frsrdg · GP04RR10 · 2002-01-01 00:00:00 — Myndigheterna menar att kvaliteten varierar kraftigt inom olika områden och att en finansiering via lantmäteritaxan därför skulle slå mycket olika mot olika sakägare. I vissa län kommer sakägare att få stå för kostnader som i andra län har finansierats av anslag. Omfattande kvalitetshöjande åtgärder måste därför föregå en eventuell ändring av reglerna. Vidare måste särskilda medel finnas för enstaka rättelseåtgärder. i menar vidare att finansieringen av det offentligrättsliga fastighetssystemet har stora samhällsekonomiska brister. I linje med tidigare utredningar föreslår myndigheten att en registerhållningsavgift bör införas. har tidigare ställt sig bakom att finansieringen av fastighetsregistreringen ska ske över förrättningstaxan. Detta har främst grundats på behovet av att likställa förhållandena mellan de statliga och kommunala myndigheterna. framhåller dock att det endast är kostnader som är direkt kopplade till själva registreringsprocessen som bör bekostas av sakägarna. För övriga kostnader som sammanhänger med utveckling och förvaltning av fastighetsregistret bör statliga anslag fortsättningsvis användas även för kommunala verksamheter. Flera remissinstanser håller med revisorerna om att det är motiverat att se över finansieringen av fastighetsbildningen. framkommer flera argument som en sådan översyn bör beakta. Det handlar exempelvis om att stora kvalitetsskillnader i fastighetsregistret och registerkartan gör att en finansiering över förrättningstaxan kan innebära stora kostnadsskillnader beroende på var i landet förrättningen genomförs. Detta sammanhänger dels med att fastighetsbildningen tar och blir dyrare för beställaren om registerunderlaget är bristfälligt, dels med att man befarar att sakägarna kommer att få stå för den förbättring av registerunderlagets kvalitet som anses vara nödvändig. Som motvikt mot en finansiering via förrättningstaxan och ett avskaffande av fastighetsregisteranslaget anför någon remissinstans att finansieringen helt bör ske via anslag. Andra varianter som nämns av remissinstanserna är en nyttobaserad fördelning av kostnaderna eller att en särskild "fastighets-register--avgift" tas ut av alla användare. Revisorerna anser att remissinstansernas synpunkter noga bör beaktas när revisorerna nu föreslår att regeringen ser över och klargör finansieringsprinciperna inom fastighetsbildningen efter införandet av den nya arbetsprocessen, att regeringen analyserar om anslagen till fastighetsregistreringen kan avvecklas och finansieringen i stället ske över förrättningstaxan. har betonat vikten av att fastighetsbildningsverksamheten bedrivs på ett rättssäkert sätt. Som garanti för detta infördes vissa rättssäkerhetsskydd i lagen (1995:1393) om lantmäterimyndighet. Dessa var bl.a. villkor för den organisatoriska inplaceringen av en lantmäterimyndighet, möjlighet till överlämnande av ärenden till statlig huvudman när kommunen är sakägare samt särskilda kompetenskrav knutna till myndighetens personal. Till dessa skydd för rättssäkerheten hör även kraven på att vissa specifika ärendetyper ska överlämnas till statlig lantmäterimyndighet samt kraven på en viss omfattning på myndighetens verksamhet. I avsnitten 2.12 till 2.15 behandlas frågor med anknytning till rättssäkerhet i den verksamhet som bedrivs av de kommunala lantmäterimyndigheterna. Se över reglerna för den organisatoriska inplaceringen av kommunala lantmäterimyndigheter Rapporten visar att de kommunala lantmäterimyndigheterna vanligen är inplacerade under kommunernas byggnadsnämnd respektive byggnadsförvaltning eller motsvarande. Kommunerna kan finna det rationellt med en nära integration mellan kommunens planverksamhet och den kommunala lantmäterimyndigheten. Även ur ett medborgarperspektiv kan denna samverkan uppfattas som effektivitetshöjande och serviceorienterad. Revisorerna har emellertid i granskningen uppmärksammat att det kan finnas risker att rättssäkerheten påverkas negativt vid en