bet · GP01KU28 · 2002-04-16 00:00:00 — SammanfattningI betänkandet behandlar utskottet regeringensproposition /02:64 Vissa tobaksfrågor samt tremotioner som väckts med anledning av propositionenoch två motioner från den allmänna motionstiden2001. I propositionen föreslås förbud förnäringsidkare att vid marknadsföring av andra varorän tobaksvaror eller tjänster som riktas tillkonsumenter använda varukännetecken som till någondel är i bruk för vara enligt gällande bestämmelserom varumärken.Utskottets förslag till riksdagsbeslut1. Avslag på propositionenRiksdagen avslår motion 2001/02:K41 yrkande 1 idenna del.2. Förbud mot indirekt tobaksreklam itobakslagenRiksdagen beslutar att skjuta upp behandlingenav regeringens förslag till 14 a § lag om ändringi tobakslagen (1993:581) och motionerna2001/02:K42 yrkande 2 och 2001/02:K38 yrkande 1till 2002/. Därmed avslårriksdagen motion 2001/02:So422 yrkande 2.3. Ändring i tryckfrihetsförordningenRiksdagen antar som vilande regeringens förslagtill lag om ändring i tryckfrihetsförordningen.Därmed avslår motion 2001/02:K42yrkande 1.Reservation (m)4. Uppdrag till och StatensfolkhälsoinstitutRiksdagen avslår motion 2001/02:So615 yrkande3.5. Lagförslagen i övrigtRiksdagen beslutar att skjuta upp behandlingen avregeringens förslag till 1 och 15 §§ lag om ändringi tobakslagen (1993:581) och regeringens förslagtill lag om ändring i marknadsföringslagen(1995:450) till 2002/riksmöte.Stockholm den 16 april 2002På vägnarPer UnckelFöljande ledamöter har deltagit i beslutet: PerUnckel (m), (), (), (), (),(), (), (), (), (), (), PerLager (mp), (), (), (), MargaretaNachmanson (m) och ().2001/02KU28Redogörelse för ärendetÄrendet och dess beredningI samband med behandlingen av propositionen Vissaändringar i tobakslagen (1993:581) gav riksdagenregeringen till känna att frågan om förtäckttobaksreklam skyndsamt måste utredas (prop.1993/94:98, bet. 1993/94:SoU17, rskr. 1993/94:149).Den 1 september 1994 gav regeringen en särskildutredare i uppdrag att utreda frågan om förbud motindirekt tobaksreklam och möjligheterna att införaett sådant förbud. överlämnade densärskilde utredaren sitt betänkande Indirekttobaksreklam (SOU 1995:114). Betänkandet har remiss-behandlats. Regeringen beslutade den 14 december1995 att tillsätta en kommitté med uppgift attutarbeta nationella mål för hälsoutvecklingen.Kommittén antog namnet . överlämnadekommittén sitt slutbetänkande Hälsa på lika villkor- nationella mål för folkhälsan (SOU 2000:91).Betänkandet har remissbehandlats.I propositionen behandlar regeringen de förslagsom har lämnats i betänkandet Indirekt tobaksreklamoch de förslag om ändringar i tobakslagen (1993:581)och om åtgärder för att förstärka arbetet medtobaksprevention som har lämnats i betänkandet Hälsapå lika villkor - nationella mål för folkhälsan.Förslagen i propositionen har utformats i samarbetemed Vänsterpartiet.Regeringen beslutade den 1 november 2001att inhämta Lagrådets yttrande. Lagrådethar i allt väsentligt godtagit förslagenmen har också föreslagit vissa ändringar.Regeringen har i propositionen följtLagrådets förslag. I övrigt har vissaredaktionella ändringar gjorts.Propositionens huvudsakliga innehållTobaksreklamRegler om tobaksreklam i SverigeLagreglerTobakslagen (1993:581) trädde i kraft den 1 juli1993 och ersatte bl.a. den då gällande lagen(1978:764) med vissa bestämmelser om marknadsföringav tobaksvaror, den s.k. tobaksreklamlagen. Reglerom tobaksreklam och andra marknadsföringsåtgärderbeträffande tobaksvaror finns sedan den 1 januari1997 i 14 och 15 §§ tobakslagen. I 14 § förstastycket tobakslagen finns ett förbud förnäringsidkare som marknadsför tobaksvaror tillkonsumenter att använda kommersiella annonser iperiodiska skrifter eller i andra därmed jämförbaraskrifter på vilka tryckfrihetsförordningen (TF) ärtillämplig. Förbudet omfattar också kommersiellaannonser i ljudradio- eller TV-program och sådanaTV-sändningar över satellit som omfattas av radio-och TV-lagen (1996:844). Enligt 14 § andra styckettobakslagen skall en näringsidkare vidmarknadsföring av tobaksvaror till konsumenter pånågot annat sätt än som avses i första stycketiaktta särskild måttfullhet. I synnerhet gäller,enligt bestämmelsen, att reklam eller annanmarknadsföring inte får vara påträngande, uppsökandeeller uppmana till bruk av tobak.I 15 § tobakslagen har det gjorts en koppling tilldet marknadsrättsliga påföljdssystemet. Enmarknadsföringsåtgärd som strider mot 14 § skall,vid tillämpningen av 4, 14 och 19 §§marknadsföringslagen (1995:450), anses varotillbörlig mot konsumenter. Detta innebär att ennäringsidkare vars marknadsföring strider motbestämmelserna i tobakslagen kan förbjudas attfortsätta med den marknadsföringen eller att vidtanågon annan liknande åtgärd. Förbud kan meddelasockså anställda hos näringsidkaren och andra somhandlar på näringsidkarens vägnar samt var och en iövrigt som väsentligt har bidragit tillmarknadsföringen. Ett förbud skall normalt förenasmed vite. En överträdelse av förbudet mot attmarknadsföra tobaksvaror i kommersiella annonser iljudradio- eller TV-program kan också medföramarknadsstörningsavgift enligt bestämmelserna i22-28 §§ marknadsföringslagen (se 15 § andrameningen tobakslagen). Marknadsstörningsavgift fårdock inte åläggas någon för en överträdelse av ettförbud som har meddelats vid vite enligtbestämmelserna i marknadsföringslagen.Förbudet i 14 § tobakslagen för näringsidkare attmarknadsföra tobaksvaror i kommersiella annonser itryck föregicks av att det infördes stöd fören sådan reglering i 1 kap. 9 § 1 TF. Enligt denbestämmelsen gäller, utan hinder av TF, vad i lag ärstadgat om förbud mot kommersiell annons i den månannonsen används vid marknadsföring avalkoholhaltiga drycker eller tobaksvaror. Ettmotsvarande undantag finns intaget iyttrandefrihetsgrundlagen (YGL). Enligt 1 kap. 12 §första stycket YGL gäller vad som sägs i TF om attföreskrifter i lag får meddelas i fråga om vissakommersiella annonser också i fråga om radioprogramoch tekniska upptagningar.Konsumentverkets riktlinjerKonsumentverket utfärdade riktlinjer förtillämpningen av den numera upphävdatobaksreklamlagen. Riktlinjerna skärptes (KOVFS 1986:2). Syftet var bl.a. att dels främja enenhetlig och följdriktig tillämpning avföreskrifterna om särskild måttfullhet i tobaks-reklamlagen, dels markera och förtydliga den skärptatolkning av bestämmelserna i tobaksreklamlagen somriksdagen hade framfört önskemål om (se t.ex. bet.1985/86:LU13). riktlinjer ersattes år 1998med nya riktlinjer (KOVFS 1998:7), vilka anslutertill bestämmelserna i 14 och 15 §§ tobakslagen och4 § marknadsföringslagen. Huvudsyftet medriktlinjerna är att precisera kravet på särskildmåttfullhet i 14 § andra stycket tobakslagen och attfrämja en enhetlig tillämpning av denna regel.Enligt riktlinjerna innebär kravet på särskildmåttfullhet att marknadsföringen skall präglas avstark återhållsamhet, relevans och saklighet.Åtgärder som är aggressiva, övertalande eller somväcker särskild uppmärksamhet får därmed inteförekomma i marknadsföringen. I linje med detta fårinte uppmaningar till tobaksbruk förekomma, och allmarknadsföring skall begränsas till en sakligpresentation av exempelvis varans egenskaper,ursprung och pris. Rubrik och layout får inte hellervara särskilt framträdande eller slående.Enligt riktlinjerna får vissamarknadsföringsåtgärder som gäller tobaksvaror inteförekomma. Exempel på sådana förbjudna åtgärder ärutomhusreklam, direktreklam, reklamfilm på biograf,reklam inom skola eller annan utbildningsanstalt ochprovutdelning till annan än den som är minst 20 åroch i färd med att köpa tobaksvaror.Marknadsföringsåtgärder på och vid säljställe fårdock förekomma, om åtgärderna uppfyller kravet påsärskild måttfullhet.Riktlinjerna innebär att harmöjlighet att ingripa om ett företag vidtar enåtgärd som strider mot dem. Normalt sker detta genomatt kontaktar företaget. Omföretaget inte