frsrdg · GP04JO1 · 2002-01-01 00:00:00 — "Jämlikt 77 a § utsökningslagen skall det anses, som om den intecknade egendomen blivit utmätt. (borgenären) inte sist efter detta häradsrättens utslag vunnit laga kraft antingen med företeende av bevis därom samt av den i målet åberopade fordringshandlingen i huvudskrift begärt försäljning av egendomen eller också begärt tvångsförvaltning, skall egendomen ej längre anses som utmätt. Samma påföljder inträder, om B. begärt sådan verkställighet som har sagts men därefter lämnat anstånd, som fortfar när förflutit från det verkställigheten begärdes." Hovrätten ändrade den överklagade domen på så sätt att häradsrättens dom upphävdes och lagsökningsutslaget undanröjdes. Den därpå följande prövningen i mynnade ut i att hovrättens dom ändrades så att det slut vartill häradsrätten hade kommit fastställdes. uttalade emellertid vidare att den i häradsrättens dom angivna tiden av skulle räknas för Högsta domstolens dom. Av ett i refererat avgörande, som gällde frågan huruvida en tredskodom kunde verkställas sedan återvinning sökts och dom därom meddelats men ännu inte vunnit laga kraft, framgår att häradsrätten hade fastställt det slut tredskodomen innehöll samt förpliktat den förlorande parten att utöver i tredskodomen fastställt kostnadsbelopp såsom ytterligare ersättning för rättegångskostnader utge visst belopp (SvJT 1966 ref. s. 44). Upphävandet av ett beslut genom vilket en fordran fastställts till betalning ur egendomen medför, enligt Fitger, risker med hänsyn till rättsverkningarna av ett sådant beslut. Han hänvisar därvid till bestämmelserna i 4 kap. 27 och 30 §§ utsökningsbalken (UB) (Fitger, , del 3, s. 44:31). Huvudprincipen i utsökningsbalken är att domar inte får verkställas innan de har vunnit laga kraft. En dom som har vunnit laga kraft får således verkställas utan några särskilda villkor (3 kap. 3 § UB). För att verkställighet skall få ske före laga kraft krävs att det finns en särskild föreskrift, eller förordnande av domstolen med stöd av en särskild föreskrift, som medger det. Flera sådana föreskrifter har meddelats, främst i fråga om domar som avser betalningsskyldighet. Verkställigheten av en dom på betalning sker som regel i flera steg, nämligen genom beslut om utmätning med säkerställande därav, försäljning av den utmätta egendomen samt redovisning av influtna medel med utbetalning. Före laga kraft får en dom varigenom betalningsskyldighet har ålagts verkställas genast, dvs. genom utmätning (3 kap. 6 § UB). I princip får dock endast det första ledet i utmätningsförfarandet - utmätningsbeslutet och verkställigheten av detta - företas. Utmätt egendom får sålunda inte säljas förrän domen har vunnit laga kraft, såvida inte gäldenären samtycker till försäljning eller det är fråga om lös egendom som hastigt faller i värde eller kräver alltför kostsam vård (8 kap. 4 § UB). Om försäljning undantagsvis sker eller om kontanta medel flyter in på annat sätt, vilket kan ske om utmätningen avsett kontanter eller om en utmätt fordran drivs in, gäller att medlen inte får betalas ut innan domen har vunnit laga kraft, såvida inte borgenären ställer säkerhet för återbetalning (13 kap. 14 § 1 UB). Gäldenären kan förhindra verkställighet genom att ställa säkerhet (Gregow, Utsökningsrätt, 3:e uppl. s. 73 f.). Av de nämnda bestämmelserna framgår vidare att för verkställighet av tredskodomar finns vissa icke oväsentliga skillnader i förhållande till vad som gäller beträffande de domar som nämnts i det föregående. En tredskodom varigenom betalningsskyldighet har ålagts en part som har uteblivit eller som underlåtit att avge svaromål eller, då kärandens yrkande grundas på ett skriftligt fordringsbevis, inte har visat sannolika skäl för sin inställning får verkställas så snart domen har meddelats (3 kap. 5 § 2 UB). Om utmätning på grund av en tredskodom sker av lös egendom som har betydande värde eller av fast egendom, får försäljning inte äga rum förrän tredskodomen