alltför nära relation mellan lantmäterimyndigheten och kommunens planverksamhet. Den nära relationen mellan dessa verksamheter understryks också av att flera kommunala lantmäterimyndigheter har svårigheter att särredovisa sitt ekonomiska resultat. Detta utgör inte sällan en integrerad del av den övriga kommunala verksamhetens resultat. Mot denna bakgrund ansåg revisorerna i rapporten att regeringen bör ta initiativ till en analys av de rättssäkerhetsproblem som kan förknippas med att kommunala lantmäterimyndigheter placeras under byggnadsförvaltning eller byggnadsnämnd eller motsvarande. Analysen bör utmynna i förslag om hur kraven på den organisatoriska inplaceringen av kommunala lantmäterimyndigheter kan skärpas för att rättssäkerheten inte ska äventyras. Revisorerna ansåg vidare att det i lagen (1995:1393) om lantmäterimyndighet bör ställas krav på ekonomisk särredovisning av de kommunala lantmäterimyndigheternas verksamhet. Lantmäteriet menar att reglerna för inplaceringen av lantmäterimyndigheterna i den kommunala organisationen är fullt tillfredsställande vad gäller rättssäkerheten. stöder revi-sorernas förslag. Lantmäterimyndigheterna i och menar att hur reglerna om organisatorisk inplacering efterlevs är en tillsynsfråga. Då några rättssäkerhetsproblem med nu gällande regler inte kan påvisas avstyrks förslaget till förändring. i och framhåller att integreringen av planverksamheten med verksamheten vid lantmäterimyndighet var ett av motiven till varför kommunala lantmäterimyndigheter skulle kunna inrättas. i anser därför att det är tveksamt om detta hot mot rättssäkerheten kan undanröjas med organisatoriska ändringar. har svårt att förstå hur revisorerna kan se den vanliga organisatoriska placeringen av lantmäterimyndighet under (motsv.) som ett rättssäkerhetsproblem. i vill framhålla vikten av att de kommunala lantmäterimyndigheterna tydligt åtskiljs från de övriga kommunala förvaltningarna. Den s.k. (SOU 1995:54) underströk vikten av att de kommunala lantmäterimyndigheterna skulle få en fristående ställning. Utredningen konstaterade vidare att en inordning av lantmäterimyndigheten under en byggnadsnämnd kan ifrågasättas med hänvisning till att , utan att formellt ha ställning som sakägare, i viss mån kan jämställas med sakägare och vid en förrättning har att bevaka allmänna intressen. Då utredningen inte kunde peka på några konkreta rättssäkerhetsproblem ansåg man dock att denna inplacering kunde accepteras. På förvaltningssidan var en placering under byggnadsförvaltning eller stadsingenjörskontor acceptabel. Revisorerna ser klara rationalitetsvinster med en integrering mellan den kommunala plan- och byggsidan och den kommunala lantmäterimyndigheten. Revisorerna har i rapporten även framhållit att det ur ett servicesynpunkt kan uppfattas som positivt med en väl fungerande samverkan mellan den kommunala lantmäterimyndigheten och den del av den kommunala förvaltning som handlägger plan- och byggfrågor. anser revisorerna att de effektivitetsresonemang som fanns med som motiv för att tillåta inrättandet av kommunala lantmäterimyndigheter, kontinuerligt måste vägas mot rättssäkerhetsaspekter. Mot bakgrund av de synpunkter som remissinstanserna framför finner revisorerna emellertid ingen anledning att återupprepa sitt förslag från rapporten om en analys av de eventuella rättssäkerhetsproblem som kan förknippas med att kommunala lantmäterimyndigheter placeras under byggnadsförvaltning eller byggnadsnämnd eller motsvarande. Ett ytterligare motiv till detta är att det inte finns några klara indikationer på att de farhågor som anförde mot en inplacering under byggnadsnämnd eller motsvarande skulle ha realiserats i form av konkreta rättsäkerhetsproblem. Vidare anser revisorerna att den förstärkning av Lantmäteriets tillsynsverksamhet som revisorerna föreslår nedan kan bidra till att eventu ella rättsäkerhetsproblem knutna till den organisatoriska inplaceringen lättare kan identifieras. I syfte att tydliggöra den