaglig när allmän domstol beslutade att P.W. ensam skulle ha vårdnaden. Jag kan i och för sig inte se något hinder mot att vården enligt LVU fort-sätter i en situation som den aktuella. Självfallet måste de förutsättningar för vård som anges i 2 § LVU fortfarande vara uppfyllda, dvs. att det på grund av miss-handel, otillbörligt ut-nyttjande, brister i omsorgen eller något annat för-hållande i hemmet (i före-varande fall P.W:s hem) finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveck-ling skadas. När grunderna för LVU-vården förändras på det sätt som skett i förevarande fall, är det naturligtvis av vikt att en ingående utredning föregår ställ ningstagandet till om vården enligt LVU skall fortsätta eller ej. Därvid måste det tydligt framgå hur de aktuella förhållandena bedöms mot bakgrund av de rekvisit för vård som anges i 2 § LVU. Eftersom ett övervägande enligt 13 § andra stycket LVU inte utmynnar i ett överklagbart beslut bör socialnämnden i normalfallet ompröva om tvångs-vården skall fortsätta eller ej (jfr 21 § LVU). Ett sådant beslut i fråga om fortsatt tvångsvård kan, enligt 41 § första stycket 2 LVU, överklagas hos länsrätten. Frågan om fortsatt LVU-vård över-vägdes av utskottet i samband med beslutet att placera K.A. hos sin far P.W. Till grund för utskottets beslut och övervägande förelåg ett tjänste-utlåtande samt utlåtande från Stiftelsen med förslag till eftervårdskontrakt och ett intyg från Barn- och ungdomspsykiatriska mottag-ningen i . Därefter övervägde utskottet vården . Frågan om fortsatt vård har även varit föremål för ut-skottets överväganden genom beslut i sam-band med yttrande till Länsrätten i län. Vid en genomgång av de tjänsteutlåtanden och övriga handlingar som låg till grund för utskottets överväganden kan jag konstatera att det inte finns någon anledning till kritik för brister i underlaget inför utskottets ställningstaganden om K.A:s fortsatta vård. Däremot saknar jag en tydlig koppling till de i 2 § LVU angivna förutsättningarna för tvångsvård. Som nämnts är det självfallet viktigt att denna koppling tydligt framgår när tvångsvården fortsätter trots sådana för-ändringar i grunderna för vården som det är fråga om i förevarande fall. Slutligen vill jag framföra att de angivna skälen till fortsatt tvångsvård sedan P.W. genom interimistiskt beslut hade erhållit vårdnaden om K.A. framstår, i vart fall hade förflutit, som svaga. Det finns enligt min mening skäl att ifråga-sätta om inte LVU-vården borde ha upp-hört än vad som blev fallet. Vad som i övrigt har förekommit föranleder inte någon åtgärd eller något ut-talande från min sida. Fråga om anlitande av privaträttsliga subjekt som utredare inom (Dnr 2598-2000 och 2617-2000) förekom i massmedierna uppgifter om att socialnämnderna uppdrar åt privata företag och enskilda personer att utföra utredningar inom nämndernas verksamhetsområde. I en artikel i skrevs bl.a. följande. Minst ett 20-tal kommuner låter privata konsulter ta hand om soci-altjänstens utredningar. Det kan gälla allt från barn- och ungdomsutredningar till adoptionsärenden. Det framgår av en rundringning som har gjort till kommuner och konsultföretag. I en anmälan till JO begärde S.O., under åberopande av bl.a. artikeln i , att JO skulle klarlägga i vilka avseenden det med utgångspunkt i gällande lagstiftning är möjligt att överlåta socialutredningsuppdrag på privat huvudman samt utreda om i kommun och i kom-mun utan lagstöd hade överlåtit sådana uppdrag till privata utredare (JO:s dnr 2598-2000). Vidare begärde S.K. i en anmälan till JO att JO skulle granska social-tjäns-tens i , , , , , , , , , , och Lunds kommuner anlitande av privata utredare (JO:s dnr 2617-2000). På grund av anmälningarna beslutade JO att inhämta utredning och yttrande från i kommun, i kommun, i kom-mun, i , Omsorgsstyrelsen i kommun, i kommun, i , i , i kommun, i , i samt, såvitt gäller , och Maria-Gamla stans stadsdelsnämnd. Länsstyrelserna i , , , län och anmodades att inkomma med upplysningar och därvid redovisa om de i sin tillsyn över gjort några särskilda iakttagelser med anledning av att utredningar utförts av privata utredare. Yttrande inhämtades från som under hand fick del av de re-missvar som kom in till JO. Härutöver bereddes tillfälle att lämna synpunkter. Efter det att yttrandena hade kommit in till JO inhämtades kopior av avtal mellan vissa nämnder och utredare samt kopior av s.k. sekretessförbindelser. och S.K. kommenterade remissyttrandena. På eget initiativ skrev A.G., som i flera fall utfört utredningar åt olika socialnämnder, till JO och redovisade sina erfarenheter av att utredningar utförts av privata utredare. I ett beslut anförde JO följande (åberopade bilagor redovisas inte i referatet). Kommunernas verksamhet kan huvudsakligen delas in i en fri del och en del som regleras i specialförfattningar. hör till den specialreglerade verksamheten och bestämmelser om den finns i socialtjänstlagen (1980:620), SoL. Enligt 1 § SoL skall samhällets socialtjänst på demokratins och solidaritetens grund främja människornas ekonomiska och sociala trygghet, jämlikhet i levnadsvillkor och aktiva deltagande i samhällslivet. skall under hänsynstagande till människans ansvar för sin och andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och gruppers egna resurser. Verksamheten skall bygga på respekt för människornas självbestämmanderätt och integritet. När åtgärder rör barn skall särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Varje kommun svarar för inom sitt område och kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp de behöver. Kommunens uppgifter inom fullgörs av den eller de nämnder som kommunfullmäktige bestämmer. Någon skyldighet för en kommun att ha en särskild socialnämnd finns inte. Det är således möjligt för en kommun att dela upp ansvaret för kommunens socialtjänst mellan nämnder som svarar för vissa geografiska områden (t.ex. stadsdels- eller kommundelsnämnder). En kommun kan även låta en nämnd svara för ett särskilt sakområde inom . När jag i fortsättningen använder benämningen socialnämnd avser jag en nämnd som fullgör uppgifter inom kommunens socialtjänst oavsett om det är en traditionell socialnämnd, en kommundelsnämnd eller en nämnd som inrättats för ett visst sakligt område inom (jfr 4 § andra stycket SoL). Till en socialnämnds uppgifter hör bl.a. att genom uppsökande verksamhet och på annat sätt främja förutsättningarna för goda levnadsförhållanden, svara för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd och vård, ekonomisk hjälp och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver det (5 § SoL). Ärenden angående bistånd är den till antalet största ärendegruppen inom . Enligt 6 § SoL har den som inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt rätt till bistånd av försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt (annat bistånd) på de villkor som anges i 6 b-6 f §§ SoL. Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Biståndet skall utformas så att det stärker hans eller hennes resurser att leva ett självständigt liv. Enligt § SoL får socialnämnden ge bistånd i annan form än eller utöver vad som följer av 6 b och 6 f §§ SoL, om det finns skäl för det. En av de mycket viktiga arbetsuppgifterna inom är insatser för barn och ungdomar. ansvar för dem kommer till uttryck i 12 § SoL där det anges bl.a. att nämnden skall verka för att barn och ungdomar växer upp under trygga och goda förhållanden. Nämnden skall i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdomar som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om hänsynen till den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet. I socialtjänstlagen åläggs socialnämnden uppgifter även när det gäller andra grupper. skall sålunda t.ex. sörja för att enskilda missbrukare får den hjälp och vård som de behöver för att komma ifrån missbruket samt verka för att människor som av fysiska, psykiska eller andra skäl möter betydande hinder i sin livsföring får möjlighet att delta i samhällets gemenskap och leva som andra (se 11 § tredje stycket och 21 § första stycket SoL). insatser enligt socialtjänstlagen bygger på frivillighet från de berörda enskildas sida. Under vissa förutsättningar kan det dock bli fråga om att vidta åtgärder utan samtycke eller till och med i direkt strid med den enskildes vilja. Regler om vård utan samtycke finns i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Vid sidan av bestämmelserna i socialtjänstlagen och den lagstiftning som direkt har anknytning till den lagen åläggs socialnämnden uppgifter enligt bestämmelser i flera andra lagar. I t.ex. finns bestämmelser om socialnämndens skyldigheter bl.a. när det gäller att utreda faderskapsfrågor (2 kap.) och att avge yttranden i adoptionsärenden till domstol (4 kap. 10 §). Exempel på ytterligare en bestämmelse i vilken nämnden åläggs skyldighet att yttra sig till annan myndighet är 3 kap. 8 § körkortsförordningen (1998:980). Där stadgas att en