frsrdg · GP04JO1 · 2002-01-01 00:00:00 — Såväl hundgårdschefen som instruktören förklarar i reportaget att de tar avstånd från all form av penna-lism och att förfarandet med att tvinga värnpliktiga att äta hundmat inte kan accepteras. Av chefens för marinkommando yttrande framgår att såväl han som ansvariga befäl i hundgården med skärpa förbjuder den i reportaget aktuella formen av inträdesprov. Chefen för marinkommando har genom samtal med företrädare för de värnpliktiga och för de befäl som är knutna till hundenheten låtit utreda den i omskrivna akti-viteten. Härvid har det framkommit att aktiviteten, som är ett av de värnplik-tiga påhittat s.k. inträdesprov, trots uttryckligt förbud från ansvarigt befäl, verkligen har ägt rum. Det torde vara fråga om samma typ av rituell invig-ningsceremoni som förekommer i skolvärlden och där går under benäm-ningen nollningstradition. Aktiviteten har av de värnpliktiga mest upplevts som en "kul grej" och varit frivillig. Av utredningen framgår att det s.k. inträdesprovet, trots uttryckligt förbud, har ägt rum i det fördolda och på sådana tider då berörda värnpliktiga varit utan tillsyn av befäl. Ett sätt att förhindra eller åtminstone försvåra icke önskvärda aktiviteter är att Försvarsmakten övervakar de värnpliktiga även på icke ordinarie tjänstgöringstid. Försvarsmakten anser dock inte att det skall vara nödvändigt allra helst som de värnpliktiga uppnått myndig ålder. En fråga, som aktualiseras är om någon, befäl och/eller värnpliktig genom händelsen skulle ha gjort sig skyldig till en förseelse eller eventuellt ett brott. Såvitt avser befälen framgår det av den utredning som Ostkustens marin-kommando företagit att ingen känner till att "inträdesprovet" skulle ha genomförts . Enligt reportaget i har en värn-pliktig, som ryckt ut, uppgett för reportern att befälen visst kände till inträdesproven och att de också skulle ha diskuterat saken med de som arrangerat proven. Vad de skulle ha diskuterat framgår dock inte. Möjligen kan det förhålla sig så att befälen fått kännedom om inträdesprovet och därvid för de värnpliktiga som arrangerat detsamma förklarat att denna form av inträdesprov är förbjuden. Av utredningen framgår också att ansvariga befäl bestämt förbjudit aktiviteten i fråga. Av reportaget i framgår att den nu pensionerade chefen för hundgårdsenheten på väggen på sitt kontor hade ett fotografi utvisande ett "inträdesprov" från ett tidigare tillfälle. På förfrågan har denne uppgett att sådana aktiviteter visserligen inte får förekomma men att han ändå inte an-ser det vara fel att på väggen ha en bild på värnpliktiga som äter hundmat. Såvitt gäller de värnpliktigas agerande skall enligt 8 § lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m. en disciplinansvarig som uppsåt-ligen eller av oaktsamhet åsidosätter vad han eller hon på grund av instruk-tioner, förmäns eller andra chefers order eller i övrigt skall iaktta i tjänsten åläggas disciplinpåföljd för disciplinförseelse. För att det skall vara fråga om en disciplinförseelse förutsätts det dock att den värnpliktige åsidosatt vad han skall iaktta i tjänsten. I om disciplin- och ersättningsärenden samt vissa andra rättsärenden inom Försvarsmakten, utgåva, har begreppet "i tjänsten" närmare utvecklats. Där anges bl a att "begreppet i tjänsten inte innebär en inskränkning till någon verk-samhet som bedrivs på vad som allmänt kan betecknas som tjänstetid utan har en vidare innebörd. Därför måste även förseelser som en disciplin-an-sva-rig begår på icke tjänstetid under vissa förutsättningar också falla in under disciplinlagstiftningens tillämpningsområde. Det innebär att en disciplin-ansvarig som åsidosätter en föreskrift på fritid också kan åläggas en disciplin-påföljd. Exempel härpå kan vara om en värnpliktig blir utsatt för trakasserier i form av ofredande från en annan värnpliktig på fritid i en militär förläggning eller på kasernområdet. Det får ligga i sakens natur eller följa av interna föreskrifter att en disciplinansvarig