vidtar rättelse kanKonsumentombudsmannen (KO) låta domstol pröva åtgär-den eller själv utfärda ett s.k. förbudsföreläggandeför företagets godkännande.Närmare om reklamförbudet itobakslagenAllmäntBestämmelserna i 14 § tobakslagen reglerar ennäringsidkares marknadsföring av tobaksvaror tillkonsumenter. Begreppet näringsidkare tar sikte påvar och en - såväl fysisk som juridisk person - somyrkesmässigt bedriver verksamhet av ekonomisk art.Såväl producenter som återförsäljare omfattas alltsåav begreppet näringsidkare. Uttrycket konsument tari första hand sikte på privatpersoner.Konsumentkretsen kan emellertid utgöras av alla somförvärvar eller avser att förvärva en vara förslutlig konsumtion (se prop. 1977/78:178 s. 47).Reglerna i paragrafen avser som nämnts situationerdå en näringsidkare marknadsför en tobaksvara tillkonsumenter. Detta innebär att det skall vara frågaom åtgärder som syftar till att främja avsättningenav tobaksvaran. Marknadsföringen skall dessutom avsenäringsidkarens verksamhet eller varor somtillhandahålls i den verksamheten. Utanförtillämpningsområdet faller åtgärder som inte harrent kommersiella förhållanden till föremål, t.ex.åsiktsannonsering.Bestämmelserna i tobakslagen om reklamförbud ärinte tillämpliga i förhållandet mellan skildasäljled. Marknadsföringsåtgärder som riktar sig tillåterförsäljare av tobaksvaror faller därmed utanförbestämmelsen. Som exempel kan nämnasmarknadsföringsåtgärder som ett tobaksföretag riktartill detaljister och restauranger. Bestämmelserna ommarknadsföring av tobaksvaror tar i princip sikteendast på marknadsföringen av sådana varor iSverige. Bestämmelserna kan emellertid äventillämpas beträffande reklammaterial som harproducerats i utlandet och sedan distribuerats tillkonsumenter i , vilket hänger samman med attdet i princip saknar betydelse var marknadsföringenhar sitt ursprung.Begreppen reklam och annan marknadsföringI tobakslagen förekommer uttrycken reklam ochmarknadsföring. Uttrycket marknadsföring förekommerockså i marknadsföringslagen (1995:450), somtobakslagens påföljdssystem anknyter till.I förarbetena till de nu gällande reglerna omreklam i tobakslagen (prop. 1993/94:98 s. 20 f.)anges exempel på såväl reklamåtgärder som andramarknadsföringsåtgärder. Som exempel påreklamåtgärder anges annonser i press, radio och TVsamt på film, affischer och annan skyltning utomhus,i butiker m.m., medan varuprover och presenter,pristävlingar, realisationer, exponering av varor påutställningar, ambulerande försäljning, försäljningfrån stånd utanför butiker och annat saluhållandeanges som exempel på marknadsföringsåtgärder sominte är reklam. Begreppet marknadsföring är såledesmera vidsträckt än begreppet reklam.Redan i förarbetena till tobaksreklamlagenframhölls att begreppet marknadsföring i lagenskulle ha samma innebörd som i marknadsföringslagen(prop. 1977/78:178 s. 47 och 54). Ingen ändringavsågs i sak vid införandet av den nuvarandetobakslagen (prop. 1992/93:185 s. 57). Med begreppetmarknadsföring avses i marknadsföringslagen varjereklamåtgärd eller annan åtgärd i näringsverksamhetsom är ägnad att främja avsättningen av ochtillgången till varor, tjänster, fast egendom,arbetstillfällen och andra nyttigheter (3 §). Hithör i första hand reklamåtgärder eller andrahandlingar som vänder sig till allmänheten eller enviss grupp av intressenter, exempelvistidningsannonser och säljbefrämjande åtgärder avallmän inriktning. Begreppet täcker emellertid ocksååtgärder som är inriktade på enskilda individer,exempelvis muntliga säljargument som en försäljareanvänder vid en förhandling med en enskild kund.