länsstyrelse får vid handläggningen av en ansökan om körkortstillstånd eller förhandsbesked begära in yttrande från bl.a. socialnämnd. Ett annat exempel är bestämmelsen i 11 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare enligt vilken socialnämnden i vissa fall är skyldig att avge yttrande till åklagare. hade socialnämnden att på begäran av domstol yttra sig i frågor angående bl.a. vårdnad om barn. Någon sådan skyldighet för nämnden föreligger inte längre. Däremot skall en socialnämnd på begäran av domstol utse någon att utföra en utredning angående vårdnad, umgänge eller boende (6 kap. 19 § tredje stycket ). En socialnämnd skall enligt 50 § SoL utan dröjsmål inleda en utredning av vad som genom en ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Med en utredning avses all den verksamhet som syftar till att göra det möjligt för socialnämnden att fatta beslut i ett ärende. Ett beslut att inleda en utredning enligt 50 § SoL fattas av socialnämnden. Behörigheten att fatta ett sådant beslut är ofta dele gerad till en tjänsteman med arbetsledande ställning vid nämndens förvaltning. Om en enskild söker nämndens bistånd, skall uppgifter till grund för beslutet i normalfallet hämtas främst från honom själv. Uppgifter från utomstående - enskild eller myndighet - bör primärt inte inhämtas om inte sökanden har gått med på det och sökanden bör innan han ger sitt tillstånd informeras om vilka uppgiftskällor som nämnden anser sig behöva vända sig till. Påkallas nämndens insatser av någon annan än den hjälpsökande själv, måste den första utredningsåtgärden som regel bli att kontakta den som uppgetts behöva hjälp. Avvisar denne ett erbjudande om en insats kan någon ytterligare åtgärd som regel inte vidtas. Undantag måste dock göras om den enskilde i vissa fall inte inser sitt eget bästa. Så kan vara fallet om den enskilde är i behov av vård oberoende av sitt samtycke enligt den lagstiftning som reglerar detta. Här måste nämnden inom ramen för sitt yttersta ansvar ha skyldighet att agera utan den enskildes samtycke för att få nödvändig utredning till stånd. Den enskildes samtycke till utredningsåtgärder får begränsad betydelse även när nämndens skyldighet att agera eller bistå med utredning har föreskrivits i lag eller annan författning. När det gäller en utredning om socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd föreskrivs i 50 a § SoL att nämnden får, för bedömningen av behovet av insatser, konsultera sakkunniga (t.ex. barnpsykologisk expertis) samt i övrigt ta de kontakter (t.ex. med den unges hem och familj i övrigt, skola, daghem och fritidshem) som behövs. En myndighet inom bl.a. hälso- och sjukvårdens område är enligt 71 § fjärde stycket SoL skyldig att lämna socialnämnden alla uppgifter som kan vara av betydelse för utredning av en underårigs behov av skydd. Härutöver finns i 14 kap. 2 § sista stycket sekretesslagen (1980:100), SekrL, en möjlighet för myndigheter inom hälso- och sjukvården samt att lämna ut uppgifter till annan sådan myndighet om det behövs för att en underårig skall få nödvändig vård, behandling eller annat stöd. Bestämmelsen gör det även möjligt att lämna ut uppgifter som rör bl.a. missbrukare. 3.1.3 Rättssäkerhet vid handläggning av ärenden inom En socialnämnd fattar beslut i ärenden av stor betydelse för enskilda personer. Inte minst i ärenden angående vård utan samtycke har nämnden långtgående befogenheter. kan under vissa förutsättningar besluta att omhänderta barn och ungdomar med stöd av 6 § LVU och placera den unge utanför det egna hemmet. I ett ärende angående LVU kan nämnden förordna att den unge skall undersökas av läkare. Under vissa förutsättningar kan nämnden med stöd av LVM besluta om tvångsomhändertagande av en missbrukare. Även när det inte gäller tvångsingripanden kan nämndens ställningstaganden ibland vara livsavgörande för dem som berörs av ärendet. Utan att närmare gå in på alla de befogenheter som nämnden har och de konse-kvenser som nämndens beslut kan få för enskilda personer kan konstateras att socialnämnderna i många ärenden har stor makt att besluta i olika frågor. Denna makt kan sammanfattningsvis benämnas myndighetsutövning. kommer att i ett senare avsnitt närmare beröra vad som bör intolkas i det begreppet. Alla som fullgör uppgifter inom offentlig förvaltning skall i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet (se 1 kap. 9 § RF). Utöver detta stadgande finns det flera regler som skall skapa förutsättningar för och