organisatoriska åtskillnaden mellan den kommunala lantmäterimyndigheten och den övriga kommunala förvaltningen är det dock enligt revisorernas uppfattning motiverat att upprepa förslaget i rapporten om att det ska ställas krav på en ekonomisk särredovisning av de kommunala lantmäterimyndigheternas verksamhet. Revisorerna anser att lantmäterimyndighetens fristående ställning äventyras om de ekonomiska relationerna med delar av den övriga kommunala förvaltningen blir alltför intima. I förlängningen kan detta missgynna rättssäkerheten. att det i lagen (1995:1393) om lantmäterimyndighet bör ställas krav på ekonomisk särredovisning av de kommunala lantmäterimyndigheternas verksamhet. Skärp kraven på information om möjligheter att överlämna ärenden En garanti för rättssäkerheten är att kommuner får begära att fastighetsbildningsärenden där kommunen själv är sakägare ska överlämnas till den statliga lantmäterimyndigheten. Den kommunala fastighetsbildningsmyndigheten ska då överlämna ärendet. Överlämnande ska också ske om annan sakägare begär det. Andelen ärenden som har lämnats över till den statliga myndigheten på dessa grunder är liten. Om detta sammanhänger med bristfällig information om möjligheten till överlämnande, finns det risk att rättssäkerheten äventyras. Vid de tolv tillsynsbesök som Lantmäteriet hade genomfört vid kommunala lantmäterimyndigheter t.o.m. framförde man i åtta fall synpunkter på att den kommunala lantmäterimyndighetens information om möjligheten till överlämnande hade varit bristfällig. Mot denna bakgrund ansåg revisorerna att det i lagen (1995:1393) om lantmäterimyndighet bör ställas krav på att de kommunala lantmäterimyndigheterna ska informera berörda sakägare om möjligheten att överlämna ärenden där kommunen är sakägare till statlig lantmäterimyndighet. Vidare bör regeringen analysera för- och nackdelar med att låta den statliga lantmäterimyndigheten i berört län handlägga samtliga förrättnings-ärenden där kommuner är sakägare. Lantmäteriet anser att dagens ordning för överlämnade av ärenden inte är tillfredsställande. Det finns därför skäl att se över dessa regler. tillstyrker förslaget om krav på att de kommunala lantmäterimyndigheterna ska informera om möjligheten att överlämna ären den där kommunen är sakägare till statlig lantmäterimyndighet, och har inget att invända emot förslaget. () samt Lantmäterimyndigheterna i och kommuner menar att kravet på att information ska ges till sakägarna om möjligheten att överlämna vissa ärenden till statliga lantmäterimyndigheter redan finns. I förarbetet till lag om lantmäterimyndighet anges att dessa bör ha skyldighet att lämna sådan information samt upplysa om innebörden av ett överlämnande. i kommun framhåller dessutom att upplysningsskyldigheten regelmässigt torde fullgöras av de kommunala lantmäterimyndigheterna, exempelvis genom en upplysning på bekräftelsen av inkommen ansökan. och tingsrätter anser att förslaget att regeringen analyserar för- och nackdelar med att låta den statliga lantmäterimyndigheten i berört län handlägger samtliga förrättningsärenden där kommuner är sakägare är särskilt angeläget. Man menar att det är uppenbart att en lantmäterimyndighet inte bör handlägga förrättningar där kommunen är sakägare. Lantmäterimyndigheterna i och avstyrker förslaget om en analys av för- och nackdelar med att den statliga lantmäterimyndigheten i berört län handlägga samtliga förrättningsärenden där kommuner är sakägare medan är helt emot tanken på att låta den statliga lantmäterimyndigheten i berört län handlägga samtliga förrättningsärenden där kommunen är sakägare. Dessa tre remissinstanser menar att det inte har framkommit några nya motiv att utöka överlämnandemöjligheten. Lantmäterimyndigheterna i och kommun samt framhåller dessutom att en mycket stor del av förrättningarna sker med stöd av avtal enligt jordabalken och därför inte omfattas av överlämnandemöjligheterna. och () menar vidare att ett sådant system radikalt skulle förändra förutsättningarna