Även själva saluhållandet av en vara omfattas avbegreppet marknadsföring. Det gäller även omsaluhållandet är rent passivt.Enligt marknadsföringslagen omfattar begreppetmarknadsföring inte bara avsättningsfrämjandeåtgärder utan också inköps- eller andra an-skaffnings-främjande åtgärder, dvs. sådana åtgärdersom riktas bakåt mot t.ex. kreditgivare ellerleverantör (2 §). Det är i första hand fråga om åt-gärder som en näringsidkare vidtar när han självefterfrågar varor eller tjänster. Det är dock attmärka att det endast är avsättningsfrämjande åt-gärder som omfattas av bestämmelserna i 14 §tobakslagen.14 § första stycket tobakslagenFörbudet i 14 § första stycket tobakslagen gälleranvändningen av kommersiella annonser i periodiskaskrifter och andra därmed jämförbara skrifter somomfattas av tryckfrihetsförordningen (TF). Förbudetgäller också sådana annonser i ljudradio- och TV-program samt i TV-sändningar över satellit somomfattas av radio- och TV-lagen (1996:844). Medperiodisk skrift avses enligt 1 kap. 7 § TFtidningar, tidskrifter och andra sådana trycktaskrifter som enligt utgivningsplan är avsedda attutges under en bestämd titel med minst fyra nummereller häften . De skall vidare komma ut vidsärskilda tidpunkter. Till periodiska skrifterräknas även löpsedlar och bilagor som hör samman medtidningen eller tidskriften. Reklamförbudet avserockså kommersiella annonser i andra skrifter somomfattas av TF och som i fråga om ordningen för ut-givningen är jämförbara med en periodisk skrift. Detär här fråga om sådana tidningar eller tidskriftersom kommer ut med viss periodicitet utan attutgivningen uppgår till fyra nummer . Utanförreklamförbudets tillämpningsområde faller däremotaffischer, reklambroschyrer, foldrar, etiketter,förpacknings- och emballagetryck, prislistor ochliknande tryckalster. I fråga om förbudet motkommersiella annonser i radio och TV omfattarreklamförbudet inte endast marksända program utanockså program som sänds via kabel eller satellit.Med uttrycket kommersiell annons avses - i frågaom tryckta skrifter - framställningar som kan sägasingå i en annons. Utanför begreppet faller däremotrent redaktionell text. Framställningar i sådan textär alltså skyddade fullt ut av regleringen i TF. Påmotsvarande sätt är vad som faller utanför begreppetkommersiell annons på ljudradio- och TV-områdetskyddat av reglerna i yttrandefrihetsgrundlagen(YGL). I regel föreligger det inte några svårigheteratt skilja en annons från rent redaktionell text närdet gäller tryckta skrifter. Det bör emellertidframhållas att den rent yttre utformningen inte ärutslagsgivande. Även s.k. textreklam kan i vissafall träffas av reklamförbudet i bestämmelsen. Närdet gäller ljudradio- och TV-program är det i förstahand sådana program som sänds under särskiltavgränsad annonstid som omfattas av begreppetkommersiell annons. Det är emellertid inte någotvillkor. Vad som förekommer inom ramen för ettvanligt program inom ordinarie sändningstid kan docki praktiken endast i sällsynta fall anses somannonsering. Program i ljudradio och TV kan iprincip jämföras med redaktionell text i trycktskrift. Sådana program faller alltså i regel utanförbegreppet kommersiell annons och skyddas därför iprincip fullt ut av bestämmelserna i skall vidare - för att träffas avförbudet - vara kommersiell. Det innebär att denskall utgöra ett medel för marknadsföring av envara. Det skall alltså av innehållet i annonsenframgå att syftet är att främja avsättningen av envara. För att reklamförbudet i 14 § skall blitillämpligt räcker det således inte att en annonsåterger en röksituation eller avbildar ettcigarettpaket. Det krävs dessutom att en tobaksvaramarknadsförs i annonsen. Det kan emellertid varafallet även om annonsen i första hand avser reklamför en annan vara än en tobaksvara. Avgörande för omförbudet blir tillämpligt är nämligen det sätt påvilket tobaksvaran framhävs i annonsen. I begreppetkommersiell annons ligger vidare att annonsen skallha rent kommersiella förhållanden till föremål, dvs.avse näringsidkarens näringsverksamhet eller därtillhandahållna varor. En annons som härrör frånnågon annan än den som har ett kommersiellt intresseav att avsätta en annonserad vara faller utanförbegreppet kommersiell annons. Så kalladåsiktsannonsering omfattas därför inte