bidra till rättssäker handläggning av enskilda ärenden. Jag skall kortfattat redogöra för några av dessa bestämmelser. I 15 § förvaltningslagen (1986:223), FL, finns en bestämmelse om myndigheters skyldighet att dokumentera uppgifter i ärenden som avser myndighetsutövning mot någon enskild. För del finns dessutom en särskild regel om dokumentation i 51 § SoL där det stadgas att handläggning av ärenden som rör enskilda samt genomförande av beslut om stödinsatser, vård och behandling skall dokumenteras. Dokumentationen skall utvisa beslut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska omständigheter och händelser av betydelse. Enligt vad JO uttalat räcker det inte med att de uppgifter som inhämtats under utredningen sammanställs när utredningen är slutförd. Anteckningar skall föras löpande och lämpligen i form av s.k. journalanteckningar. Regler om insyn i verksamheten En part har enligt 16 § FL rätt att få ta del av det som har tillförts ärendet, om detta avser myndighetsutövning mot någon enskild. Rätten att ta del av handlingar gäller med de begränsningar som följer av 14 kap. 5 § SekrL. Rätten till insyn omfattar allt det som har tillförts ärendet och bestämmelsen ger således en part rätt att ta del av vissa handlingar även om de inte är allmänna, t.ex. minnesanteckningar som förts vid inhämtande av upplysningar under utredningen av ett ärende. Ett ärende får enligt 17 § FL inte avgöras utan att en part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han fått tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Från huvudregeln får myndigheten göra undantag bl.a. för det fall att avgörandet inte går parten emot. Bestämmelserna i 16 och 17 §§ FL äger inte tillämpning i sådana ärenden hos myndigheter i kommuner och landsting där beslutet endast kan överklagas enligt 10 kap. kommunallagen (1991:900), dvs. I ärenden hos socialnämnden som avser myndighetsutövning mot någon enskild skall dock de nämnda bestämmelserna tillämpas oavsett om rättsmedlet i ärendet är laglighetsprövning eller förvaltningsbesvär. Detta följer av 54 § första stycket SoL. Enligt tredje stycket i samma stadgande skall bestämmelserna tillämpas hos socialnämnden även i sådana fall när det är fråga om en ansökan eller ett yttrande till en annan myndighet i ett mål eller ärende som rör myndighetsutövning mot enskild vid den myndigheten. Bestämmelser om jäv finns i olika lagar och syftar till att garantera att en myndighets handläggning av ett ärende är objektiv och opartisk. För kommunernas del finns regler om jäv i 6 kap. 24-27 §§ kommunallagen. En förtroendevald eller en anställd som är jävig i ett ärende hos en nämnd får som regel inte delta eller närvara vid handläggningen av ärendet. Jäv föreligger bl.a. om saken angår honom själv eller vissa honom närstående eller det i övrigt finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till hans opartiskhet. Den som känner till en omständighet som kan antas utgöra jäv mot honom, skall självmant ge det till känna. Har det uppkommit en fråga om jäv mot någon och har någon inte trätt i hans ställe, skall nämnden besluta i jävsfrågan. Huvudregeln om sekretess inom finns i 7 kap. 4 § SekrL där det stadgas att sekretess gäller för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Bestämmelsen innebär i princip att en uppgift som omfattas av sekretess inte kan röjas utan den enskildes medgivande. Från huvudregeln finns flera undantag som det dock inte finns skäl att gå in på här. För den som är eller har varit verksam inom yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet som avser insatser enligt socialtjänstlagen finns en sekretessbestämmelse i 71 b § SoL. Där stadgas att denne inte obehörigen får röja vad han därvid har erfarit om enskilds personliga förhållanden. På grund av bestämmelsen har bl.a. den som är verksam i ett företag som bedriver hemtjänst tystnadsplikt om vad han får veta om olika hjälptagare. På grund av de maktbefogenheter som socialnämnden har, beslutens betydelse för enskilda samt med hänsyn till den sekretess som gäller inom är det viktigt att det finns en offentlig tillsyn av verksamheten. har tillsyn över i riket medan tillsynen av socialnämndernas handläggning av enskilda ärenden i första hand utövas av i respektive län. skall enligt 68 § SoL inom länet följa tillämpning av socialtjänstlagen och bl.a. se till att socialnämnden fullgör sina uppgifter på ett ändamålsenligt sätt. Som framgår av bestämmelsen i 69 b § SoL har även tillsyn