för den organisationsmodell som gäller med den stora andel dessa ärenden normalt utgör. KT menar att det, för att de kommunala lantmäterimyndigheterna även fortsättningsvis ska kunna bedriva en verksamhet med hög rättssäkerhet, krävs att myndigheten kontinuerligt hanterar alla typer av ärenden. Av Lantmäteriets påpekanden i samband med s.k. tillsynsbesök framkommer att flertalet av de besökta kommunala lantmäterimyndigheterna inte på ett tillfredsställande sätt hade informerat berörda sakägare om möjligheten att överlämna ärenden där kommunen är sakägare till den statliga lantmäterimyndigheten för handläggning. Att det i bestämmelsens förarbeten framkommer att information bör ges har uppenbarligen inte givit avsedd effekt. De faktiska överlämnandefrekvenserna är dessutom oväntat låga. Det är inte troligt att detta enbart har sin förklaring i att det handlar om förrättningar som grundar sig på avtal enligt jordabalken och som därför inte omfattas av överlämnandemöjligheterna. Revisorerna anser mot denna bakgrund att det finns skäl att i lagen ställa krav på att sakägare tydligt informeras om möjlig heten att överlämna vissa ärenden till statlig lantmäterimyndighet för handläggning. Remissinstanserna framför flera relevanta synpunkter på revisorernas förslag om att genomföra en analys av för- och nackdelar med att låta den statliga lantmäterimyndigheten i berört län handlägga samtliga förättningsärenden där kommuner är sakägare. Mot bakgrund av remissyttrandena gör revisorerna bedömningen att nackdelarna förefaller vara så stora att en närmare analys inte kan anses vara nödvändig. att det i lagen (1995:1393) om lantmäterimyndighet bör ställas krav på att de kommunala lantmäterimyndigheterna ska informera om möjligheten att överlämna ärenden där kommunen är sakägare till statlig lantmäterimyndighet. Följ upp tillämpningen av kravet på en viss verksamhetsomfattning De kommunala lantmäterimyndigheternas verksamhet ska ha en sådan omfattning att nödvändig kompetens kan upprätthållas. I rapporten underströk revisorerna bostadsutskottets uttalande om att stränga krav skulle tillämpas vid prövningen av ansökningar om att få inrätta lantmäterimyndighet. Det faktum att regeringen beviljade sju kommuner tillstånd trots bedömning att verksamhetens omfattning var för liten, väcker en del betänkligheter bl.a. ur ett rättssäkerhetsperspektiv. Då det dessutom finns vissa brister i Lantmäteriets tillsynsarbete (se nästa avsnitt) ansåg revisorerna i rapporten att regeringen bör genomföra en fördjupad uppföljning av omfattningen av den verksamhet som bedrivs vid de kommunala lantmäterimyndigheterna. Tyngdpunkten i analysen bör läggas på de myndigheter vars tillkomst Lantmäteriet avstyrkte. menar att om de statliga lantmäterimyndigheterna tar över handläggningen av alla förrättningsärenden där kommunen är sakägare (se föregående avsnitt) kommer en följdeffekt bli att verksamhetsomfattningen hos många av kommunerna blir så liten att den inte uppfyller lagens krav. i anser att de kommunala lantmäterimyndigheterna måste vara större än vad nuvarande regler kräver för att ge underlag för en minimibemanning. För detta talar också den pågående lagutvecklingen som utvidgar kompetensområdet för lantmäteriförrättningar. De fastighetsrättsliga frågorna i lantmäteriförrättningar kräver dessutom kollegialt samråd för att uppnå enhetlighet i besluten. På små myndigheter är det emellertid svårt att uppnå den kritiska kunskapsmassa som krävs. Inom den statliga organisationen finns en uppföljning i linjeorganisationen av fackmän som saknas hos motsvarande kommunala myndigheter. Lantmäterimyndigheterna i och samt avstyrker förslaget. En analys bör i stället ske inom ramen för den ordinarie tillsynsverksamheten. Myndigheterna anser vidare att det inte har visats att kommunala lantmäterimyndigheter skulle brista vad gäller kompetens och verksamhetsomfattning. hänvisar dessutom till det system för kvalitetsuppföljning inom fastighetsbildningen som har tagits