har vunnit laga kraft, såvida inte gäldenären samtycker till försäljning. Undantag gäller för lös egendom som hastigt faller i värde eller kräver alltför kostsam vård. Annan egendom får säljas även om tredskodomen inte har vunnit laga kraft. Hinder föreligger inte mot utbetalning av medel som kan ha influtit efter utmätningen och borgenären behöver inte ställa säkerhet (Gregow s. 76). Om en exekutionstitel upphävs endast partiellt, skall verkställighetens inställande och återgång anpassas till ändringens omfattning. En exekutionstitel anses helt eller delvis "upphävd", om den ändras till sitt innehåll. Däremot inbegrips inte den situationen att en överinstans fastställer underrättens domslut, trots att domen då formellt ersätts av överinstansens dom. Givetvis skall emellertid, när den första exekutionstiteln fastställs, verkställigheten i fortsättningen äga rum på basis av den nya exekutionstiteln (m.fl., Utsökningsbalken, En kommentar, tredje upplagan s. 109). En allmän princip vid verkställighet är att, så snart en exekutionstitel har blivit överprövad och ersatt av ett annat avgörande, det tidigare avgörandet kan läggas till grund för verkställighet. I stället skall verkställighet prövas utifrån det senaste avgörandet (Gregow, s. 91). I allmänhet är emellertid den berättigade, så länge den nya exekutionstiteln inte har vunnit laga kraft, i samma situation som . I ett par särskilda fall är den berättigade dock sämre ställd, trots att den överprövade exekutionstiteln i sak har fastställts genom det nya avgörandet. De situationer som avses är att en förpliktelse som har ålagts genom tredskodom eller utslag i mål om betalningsföreläggande eller handräckning efter ansökan om återvinning fastställs i en dom. I samtliga fall, då det nya avgörandet i sak innebär ett fastställande av den tidigare exekutionstiteln, fortsätter ett på grund av denna påbörjat verkställighetsförfarande enligt de föreskrifter som gäller beträffande det nya avgörandet. skall alltså inte i anledning av det nya avgörandet på nytt vidta sådana verkställighetsåtgärder - t.ex. beslut om utmätning - som redan har företagits på grundval av det tidigare avgörandet (Gregow, s. 91). I ett fall där en tredskodom på betalning ersatts av en ny dom uttalade JO i ett refererat beslut ämbetsberättelse att verkställigheten kunde fortsätta på grund av tredskodomen. Skälet härtill var enligt JO att borgenären annars skulle komma i ett sämre läge i verkställighetshänseende (s. 37). Under förarbetena till utsökningsbalken framförde Lagberedningen dock en annan uppfattning i saken. Enligt beredningens mening talade övervägande skäl för att tredskodomen skulle anses ha spelat ut sin roll när dom hade meddelats i återvinningsmålet och att verkställighet av tredskodomen sålunda inte kunde äga rum därefter. De fördelar i verkställighetshänseende som borgenären hade vunnit genom tredskodomen borde enligt beredningen inte gälla sedan rätten hade meddelat dom efter materiell prövning i målet. En verkställighetsåtgärd som redan hade hunnit vidtas på grund av tredskodomen borde dock bestå (prop. 1980/81:8 s. 297). I sin avhandling anför bl.a. följande. "När en återvinningstalan av gäldenären ogillas - och borgenären alltså vinner - föreligger olika uppfattningar om verkställigheten fortsättningsvis skall grundas på det ur-sprungliga avgörandet eller på domen i återvinningsmålet. Lagberedningen, Wal-lin med flera anser att verkställigheten skall grundas på domen i återvinningsmå-let. JO och Fitger anser motsatsen. För egen del är jag benägen att - med den nu-varande regleringen - anse att verkställigheten skall grundas på domen i återvin-ningsmålet, trots att detta i en del fall kan vara oförmånligt för borgenären." (s. 287) Fastställande av att fordran skall utgå ur viss egendom En fordran som är förenad med exempelvis panträtt kan av domstol eller kronofogdemyndighet fastställas att utgå ur den egendomen. Sådan s.k. betalningsfastställelse