över viss enskild verksamhet. har rätt att inspektera sådan verksamhet och får inhämta de upplysningar och ta del av de handlingar som behövs för tillsynen. Härutöver skall ombudsmän (), som är en del av kontrollmakt, enligt 12 kap. 6 § RF utöva tillsyn över tillämpningen i offentlig verksamhet av lagar och andra författningar. Närmare regler om JO:s tillsyn finns i lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän. Där sägs i 2 § att under JO:s tillsyn står bl.a. 1) statliga och kommunala myndigheter, 2) tjänstemän och befattningshavare vid dessa myndigheter och 3) annan som innehar tjänst eller uppdrag varmed följer myndighetsutövning, såvitt avser denna hans verksamhet. Bestämmelser om Justitiekanslerns (JK) tillsyn finns i lagen (1975:1339) om Justitiekanslerns tillsyn och förordningen (1975:1345) med instruktion för Justitiekanslern. En tjänsteman eller annan befattningshavare som inte följer reglerna om t.ex. hur ett ärende skall handläggas kan under vissa förutsättningar göra sig skyldig till brott. Två centrala straffbestämmelser är 20 kap. 1 § om tjänstefel och 3 § i samma kapitel om brott mot tystnadsplikt. Ansvar för tjänstefel kan bli aktuellt om någon uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften. Om någon röjer uppgift, som han är skyldig att hålla hemlig enligt lag eller annan författning eller enligt förordnande eller förbehåll som har meddelats med stöd av lag eller annan författning, kan han dömas för brott mot tystnadsplikt. Detsamma gäller om någon olovligen utnyttjar sådan hemlighet. I sammanhanget kan även erinras om de regler om disciplinansvar som finns i lagen (1994:260) om offentlig anställning och, såvitt gäller arbetstagare i kommunerna, i kollektivavtal. Det finns även andra bestämmelser som är av intresse i förevarande sammanhang även om de inte primärt tar sikte på rättssäkerhetsaspekter vid myndigheters handläggning av enskilda ärenden. Som exempel kan här nämnas bestämmelserna om rätt att ta del av allmänna handlingar, yttrande- och meddelarfrihet samt det allmännas skadeståndsansvar. Rätten att ta del av allmänna handlingar Till främjande av ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning finns i 2 kap. tryckfrihetsförordningen (TF) regler om rätten att ta del av allmänna handlingar. Den rätten får begränsas endast av hänsyn till vissa intressen (se 2 kap. 2 § TF). En handling är enligt 2 kap. 3 § TF allmän om den förvaras hos en myndighet och enligt 6 eller 7 § samma kapitel anses inkommen till eller upprättad hos en myndighet. I 12 och 13 §§ finns regler om rätten att få ta del av eller få en kopia av en allmän handling. En myndighets beslut att inte lämna ut en handling får enligt 15 kap. 7 § SekrL överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Vad som i tryckfrihetsförordningen sägs om rätt att ta del av handlingar hos myndighet gäller i tillämpliga delar också handlingar hos vissa privaträttsliga subjekt där kommuner eller landsting utövar ett bestämmande inflytande (se 1 kap. 9 § SekrL). I sammanhanget kan även nämnas bestämmelsen i 15 kap. 4 § SekrL om en myndighets skyldighet att på begäran av en enskild lämna ut uppgift ur en allmän handling. Varje medborgare är enligt 2 kap. 1 § RF gentemot det allmänna tillförsäkrad bl.a. yttrandefrihet, dvs. frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt tankar, åsikter och känslor. Denna rätt tillkommer även en offentlig befattningshavare. En offentlig befattningshavare har enligt 1 kap. 1 § TF och 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgrundlagen vidsträckt möjlighet att till massmedierna lämna upplysningar som rör myndighetens verksamhet (meddelarfrihet). Rätten att lämna upplysningar gäller i vissa fall även om uppgiften omfattas av sekretess hos myndigheten. När det gäller bl.a. har dock meddelarfriheten begränsats (se härom 16 kap. 1 § SekrL). I 3 kap. skadeståndslagen finns regler om skyldighet för det allmänna att ersätta skada som uppkommer i verksamheten. I 3 kap. 2 § skadeståndslagen finns en bestämmelse om statens eller kommunernas skadeståndssansvar om det förekommit fel eller försummelse vid myndighetsutövning och i 3 § samma kapitel finns en bestämmelse om skyldigheten att under vissa förutsättningar ersätta skada som uppkommit genom att en myndighet lämnat felaktiga upplysningar eller råd. 3.2 Finns det förutsättningar för kommunen att överlämna ett uppdrag att utföra en utredning enligt 50 § SoL till ett privaträttsligt subjekt?