avreklamförbudet. Utanför förbudet faller t.ex.annonskampanjer som syftar till att upplysa omtobakens skadeverkningar.Reklamförbudet tar sikte på reklamåtgärder på densvenska marknaden. Svenska näringsidkaresmarknadsföring på utländska marknader faller såledesutanför bestämmelsens tillämpningsområde. Bestämmel-sens tillämpningsområde i fråga om kommersiellaannonser i tryckta skrifter är därmed detsamma sommarknadsföringslagens. Normalt saknar det betydelsevar marknadsföringsåtgärderna har sitt ursprung. Detinnebär att bestämmelserna kan tillämpas även ifråga om reklammaterial som har producerats iutlandet och sedan distribuerats till konsumenter iSverige. Det är däremot inte möjligt att med stöd avbestämmelserna i 14 § vidta åtgärder beträffande enannons i en utländsk tidning som - i vart fall iförsta hand - är avsedd för spridning i utlandetäven om vissa exemplar av tidningen skulle förekommai . På motsvarande sätt förhåller det sigbeträffande kommersiella annonser i TV-program.Reklamförbudet tar således i första hand sikte påden svenska annonsörens verksamhet med inriktning påden svenska marknaden. Man kan också ingripa motandra kommersiella annonser om de förekommer i TV-sändningar över satellit som omfattas av radio- ochTV-lagen.14 § andra stycket tobakslagenBestämmelsen i 14 § andra stycket tobakslagenreglerar situationer då en näringsidkare marknadsförtobaksvaror till konsumenter på något annat sätt ängenom annonsering i de medier som anges särskilt iparagrafens första stycke. Bestämmelsen i andrastycket innehåller ett krav på att näringsidkaren dåskall iaktta särskild måttfullhet. I synnerhetgäller att reklam och annan marknadsföring inte fårvara påträngande eller uppsökande eller uppmana tillbruk av tobak. Särskild måttfullhet innebär attmarknadsföringen av tobaksvaror skall utformas såatt den så litet som möjligt främjar ökattobaksbruk. När det gäller förbudet motmarknadsföringsåtgärder som är påträngande elleruppsökande eller uppmanar till bruk av tobak, angesi riktlinjerna att aggressiva, övertalande ellersärskilt uppmärksamhetsväckande åtgärder inte fårförekomma.Kravet på att särskild måttfullhet skall iakttasvid marknadsföringen av tobaksvaror tar sikte på iförsta hand reklamens spridningsvägar. Det innebäratt tobaksreklam normalt sett inte får förekomma imedier med stor genomslagskraft. Såväl utomhusreklamsom s.k. direktreklam utgör exempel på reklamformermed stor genomslagskraft. Detsamma gäller reklaminom sjukhus och på allmänna kommunikationsmedel, ivänthallar samt i lokaler för ungdom och vidsportevenemang. Reklam på förpackningar och på ochvid säljställen är dock i viss omfattning tillåten.Hos detaljister får det alltså förekomma t.ex.affischer med tobaksreklam. Även i skyltfönster fårtobaksreklam förekomma. En förutsättning äremellertid att reklamen inte är alltförframträdande. Även i vissa andra lokaler därtobaksvaror säljs - t.ex. restauranger - är dettillåtet med tobaksreklam. Kravet på särskildmåttfullhet tar också sikte på själva innehållet iett reklammeddelande. Budskapet i ett sådantmeddelande skall begränsas till relevanta fakta omsjälva varan och dess egenskaper. Uppgifterna skallvidare presenteras i saklig form. Rubrik och layoutfår inte vara särskilt framträdande eller slående.Kravet på särskild måttfullhet avser också andrasäljfrämjande åtgärder än reklamåtgärder. Detinnebär bl.a. att lotterier, reklampristävlingarsamt rabattmärkeserbjudanden m.m. utgör exempel påmarknadsföringsåtgärder som strider mot kravet påsärskild måttfullhet och följaktligen inte fårförekomma.SponsringRegler om sponsring finns i svensk lag i radio- ochTV-lagen (1996:844). Efter att först hänvisa tillreklamförbudet för alkoholdrycker och tobaksvaror ialkohollagen (1994:1738) och tobakslagen (1993:581)sägs i 7 kap. 9 § att "ett program får inte sponsrasav någon vars huvudsakliga verksamhet gällertillverkning eller försäljning av alkoholdryckereller tobaksvaror". Bestämmelsen tillkom