är i vissa fall enda möjligheten för en borgenär att kunna ta i anspråk den egendom vari panträtten gäller. Det vanligaste exemplet torde vara att gäldenär och pantsättare inte är samma person. Betalningsfastställelse kan ske genom utslag, dom eller tredskodom. När en domstol eller en kronofogdemyndighet fastställer att en fordran skall utgå med särskild förmånsrätt i bl.a. fast egendom anses egendomen enligt 4 kap. 27 § UB utmätt. Denna utmätningsverkan medför att kronofogdemyndigheten inte behöver meddela något beslut om utmätning av egendomen. Om borgenären vill fullfölja utmätningen, har han att hos kronofogdemyndigheten begära exekutiv försäljning av egendomen. Utmätningsverkan förfaller om inte försäljning begärs från det att beslutet eller utslaget vann laga kraft. Utmätning i fast egendom medför inte förmånsrätt förrän ett ärende angående anteckning om utmätning tas upp på inskrivningsdag. Upptas på samma inskrivningsdag mer än ett sådant ärende, skall den utmätning som skedde först ha företräde. Utmätning av fast egendom medför företräde framför rättighet i egendomen, om ett ärende angående anteckning om utmätningen tas upp senast på den inskrivningsdag då inskrivning av rättigheten söks (4 kap. 30 § UB). Om samma egendom utmäts successivt för flera fordringar inträder förmånsrätt i tur och ordning. Prioriteringsordningen med avseende på borgenärers rätt till betalning vid utmätning eller konkurs regleras i förmånsrättslagen (1979:979). Närmare bestämmelser om försäljning av utmätt fast egendom finns i 12 kap. UB. Fråga om ränta på rättegångskostnad I 18 kap. 8 § andra stycket RB föreskrivs att ränta på rättegångskostnad utgår då målet avgörs. m.fl. hävdar i sin bok (2:a uppl. s. 55) att, om tredskodomens domslut upphävs men utgången ändå medför att samma rättegångskostnad helt eller delvis skall dömas ut, ränta på dessa kostnader bör börja löpa för tredskodomen. Frågan i ärendet gäller hur domslutet bör formuleras i en dom som tillkommer efter återvinning av en tredskodom varvid domslutet i huvudsaken överensstämmer med tredskodomens slut. Varken i eller på något annat ställe i lagstiftningen ges några anvisningar om vad rätten har att iaktta i den slutliga domen när det gäller ett i en tvist tidigare meddelat avgörande. Jag har i min tillsynsverksamhet noterat att saken hanteras olika av domare. Vissa domare förklarar i domen att tredskodomen fastställs, medan andra domare undanröjer tredskodomen och formulerar domslutet som ett åläggande av en fullgörelse. De ovan redovisade rättsfallen visar att man i rätts-praxis accepterat att domslut utformas så att ett tidigare avgörande i samma instans fastställs i ett senare avgörande vid samma domstol. Som framgått av redogörelsen i det föregående har olika uppfattningar förts fram i litteraturen om hur domslut bör formuleras. Enligt m.fl. skall tredskodomen vid avgörande av återvinningsmålet upphävas endast om saken skall avgöras på annat sätt än enligt tredskodomen. I annat fall skall enligt m.fl. rätten fastställa tredskodomens slut. Skälen för att så bör ske har emellertid inte utvecklats. menar att en tredskodom inte bör upphävas och ersättas med en ny dom med samma innehåll, eftersom återvinning är ett rättsmedel. å andra sidan menar att det ter sig verklighetsfrämmande att fastställa en tidigare exekutionstitel. I och med att en ansökan om återvinning tas upp skall handläggningen av målet fortsätta där den slutade när frågan om tredskodom togs upp. Om förberedelsen inte var avslutad innan tredskodomen meddelades skall förberedelsen således fortsätta. I den mån svaranden före tredskodomen framfört sin ståndpunkt i målet, skall denna givetvis beaktas efter målets återupptagande. Vad rätten har att pröva efter återvinning är inte om det var riktigt att meddela tredskodom utan kärandens talan såsom den slutligt bestämts under förberedelsen. Den underlåtenhet som föranledde tredskodomen saknar därvid betydelse för den fortsatta