inte skall ofreda en annan disciplinansvarig inom en militär förläggning." Av utredningen från Ostkustens marinkommando framgår att inträdesprovet inte har ägt rum på tjänstgöringstid men väl på militärt område. Vidare fram-går att befäl knutna till hundenheten hävdar att förbud mot alla former av inträdesprov med skärpa meddelats de värnpliktiga. Det innebär att de värnpliktiga som arrangerat inträdesprovet medvetet trotsat befälens förbud. Deras agerande, som av en del medvärnpliktiga säkerligen upplevts som trakasserier, torde därmed vara att anse som en förseelse i tjänsten och bör föranleda en disciplinpåföljd. Försvarsmakten finner det beklagligt att sådana rituella invigningsceremo-nier som det aktuella inträdesprovet, trots uttryckligt förbud, också gjort entré inom värnpliktsleden. Försvarsmakten kan inte acceptera att värn-pliktiga trakasseras av andra värnpliktiga, vare sig inom eller utanför militärt område. En, om än resurskrävande, möjlighet att förhindra aktiviteten i fråga på militärt område vore att övervaka de värnpliktiga dygnet runt. Det vore dock att visa bristande tillit till de värnpliktigas förmåga att själva ta ansvar för sin fritid. Försvarsmakten tror inte heller att en permanent tillsyn skulle uppskattas av de värnpliktiga. Däremot skall, om det kommer till befälens kännedom att värnpliktiga på militärt område utsätts för liknande inträdes-prov, ett disciplinärt förfarande inledas mot de som arrangerat aktiviteten. Försvarsmakten anser inte att något befäl kan lastas för det inträffade. Vad gäller uppgiften i reportaget om att den numera pensionerade hundgårds-chefen på väggen på sitt kontor skulle ha haft ett fotografi på "Inträdes-provet" anser Försvarsmakten att, oavsett om bilden fått hänga kvar av aningslöshet eller rent oförstånd, det likafullt varit klart olämpligt och ägnat att förmedla ett felaktigt intryck till de värnpliktiga om av vad som är tillåtet. Mobbning, pennalism och andra former av trakasserier av totalförsvarspliktiga i samband med plikttjänstgöring är oacceptabla företeelser. Uppkomsten av sådana missförhållanden måste motverkas med kraft och de måste stävjas om de trots allt uppträder. Försvarsmakten har på sitt område ett betydande ansvar härvidlag. Av utredningen framgår att det aktuella s.k. inträdesprovet, trots uttryckligt förbud från ansvarigt befäl, verkligen har ägt rum. Som framgår av remissvaret skulle det inträffade kunna vara att bedöma som disciplinförseelse. Enligt 2 § andra stycket lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän omfattar JO:s tillsyn, såvitt avser befattningshavare vid försvarsmakten, endast befäl av lägst fänriks grad och den som innehar motsvarande tjänsteställning. Mot den bakgrunden uttalar jag mig inte vidare om de värnpliktiga arrangörerna av inträdesprovet. Utredningen ger inte stöd för att ansvarigt befäl i förväg känt till att inträdesprovet skulle äga rum. Som Försvarsmakten framhållit kan något befäl inte lastas för det inträffade. Det saknas därför grund för kritik eller någon annan åtgärd från min sida. Jag vill emellertid erinra om vikten av att kraftfulla åtgärder vidtas för att förhindra att aktiviteter av aktuellt slag förekommer . Försvarsmaktens medverkan i polisiär verksamhet (Dnr 4029-2000) I ett beslut anförde JO Pennlöv följande. Med anledning av innehållet en artikel i nr 15, 2000, om värnpliktiga som ställts till polisens förfogande för att leta efter ett vapen beslutade jag att inleda en utredning i saken. Försvarsmakten anmodades att efter företagen utredning yttra sig. I remissvaret anförde överbefälhavaren, generalen , följande. I ärendet aktualiseras dels frågan om Försvarsmaktens uppgifter, dvs. vad Försvarsmakten får eller bör göra, dels frågan hur värnpliktiga under grundutbildning får eller bör utnyttjas. Beträffande Försvarsmaktens uppgifter så framgår dessa i första hand av förordningen (2000:555) med instruktion för Försvarsmakten. Ytterligare verksamhetsområden där Försvarsmakten får eller bör medverka