till följdav inträde i EES och bygger på bestämmelseri rådets direktiv /552/EEG av den 3 oktober 1989om samordning av vissa bestämmelser som fastställtsi medlemsstaternas lagar och andra författningar omutförandet av sändningsverksamhet för television,ändrat genom direktiv /36/EG (EGT nr L 298,17.10.89, s. 3 f., TV-direktivet).I TV-direktivet definieras i artikel 1 d sponsringsom "varje bidrag, som ges för finansiering av ettoffentligt eller privat företag som inte ärengagerat i TV-verksamhet eller i produktion avaudiovisuella verk, i syfte att främja företagetsnamn, varumärke, anseende, verksamhet ellerprodukter". Enligt artikel 17.1 får inte ettsponsrat TV-program främja avsättning, inköp elleruthyrning av sponsorns produkter. I artikel 17.2föreskrivs slutligen att TV-program över huvud tagetinte får sponsras av företag vars huvudsakligaverksamhet är tillverkning eller försäljning avcigaretter och andra tobaksvaror.I radio- och TV-lagen definieras sponsrat programi 7 kap. 8 § som ett program som inte är annons ochsom helt eller delvis har bekostats av någon annanän den som bedriver sändningsverksamhet m.m. Självasponsringsmeddelandet anses dock normalt haavsättningsfrämjande syfte och därmed stämma överensmed marknadsföringslagens definition avmarknadsföring.Begreppet indirekt tobaksreklam ochvissa andra reklamformerUtredningen om indirekt tobaksreklam hade enligtdirektiven i uppgift att utreda förutsättningarnaför att införa ett förbud mot indirekt ellerförtäckt tobaksreklam (dir. 1994:88). Engrundläggande uppgift för utredningen var attförsöka fastställa den närmare innebörden av deolika begrepp som förekommer när det gäller attbeskriva reklamförfaranden som är aktuella isammanhanget. Om det inte skulle vara möjligt attfastställa den närmare innebörden av begreppenindirekt eller förtäckt reklam, måste, såsomutredningen konstaterade i sitt betänkande, fråganom införandet av ett förbud mot sådanareklamförfaranden som åsyftades i direktiven prövasutifrån andra utgångspunkter än rent defini-tionsmässiga. Saken kan under sådana förhållandenuttryckas så att det med ledning av de önskemål somföranlett tillkännagivande (rskr.1993/94:149) gällde att allmänt definiera vilkareklamåtgärder eller andra marknadsföringsåtgärdersom det i princip skulle vara möjligt att begränsagenom lagstiftning.Uttrycket direkt tobaksreklam användes idirektiven till utredningen som beteckning försådana reklamåtgärder som kan sägas rikta sig direkttill konsumenter av tobaksprodukter, medan uttrycketindirekt tobaksreklam förbehölls sådanareklamåtgärder som på annat sätt riktar sig tilldessa konsumenter. I direktiven angavs s.k. brandstretching som exempel på en form av indirektreklam. Brand stretching används som beteckning förett förfarande som innebär att ett varukänneteckensom är registrerat eller inarbetat för tobaksvaror -eller som i vart fall normalt används i samband medmarknadsföring av tobaksvaror - används även förandra varor eller för tjänster. De mest kändaexemplen på brand stretching i avtobaksvarunamn utgör förmodligen marknadsföringen avskor och klockor under varumärkena Camel Bootsrespektive Camel Trophy, den tidigaremarknadsföringen av solglasögon under varumärketBlend samt marknadsföringen av bl.a. kläder undervarumärket . Vid brand stretchingkan förhållandet också vara det omvända, nämligenatt varukännetecken som är inarbetade för andravaror än tobaksvaror utnyttjas vid marknadsföringenäven av tobaksvaror. Som exempel härpå kan nämnasvarumärket som ursprungligen inarbetades försmycken m.m., men som också används vid mark-nadsföringen av cigaretter.Ett ytterligare exempel på indirekt tobaksreklamenligt direktiven var produktplacering, som innebäratt tobaksvaror efter överenskommelse mellanexempelvis näringsidkare och filmproducenter användssom rekvisita i filmer.I direktiven förbehölls uttrycket förtäckttobaksreklam för sådana fall av indirekttobaksreklam där näringsidkaren, dvs.