fram i samverkan mellan . Detta kommer, enligt , att kunna ge besked om eventuella brister och deras samband med verksamhetsvolymen. Revisorerna konstaterar att man från den kommunala sidan hänvisar till ett att ett nyinrättat kvalitetsuppföljningssystem kan bidra till att blottlägga eventuella brister som sammanhänger med de kommunala lantmäterimyndigheternas verksamhetsomfattning. En förstärkt tillsyn enligt revisorernas förslag nedan har också betydelse i detta sammanhang. Revisorerna utgår dessutom ifrån att regeringen inom ramen för den aviserade utredningen om den statliga lantmäteriverksamheten även kommer att beröra kommunala lantmäterifrågor av det här slaget. Mot denna bakgrund finner revisorerna ingen anledning att upprepa förslaget i rapporten om en fördjupad uppföljning av den kommunala lantmäteriverksamhetens omfattning. Se över tillämpningen av de undantagsregler som gäller handläggning En källa till spänningar mellan de kommunala och statliga lantmäterimyndigheterna finns beträffande de ärendetyper som enligt 5 § 2-4 lagen om lantmäterimyndighet ska överlämnas till den statliga lantmäterimyndigheten för handläggning. Lagen är skriven på ett sådant sätt att det är de kommunala myndigheterna som avgör när ett överlämnande ska ske. För många större sakägare, som ofta är verksamma över hela landet, vore det dock rationellt att kunna vända sig till en (1) lantmäterimyndighet. Med de kommunala lantmäterimyndigheternas tolkningsföreträde försvåras detta. Revisorerna ansåg mot denna bakgrund att lagen (1995:1393) om lantmäterimyndighet bör ändras så att de kommunala lantmäterimyndigheterna blir skyldiga att samråda med den statliga myndigheten om ärenden som kan falla under de ärendetyper som anges i 5 § 2-4 lagen om lantmäterimyndighet. Det bör även övervägas om det bör vara den statliga myndighetens ansvar att avgöra om ett ärende omfattas av de villkor för överlämnande som anges i 5 § 2-4 lagen om lantmäterimyndighet. För att underlätta ett rationellt utnyttjande av förrättningsinstrumentet ansåg revisorerna att stora sakägare med verksamhet spridd över landet och i flera kommuner med egen lantmäterimyndighet bör ges rätt att avgöra om en eller statlig lantmäterimyndighet ska handlägga förrättningsärendena. Lantmäteriet anser att den av revisorerna föreslagna ordningen för större sakägare att avgöra var ett ärende ska handläggas bör införas. Lantmäterimyndigheterna i och samt () avstyrker förslaget om samråd. Förfarandet skulle innebära att ett ytterligare moment införs i förrättningshandläggningen. Att överlämnande sker i dessa fall är en tillsynsfråga. KT framhåller också att det förekommer att de statliga och kommunala lantmäterimyndigheterna vid sina regelbundna överläggningar diskuterar överlämnandefrågor på ett principiellt plan för att nå en samsyn. Detta bör, enligt KT, fortsätta att utvecklas. menar att det ur rättssäkerhetssynpunkt framstår som olämpligt att införa regler som innebär att sökanden ska kunna välja vilken lantmäterimyndighet som ska handlägga förrättningen. , och tillstyrker förslaget om att större sakägare ska kunna avgöra vem som ska handlägga ett ärende. framhåller att det nuvarande systemet i mycket begränsad utsträckning synes ha sakägarnas intressen som grund. konstaterar att ett fåtal kontaktytor är mycket värdefullt för ett rationellt arbete. Lantmäterimyndigheterna i och avstyrker bestämt förslaget om att större sakägare ska kunna avgöra vem som ska handlägga ett ärende. Man menar att det inte har visats att handläggning vid kommunala lantmäterimyndigheter skulle innebära längre handläggningstider eller högre kostnader, varför uppfattningen att handläggning vid statliga myndigheter skulle vara mer rationellt kan ifrågasättas. i framhåller dessutom att det vid dessa förrättningar är ett stort antal frågor där lokalkännedom och planfrågor har stor betydelse för en rättssäker handläggning. Samordning mellan myndigheterna (statliga och kommunala) bör i stället ske genom samverkan. Även