framgår av förordningen (1986:1111) om militär medverkan i civil verksamhet. Denna innehåller bl.a. bestämmelser om Försvarsmaktens medverkan i räddningstjänst samt bestämmelser om Försvarsmaktens utförande av annat arbete. Såvitt avser frågan hur värnpliktiga under grundutbildning får användas, dvs. vilka tjänstgöringsuppgifter de får åläggas att utföra, får ledning sökas i lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt. Av lagen framgår bl.a. syftet med grundutbildningen och vilka skyldigheter som gäller för de värnpliktiga under tjänstgöring. Enligt 5 kap. 3 § lagen om totalförsvarsplikt skall grundutbildningen ge de kunskaper och färdigheter som krigsuppgiften kräver. I förarbetena (prop. l994/95:6, sid. 182-183) förtydligas det bl. a. med att "grundutbildningen syftar till att ge de totalförsvarspliktiga en sådan grundläggande utbildning att de kan fullgöra de uppgifter som det förband eller den organisation där de tjänstgör kan komma att ställas inför i krig. Utbildningens praktiska och teoretiska innehåll skall styra detta mål. Lagen anger inte något om utbildningens närmare innehåll eller dess uppdelning i olika faser, t.ex. allmänmilitär utbildning, befattningsutbildning och förbandsutbildning. Regeringen och myndigheterna har här ett stort utrymme att inom tillgängliga resurser anpassa omfattningen och inriktningen av grundutbildningen efter skiftande behov och resurser". I paragrafens tredje stycke anges att i grundutbildningen även ingår uppgifter som syftar till att upprätthålla försvarsberedskap. Det innebär enligt förarbetena att totalförsvarspliktiga får beordras att som ett led i sin tillämpade utbildning utföra uppgifter som ankommer på ett beredskapsförband. Sådana uppgifter kan omfatta ingripanden enligt förordningen (1982:756) om försvarsmaktens ingripanden vid kränkningar av territorium i fred och neutralitet, m.m. Bestämmelser om vilka allmänna skyldigheter som gäller för värnpliktig personal under tjänstgöringen finns också i 5 kap. I dess 2 § föreskrivs bl.a. att den som fullgör värnplikt skall lyda en förmans eller annan chefs order, om det inte är uppenbart att ordern inte angår tjänsten. Han eller hon skall även i övrigt rätta sig efter de tjänstgöringsföreskrifter som gäller. Sedan polismyndigheten i vänt sig till Livgardet och hemställt om hjälp med att genomsöka ett markområde efter ett skjutvapen, beslöt regementet efter diskussion i ledningsgruppen att ställa upp och hjälpa polisen att söka efter vapnet i fråga. Livgardet har åberopat bestämmelsen i 5 § förordningen (1986:1111) om militär medverkan i civil verksamhet som stöd för sitt beslut att samverka med polisen. Där föreskrivs att Försvarsmakten får åta sig att bygga vägar och broar samt att utföra transporter, andra arbeten och tjänster, om denna verksamhet kan inordnas som ett led i utbildning som bedrivs vid myndigheten eller främjar staten eller annat allmänt samhällsintresse. Livgardet motiverar sitt ställningstagande med att eftersökandet och omhändertagandet av ett vapen måste anses främja ett allmänt samhällsintresse. Livgardet beordrade därför värnpliktiga tillhörande 3. skvadronen, som hade genomfört huvuddelen av grundläggande soldatutbildning och vid tillfället genomförde tjänst i treveckorsschema med varierad vakttjänst och soldatutbildning, att delta i eftersökningen. Livgardet bedömde att den uppgift som polisen ville ha hjälp med var sådan att det var möjligt att dra erfarenheter av densamma i kommande utbildning eftersom skottfältsröjning och ytletning är sådana uppgifter som faller inom verksamheten för de krigsförband, där de värnpliktiga avses att placeras - bevakningsförband inom de nationella skyddsstyrkorna. När det gäller militärt stöd till polismyndighet enligt förordningen om militär medverkan i civil verksamhet hänvisar Försvarsmakten till vad Försvars-makten rent generellt anfört i sitt yttrande till JO i ett annat ärende (dnr 4110-1998). Den i ärendet kanske principiellt viktigaste frågan är hur och