handläggningen och för prövningen av målet i sak. Om tredskodom meddelas på nytt mot samma part i samma mål beror det i så fall på någon ny underlåtenhet från partens sida, exempelvis att parten inte inställt sig till en förhandling i återvinningsmålet. Det finns för besvarande av den inledningsvis ställda frågan inte någon ledning att hämta från överrätternas sätt att formulera domslut. Handläggningen och prövningen av sakfrågan efter återvinning är artskild i förhållande till den överprövning som högre rätt har att göra av en dom som har medde lats av en underrätt. I det sistnämnda fallet sker en materiell prövning inom de ramar som klaganden angett i sin överklagandeskrift av en dom som meddelats på materiell grund. När en överrätt fastställer en dom innebär detta i princip att överrätten ansluter sig till den materiella bedömning som underrätten gjort. Om endast domslutet fastställs anför överrätten egna skäl för sitt avgörande. Som tidigare nämnts bör det av ett domslut tydligt framgå vilken karaktär det har, med andra ord om rätten med domen åsyftar en exigibel fullgörelse eller en fastställelse eller i förekommande fall bådadera. En allmän princip inom processrätten är att det inte skall kunna finnas två domar från samma instans i samma sak. Bestämmelserna om res judicata och litis pendens har till syfte att förhindra att så sker. Fråga om rättegångshinder på grund av res judicata eller litis pendens har rätten att beakta ex officio. Det förefaller vara en allmänt utbredd uppfattning i den exekutionsrättsliga litteraturen att en senare exekutionstitel ersätter en äldre. Den äldre domen har således spelat ut sin roll i och med att en ny dom meddelas. Genom ett förordnande att betalning skall utgå ur en fastighet anses fastigheten utmätt. Denna verkan förfaller om inte försäljning begärs hos kronofogdemyndigheten från det att beslutet vann laga kraft. Utmätningsverkan förfaller dessutom om borgenären anmäler att han inte kommer att begära försäljning. Tvåmånadersfristen inom vilken försäljning av den utmätta egendomen skall begäras börjar löpa i och med att domstolens dom eller utslag vinner laga kraft. I detta sammanhang saknar det således betydelse när domen eller utslaget meddelades. Avfattningen av domslutet i ett senare avgörande har alltså inte någon betydelse för frågan om från vilken tidpunkt som fristen skall räknas. Fitger menar med hänvisning till bestämmelserna i 4 kap. 27 och 30 §§ UB att upphävandet av ett beslut genom vilket en fordran har fastställts till betalning ur egendomen medför risker med hänsyn till rättsverkningarna av ett sådant beslut. Jag är inte säker på vad Fitger åsyftar med sitt uttalande. Som tidigare nämnts upphör verkningarna av en dom på betalning i och med att domen ersätts av en annan dom. Det finns inte något som talar för att annat skulle gälla beträffande beslut om betalning ur viss egendom. Det finns inte heller något stöd för ett antagande att denna ordning skulle kunna ändras genom att en dom avfattas på visst sätt. Oavsett hur domslutet formuleras är det den senast meddelade domen som medför rättsverkningar. Att ett redan inlett exekutivt förfarande inte behöver återgå för att påbörjas på nytt är en annan sak. Som jag ser saken saknar det således betydelse för borgenärens rätt till betalning ur en pantförskriven fastighet hur domslutet i ett senare avgörande formuleras. Något hinder mot att undanröja ett tidigare meddelat domslut på grund av de av Fitger åberopade bestämmelserna synes inte föreligga. En tingsrätt skiljer sig från den tvist som är föremål för rättegång genom den slutliga domen i målet. Om käromålet bifalls får det anses vara ett minimikrav att domslutet formuleras så att det innefattar en självständig och fullständig förklaring rörande den förpliktelse som åläggs svaranden. När en dom meddelas efter återvinning innebär detta att det senare avgörandet ersätter den först meddelade tredskodomen. Detta innebär i sin tur att det