i kommun framhåller att den lokala kunskapen är av stor betydelse för en rationell handläggning. Myndigheten menar vidare att det arbetssätt som i något fall har utvecklats i samarbete mellan de statliga och kommunala lantmäterimyndigheterna är värt att bygga vidare på. Detta kräver att Lantmäteriet intar en öppnare och mer samarbetsvillig attityd gentemot de kommunala lantmäterimyndigheterna. Lantmäterimyndigheterna i och menar att alla sakägare bör omfattas av möjligheten att välja fastighetsbildningsmyndighet. Att endast ge s.k. storkunder denna möjlighet stämmer inte med kravet på likabehandling av medborgarna. Myndigheten i menar att även mindre sakägare av rationalitetsskäl kan ha önskemål om att flytta ärenden då exempelvis leveranstiderna kan variera mellan de statliga och kommunala lantmäterimyndigheterna. anser att förslaget om att låta större kunder välja fastighetsbildningsmyndighet är helt främmande i svensk rättstradition och skulle bli svårt att tillämpa i praktiken. I det samverkansklimat som håller på att utvecklas mellan stat och kommun bör i stället stor- eller rikskunder kunna hanteras genom ett frivilligt samarbete. () menar att förslaget om att större sakägare ska kunna avgöra vem som ska handlägga ett ärende är olämpligt från rättssäkerhetssynpunkt. Det saknas dessutom helt belägg för att en handläggning av den myndighet som har lokalkännedom och djupa kunskaper om pågående fysisk planering skulle vara mer ineffektiv än om denna myndighet inte deltar. KT tror att även tjänar på att utnyttja sin lokala förankring. Däremot anser KT att samverkan mellan de statliga och de kommunala lantmäterimyndigheterna i rikstäckande eller regionala förrättningsprojekt bara är i början av sin utveckling. Det viktiga är att ser de kommunala lantmäterimyndigheterna som en självklar resurs som bjuds in i planeringen i ett mycket tidigt skede. har berett de kommunala lantmäterimyndigheterna en plats i myndighetens s.k. mark- och fastighetsråd. Detta är en åtgärd som, enligt KT:s uppfattning, kommer att stärka både de statliga och kommunala lantmäterimyndigheternas förmåga att samverka på ett positivt sätt i kommande s.k. storkundsprojekt. Revisorerna konstaterar att det finns många skilda uppfattningar bland remissinstanserna när det gäller synen på de undantag från handläggning som finns i lagen om lantmäterimyndighet. De remissinstanser som har en koppling har i de flesta fall uppfattningen att nuvarande system fungerar väl. De remissinstanser som kan betecknas som "stora förrättningskunder med rikstäckande verksamhet" anser att en förändring bör ske för att förrättningshandläggningen, ur deras perspektiv, ska bli mer rationell. Lantmäteriet har i ett tidigare avsnitt i allmänna ordalag uttalat viss tveksamhet inför de nuvarande reglerna för överlämning av ärenden från kommunala till statliga lantmäterimyndigheter. När det gäller revisorernas förslag om hur man kan komma till rätta med de överlämnandeproblem som har identifierats, väcker förslaget om att större förrättningskunder ska kunna välja om en eller statlig myndighet ska handlägga ärende mest motstånd. Förslaget anses vara främmande i svensk rättstradition, kan vara en källa till rättsosäkerhet eller vara för begränsat då det endast omfattar större rikstäckande förrättningskunder. Mot bakgrund av remissinstansernas synpunkter finner revisorerna det motiverat att, i linje med rapporten, föreslå att lagen om lantmäterimyndighet ändras så att de kommunala lantmäterimyndigheterna blir skyldiga att samråda med den statliga myndigheten om ärenden som kan antas omfattas av undantagen från handläggning. Revisorerna anser också att det bör vara den statliga myndighetens ansvar att avgöra om ett ärende omfattas av de villkor för överlämnande som anges i 5 § 2-4 lagen om lantmäterimyndighet. Revisorerna är mot bakgrund av remissinstansernas invändningar inte beredda att föreslå en lagändring som ger större förrättningskunder rätt att välja handläggande myndighet.