för vilka ändamål värnpliktiga under utbildning får användas. Såsom framhållits ovan under avsnittet Grunder anger lagen om totalförsvarsplikt inte något om utbildningens närmare innehåll. I förarbetena (prop. 1994/95:6, sid 183) påpekas också att regeringen och myndigheterna har stort utrymme att inom tillgängliga resurser anpassa omfattningen och inriktningen av grundutbildningen efter skiftande behov och resurser. Regeringen har i förordningen (1995:238) om totalförsvarsplikt inte meddelat några närmare föreskrifter om utbildningens innehåll. Av Försvarsmaktens utbildnings- och taktiska reglementen framgår de kunskaper och färdigheter som grundutbildningen skall ge, dvs. Utbildningen i sig är dock inte centralt styrd utan utbildningsförbanden har frihet att själva bestämma hur utbildningsmålen skall uppnås. Rent allmänt bör inga andra utbildningsmoment eller tjänstgöringsuppgifter åläggas värnpliktiga än sådana som krävs för krigsuppgiften. Livgardet har bedömt att de värnpliktiga för sin kommande utbildning för krigsuppgiften skulle ha nytta av den erfarenhet som uppgiften att genomsöka ett område på jakt efter ett skjutvapen skulle ge dem. Verksamheten kunde därför inordnas som ett led i de värnpliktigas utbildning. Försvarsmakten finner mot bakgrund av bristen på författningsreglering om utbildningens innehåll att det är svårt att klart ange vilka tjänstgöringsuppgifter och övningsmoment som kan anses meningsfulla och berättigade för att uppnå syftet med grundutbildningen. Avsaknaden av tydliga regler gör att frågan om hur värnpliktiga under grundutbildning får användas snarare är en lämplighetsfråga än en rättslig sådan och får bedömas i varje enskilt fall. Försvarsmakten anser inte att det var lämpligt att beordra värnpliktiga att under så pass ägna sig åt att leta efter ett skjutvapen, som inte hade någon som helst militär anknytning. Denna uppgift måste anses ha åvilat polismyndighet. Mot bakgrund av vad som anges ovan om otydliga regler anser Försvars-makten att några brott mot gällande författningar inte skett. Det finns också anledning att i detta sammanhang påpeka att frågan om Försvarsmaktens stöd till andra myndigheter m.m. är föremål för översyn av en särskild utredare (dir. 2000:87). Jag delar Försvarsmaktens uppfattning att något brott mot gällande författningar visserligen inte har skett men att det trots detta var olämpligt att beordra värnpliktiga att delta i eftersökningen av vapnet. Även i övrigt kan jag ansluta mig till vad Försvarsmakten har anfört. Något ytterligare uttalande från min sida är inte motiverat. Kritik mot en länsstyrelse för att i ett körkortsärende ha begärt läkarintyg avseende personlighetsförändring (Dnr 1780-1999) Till i , trafikenheten, inkom en skrivelse från en polisinspektör i . I skrivelsen uppgavs i huvudsak följande. Polisinspektören med kollega färdades i polisbil på söderut från . De kom i fatt en karavan med bilar och kollegan påbörjade en omkörning, då bilen framför också visade tecken för omkörning och gick ut i vänsterfil. Efter det att polisbilen svängt tillbaka i höger körfält, fick den bil som gjorde omkörning möten med två bilar vilka tvingades köra ut på vägrenen. Med vissa svårigheter kunde poliserna få den omkörande föraren, I.M, född , att stanna sin bil. var dock inte mottaglig för polisernas påstående att hennes körsätt var en fara för människoliv. I rapporten anges avslutningsvis: "Slutbedömning. Hennes trafikmoral och hänsynstagande till andra trafikanter och hennes mycket svåra förmåga att vilja emottaga en tillrättavisning, visar enl vår bedömning att M:s kör-kortsinnehav bör ifrågasättas." Med anledning av skrivelsen skickade handläggaren vid ett föreläggande till I.M. att lämna in ett intyg från en läkare med specialistkompetens i psykiatri. Läkarintyget skulle avse personlighetsförändring och det skulle framgå om läkaren tillstyrkte fortsatt körkortsinnehav samt om läkaren ansåg att fortsatt medicinsk kontroll var nödvändig och, i så fall, hur ofta en sådan