tidigare avgörandet i exekutionshänseende spelat ut sin roll, och detta inträffar oavsett hur man formulerar domslutet i det senare avgörandet. Att "fastställa" en tidigare meddelad tredskodom, ger närmast intryck av att verkningarna av tredskodomen skulle bestå, vilket alltså inte är fallet. Eftersom det är den sist meddelade domen i en tvist som medför rättsverkningar för parterna, alldeles oavsett hur man avfattar domslutet i den senare domen, ter det sig lämpligast att formulera domslutet i den senare domen så att tredskodomen undanröjs och en fullgörelse åläggs svaranden i de fall en tredskodom ersätts med en annan dom med samma slut. Detta gäller oavsett om den nya domen är en dom eller en tredskodom. Man kan sammanfattningsvis konstatera att frågan hur man formulerar domslutet i den slutliga domen i sådana fall som här har diskuterats är av språklig snarare än av rättslig natur. Om man trots vad som sagts i det föregående väljer att formulera domslutet i den sist meddelade domen så att tredskodomens slut fastställs, krävs det för att den senare domen skall få ett begripligt innehåll att tredskodomen redovisas i denna, exempelvis i form av en bilaga. Ett undanröjande kan emellertid givetvis inte komma i fråga beträffande ett i en tredskodom intaget beslut om ersättning till rättshjälpsbiträde. Ett sådant förordnande är riktat mot rättshjälpsbiträdet och kan dessutom, beroende på omständigheterna i varje särskilt fall, ha vunnit laga kraft innan återvinning begärdes. I 18 kap. 8 § andra stycket RB föreskrivs att ränta på rättegångskostnad utgår då målet avgörs. Enligt ordalydelsen skulle alltså ränta på rättegångskostnaderna utgå för domen i återvinningsmålet. Som tidigare redovisats hävdar m.fl. emellertid, för det fall tredskodomens domslut upphävs men utgången ändå medför att samma rättegångskostnad helt eller delvis skall dömas ut, att ränta på dessa kostnader bör börja löpa för tredskodomen. Författarna har dock inte närmare utvecklat sin ståndpunkt i detta hänseende. För egen del är jag närmast, med hänsyn till paragrafens ordalydelse, benägen att anse att utgångspunkten för ränteberäkningen bör vara dagen för domen i återvinningsmålet, vilket är den dag då målet avgörs. Som framgår av det föregående kan man ha olika uppfattningar i frågan hur domslutet skall utformas i en dom efter återvinning av en tredskodom. Det finns således inte anledning att kritisera för dess sätt att formulera domslutet i den dom som gav anledning till detta ärende. Kritik mot en tingsrätt för att den låtit ett beslag bestå efter det att åtalet ogillats (Dnr 3497-1999) I ett beslut anförde chefsJO följande. Med anledning av en anmälan mot i , (JO:s dnr 3139-1999) där anmälaren begärde att JO skulle granska polismyndighetens beslut att inte lämna ut en beslagtagen cykel, infordrades och granskades bl.a. tingsrätts dom i mål - - - . Vid denna granskning gjordes följande iakttagelser. Av stämningsansökan med därpå gjorda handanteckningar framgick att åklagaren i anslutning till åtalet för häleriförseelse framställde ett enskilt anspråk med följande lydelse: "Det yrkas, att tingsrätten med hävande av beslaget på ifrågavarande cykel - - - beslutar, att cykeln skall tillställas M.M. Yrkandet innebär, att M.M. skall förklaras ha bättre rätt till egendomen. Som grund för talan åberopas i första hand brottet och i andra hand att godtrosförvärv inte skett eftersom E.L. inte har varit i god tro vid förvärvet." Med anledning av detta anspråk anförde tingsrätten i punkten 1 i domen under rubriken följande. "M.M. förklaras äga bättre rätt till den i beslag tagna damcykeln av märket , nr - - - . Beslaget skall bestå till dess domen vunnit laga kraft - - - ". Jag beslutade att ta upp tingsrättens handläggning av anspråket på den i beslag tagna cykeln till utredning i ett särskilt ärende. Från Hovrätten för inhämtades att målet hade överklagats dit såvitt avsåg frågan om skadestånd och bättre rätt till cykeln - - -. Målet