kontroll borde ske. Vidare angavs att körkortet kunde komma att återkallas om föreläggandet inte följdes. handläggning övertogs därefter av en annan handläggare. klagade till JO på den handläggare som övertog ärendet och begärde att denne skulle fråntas sin befogenhet att fatta beslut i körkortsärenden som grundar sig på anmälningar från polis. var missnöjd bl.a. med att I.M. tvingats lämna in ett läkarintyg, med att hon inte fått begärt anstånd med ingivandet och med att handläggaren uppträtt arrogant vid telefonkontakt med I.M. i anmodades yttra sig avseende föreläggandet och särskilt ange de omständigheter som legat till grund för utfärdandet. har ånyo granskat ärendet med anledning av JO:s remiss. Därvid har funnit att innehållet i polisens anmälan av I.M.var otill räckligt för att föranleda de åtgärder som då vidtog. I detta fall borde ytterligare information ha inhämtats från polisen innan gick vidare i ärendet. bedömning att förelägga I.M. att inkomma med ett läkarintyg får otvivelaktigt anses som förhastat och felaktigt. Generellt gäller hos att vid handläggning av ärenden gällande körkortsingripanden dessa endast anförtros handläggare som har betydande erfarenhet och skicklighet, är noggranna och kan göra en riktig avvägning mellan å ena sidan respekten för den personliga integriteten å andra sidan ser till att endast de som uppfyller lagens krav på körkortsinnehav fortsättningsvis får köra bil. De tjänstemän vid trafikenheten som har att handlägga ärenden om körkortsingripande får alla anses ha de önskvärda kvalifikationer som gäller för denna uppgift. I detta fall har dock ärendet inte hanterats med det omdöme och noggrannhet som uppgiften krävde. Det är policy att ha en hög servicenivå. Den som kontaktar per telefon eller besöker skall mötas av professionell personal i såväl kunnighet som uppträdande. beklagar djupt de olägenheter som I.M. drabbats av på grund av den felaktiga bedömningen som gjort. Något beslut om föreläggande att inkomma med läkarintyg borde i detta fall inte ha fattats. har efter det inträffade skärpt uppmärksamheten beträffande ärenden om föreläggande om läkarintyg och sett över rutinerna; allt i syfte att undvika framtida felbedömningar. har informerat berörd personal om ärendet och framhållit vikten av noggrannhet och försiktighet i ärenden av detta slag så att missbedömningar som här har skett inte upprepas. I ett beslut anförde JO följande. Av den tidigare körkortsförordning som gällde vid handläggningen av I.M:s ärende framgick att, om det fanns anledning att anta att körkortshavaren inte uppfyllde de förutsättningar som gällde för att få körkort, skyndsamt skulle utreda frågan om lämpligheten som körkortshavare. fick härvid förelägga körkortshavaren att ge in läkarintyg eller bevis om godkänt förarprov. I föreläggandet fick föreskrivas att undersökning eller prov skulle verkställas av en viss person eller av en person med viss sakkunskap eller avse ett visst förhållande. Föreläggandet skulle innehålla en upplysning om att körkortet kunde komma att återkallas om föreläggandet inte följdes. (Se 33 § körkortsförordningen, 1977:722.) Frågan om I.M:s lämplighet som körkortshavare väcktes hos genom en skrivelse från en polisinspektör. I skrivelsen redogörs för en omkörning som I.M. gjort och för hennes beteende när inspektören påtalat att omkörningen enligt hans mening varit riskfylld. Skrivelsen föranledde inte handläggaren vid att inhämta ytterligare uppgifter i ärendet från polismyndigheten, utan denne lämnade i stället över skrivelsen till konsultläkare för yttrande. Med hänsyn till innehållet i skrivelsen från polisinspektören framstår denna åtgärd som svårförståelig och anmärkningsvärd. Med konsultläkarens yttrande som grund förelade handläggaren därefter I.M. att ge in ett läkarintyg med avseende på personlighetsstörningar. Inte heller i detta skede hämtades ytterligare uppgifter in från polismyndigheten. Den handläggare som därefter övertog ärendet ifrågasatte inte föreläggandet. Jag