var inte avgjort. Ärendet remitterades till tingsrätten som anmodades att inkomma med upplysningar och yttrande - över vilka åtgärder som vidtogs i syfte att skapa klarhet i det framställda enskilda anspråket (första meningen kontra andra meningen), - över vilka överväganden som föranledde denna att i domslutet utforma punkten 1 på det sätt som angetts i det föregående. Tingsrätten (genom lagmannen ) inkom med ett yttrande till vilket var fogat ett yttrande från rådmannen . Jag har som ordförande handlagt målet - - - dels vid tingsrättens samman-träde vid prövning av det av polismyndigheten verkställda beslaget av cykeln, dels vid huvudförhandlingen vid pröv-ningen av åtalet och det enskilda anspråket mot E.L. Vid beslagsförhandlingen anförde åklagaren som skäl för fortsatt beslag att den beslagtagna cykeln skäligen kunde antas äga betydelse för utredningen om brott och vidare att den avhänts målsäganden, M.M., genom brott och att det krävdes att cykeln var i beslag för att säkerställa målsägandens rätt. Genom ett beslut fastställde tingsrätten beslaget. Som skäl för beslutet anförde tingsrätten att det skäligen kunde antas att cykeln var avhänd målsägan-den genom brott och för att säkerställa målsägandens rätt cykeln borde vara i be-slag samt att skälen för åtgärden uppvägde det intrång eller men i övrigt som åt-gärden innebar för E.L. Det framgick vid huvudförhandlingen att M. M. var mycket angelä-gen om att få tillbaka sin cykel. var angelägen om att cy-keln skulle återställas till henne. Som framgår av protokollet från beslagssam-manträdet ville hon att cykeln skulle lämnas kvar i hennes besittning även om beslaget fastställdes. E.L:s ombud ringde under målets handläggning ett antal samtal till tingsrätten och hade bl.a. synpunkter på beslagsbeslutet. Han ringde för övrigt också efter det att domen hade meddelats. Han ansåg att beslags-beslutet var felaktigt och att detta inte hindrade att cykeln lämnades ut till E.L. Han uppgav vidare att han hade besökt polisen och begärt att cykeln skulle lämnas ut till E.L. När så inte skedde ville han att jag skulle beordra polisen att lämna ut den. Båda parter gjorde alltså i rättegången anspråk på cykeln. M.M:s enskilda anspråk innebar både en talan som gick ut på att cykeln skulle lämnas ut till henne och en fastställelsetalan om bättre rätt till cykeln. Tingsrätten uppfattade det enskilda anspråket som en talan om bättre rätt till cykeln och har behandlat talan på det sättet. När tingsrätten avgjorde målet hade den att ta ställning i beslagsfrågan. Enligt reglerna i 3 kap. utsökningsbalken har cykeln - innan domen hade vunnit laga kraft - inte kunnat lämnas ut till målsäganden utan ett särskilt förordnande härom. Ett hävande av beslaget skulle, såvitt jag förstår, innebära att cykeln återställdes till den hos vilken beslaget hade skett, nämligen E.L. Enligt 27 kap. 8 § fjärde stycket skall rätten, när målet avgörs, pröva om beslaget fortfarande skall bestå. Det har i olika sammanhang (bl.a. JO 1978/79 s. 28) konstaterats att ett beslag skall hävas i samband med en frikän-nande dom, även om det har ifrågasatts om inte detta bör gälla enbart de s.k. för-verkandebeslagen. Vid olika sorters beslag gör sig ju olika hänsyn gällande; vid beslag för att säkerställa bevisning eller för att säkerställa ett återlämnande av stulet gods - det som brukar kallas återställandebeslag - gör sig gällande utred-ningshänsyn respektive hänsyn till en målsägande. Något utrymme för distinktio-ner mellan olika sorters beslag verkar dock inte finnas. I målet mot E.L. ogillades åtalet för häleriförseelse. Däremot bifölls M.M:s talan om bättre rätt till cykeln. Enligt Fitgers kommentar till s. 27:22 a skall, om en målsägandes talan bifalls beslaget bestå, dock längst till dess domen får laga kraft. Även har i SOU 1995:47 s. 435 uttalat att det finns skäl att förordna om fortsatt beslag om en måls-ägandes enskilda anspråk har bifallits (se även betänkandet s. 439).