instämmer i uppfattning att något föreläggande inte borde ha utfärdats. Ärendet har sålunda inte hanterats med det omdöme och noggrannhet som krävts. Jag är mycket kritisk till det inträffade och noterar att vidtagit åtgärder för att förhindra liknande missbedömningar . Jag låter det emellertid stanna vid detta och vidtar i övrigt inte några ytterligare åtgärder med anledning av vad anfört i sin anmälan. Taxering och uppbörd samt folkbokföring Kritik mot en skattemyndighet för utformningen av en beslutsmotivering i ett taxeringsärende (Dnr 1737-2000) I ett beslut anförde JO Pennlöv följande. G.S. har, för GS Development AB:s (bolaget) räkning, anfört i huvud-sak följande. I samband med en revision av bolaget upplyste revisorerna om att de uppgifter som bolaget lämnade under revisionen var sekretessbelagda. Bland den information som lämnades till revisorerna ingick en del upp-gifter som var känsliga för bolagets affärsverksamhet, såsom namn på personer som bolaget samarbetar med. Bolaget lämnade uppgifterna under föresatsen att de var skydda-de av sekretess. fattade senare ett beslut om att bl.a. inte medge bolaget avdrag för kostnad för jakt. Myndigheten ansåg att jaktkost-naden utgjorde en inte avdragsgill kostnad för lyxrepresentation. I sin motivering uppgav myndigheten namnen på samtliga deltagare i jakten. beslut blev föremål för en tidningsartikel i . Artikeln namngav flera av jaktdeltagarna. - Det var obehövligt och direkt olämpligt av myn-digheten att i beslutsmotiveringen nämna namnen på deltagarna i jakten. Beslutet utformades på ett sätt som inte kan vara korrekt med hänsyn till att det blir offentligt och därmed röjer uppgifter som av bolaget bedömts som känsliga för affärsverksamheten. Det borde ha varit fullt tillräckligt för skattemyndigheten att ha utformat motiveringen enligt följande: "I jakten har 13 personer deltagit, varav fyra personer har anknyt-ning till koncernen och flertalet övriga ingår i en krets mot vilka koncernen utövar representation." Offentliggörandet av namnen kan innebära skada för bolaget och de i beslutet nämnda personerna. Efter remiss anförde skattemyndigheten genom regionskattechefen sammanfattningsvis följande. I den aktuella skattefrågan var uppgiften om vilka som deltagit i jakten av avgö-rande betydelse. Det är inte uteslutet att myndigheten kan tillgodose parts önskan att viss uppgift skall utelämnas i ett beslut. I det här fallet har bolaget inte på något sätt gett uttryck för att lämnade uppgifter om jaktdeltagarna var av känslig natur för verksamheten. har inte heller i övrigt funnit någon omständighet som skulle ha gjort det nödvändigt att enligt 20 § första stycket punkt 3 förvaltningslagen utelämna skälen för beslutet. Myndigheten anser inte att beslutet har fått en felaktig utformning. G.S. kommenterade remissvaret. Av 9 kap. 1 och 2 §§ sekretesslagen (1980:100) framgår att sekretess gäller, för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, bl.a. vid skatte-myndighets verksamhet som avser bestämmande av skatt och i särskilt ärende om revision eller annan kontroll i fråga om bl.a. skatt. Vidare framgår att sekretessen, med vissa undantag som inte är aktuella här, inte gäller beslut varigenom bl.a. skatt bestäms. Enligt 20 § första stycket förvaltningslagen (1986:223) skall ett beslut varigenom en myndighet avgör ett ärende innehålla de skäl som har bestämt utgången, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Skälen får dock utelämnas helt eller delvis bl.a. om det är nödvändigt med hänsyn till rikets säkerhet, skyddet för enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden eller något jämförbart för-hållande (punkt 3 samma stycke). Inledningsvis vill jag framhålla att jag har tolkat G.S:s anmälan så att hon är missnöjd med utformningen av skälen för det aktuella beslutet. Att myn-dig-heten helt borde ha utelämnat skälen har inte gjorts gällande. Det är från rättssäkerhetssynpunkt väsentligt att skälen för ett förvaltningsbeslut klargörs för den enskilde.