bet · GO01KU12 · 2002-02-22 00:00:00 — Den viktigaste uppgiften för Sverigesom rättsstat är nu enligt motionärerna att se överhur den vertikala maktdelningen fungerar: mellanstat och kommun, mellan kommun och enskilda samtmellan staten och överstatliga organisationer.Utgångspunkten måste enligt motionärerna vara denambition som präglat idén om det kommunalasjälvstyret: att makten i huvudsak skall utövaslokalt, nära medborgarna.I motion 1999/2000:K204 av m.fl. (c)yrkande 5 begärs ett tillkännagivande tillregeringen om tilläggsdirektiv rörande det kommunalasjälvstyret till den utredning som skall utredavissa frågor om regeringsformen. Motionärerna anföratt politiska majoriteter i ofta ser sinaegna politiska mål som överordnade det som kan ske ikommuner och kringgärdar det kommunala självstyretmed fler lagar och ständigt nya bestämmelser. Enligtmotionärerna är det en avgörande demokratifråga attmakt utövas så nära och av så många av medborgarnasom möjligt. sker det motsatta. Genombestraffningar för kommuner som säljerfastighetsbolag, bibliotekslag och förslag om likataxa för dagis i hela landet vill man ge sken avhandlingskraft och initiativförmåga, till priset avkraftiga inskränkningar i kommunernas rätt attsjälva hantera sina angelägenheter. Den nu tillsattagrundlagsutredningen bör enligt motionärerna gestilläggsdirektiv att utreda hur ett stärkt kommunaltsjälvstyre skulle kunna förverkligas i grundlagen.Utgångspunkten bör vara att det kommunalasjälvstyret inte bör kunna inskränkas annat än genomkommunernas samtycke eller med hänvisning tillregeringsformens fri- och rättigheter.I motion 2000/01:K396 av m.fl. (fp)yrkande 3 föreslås att tillkännager förregeringen som sin mening vad i motionen anförs omen kompetenskatalog för maktfördelningen mellannationell och lokal nivå. Motionärerna anför att detlokala självstyret har minskat iomfattning och att det måste ges ett tydligarereglerat lagskydd. Frågan om en särskildkompetenskatalog för maktfördelningen mellannationell och lokal nivå bör enligt motionärerna bliföremål för en närmare prövning, och prövningen böromfatta frågan om på vilken nivå - grundlag, lag sombeslutas i samma ordning som riksdagsordningen ellervanlig lag - kompetenskatalogen bör regleras.BakgrundMotivuttalanden om självstyrelseI förarbetena till regeringsform (prop.1973:90 s. 190 f.) uttalas följande om den kommunalasjälvstyrelsen och den därmed förenadebeskattningsrätten.I vårt land präglas förhållandet mellan kommunernaoch statsmakterna och därmed den kommunalasjälvstyrelsen av en helhetssyn. Generellt settgäller sålunda att staten och kommunerna samverkarpå skilda områden och i olika former för att uppnågemensamma samhälleliga mål. Utgår man från dettasynsätt, är det varken lämpligt eller möjligt att engång för alla dra orubbliga och preciserade gränseri grundlag kring en självstyrelsesektor.Arbets- och befogenhetsfördelningen mellan stat ochkommun måste i stället i ganska vid omfattning kunnaändras i takt med samhällsutvecklingen.Vid en grundlagsreglering av hithörande frågormåste beaktas att den kommunala självstyrelsen ärföremål för överväganden inom olika statligautredningar. Utredningsuppdragen berör flera förkommunerna betydelsefulla angelägenheter. - - -Vad jag har framhållit talar visserligenför att man iakttar återhållsamhet när det gälleratt i grundlag ange den kommunala självstyrelsen.Det hindrar enligt min mening emellertid inte att RFger tydligt uttryck för vissa fundamentala drag ifråga om kommunernas ställning i styrelseskicket.Genom lagstiftningen har som nämnts kommunerna fåttbetydelsefulla åligganden. Dessa uppgifter ger mångagånger stor handlingsfrihet åt kommunerna. Avgrundläggande betydelse för kommunernas kompetens äremellertid att de utöver sina särskilda åliggandenhar en fri sektor inom vilken de kan ombesörja egnaangelägenheter. Inom detta område finns alltsåutrymme för en initiativrätt. Dennainitiativrätt kan sägas bilda en kärna i denkommunala självbestämmanderätten som bör komma tillklart uttryck i RF. Jag föreslår därför att detredan i RF:s inledande paragraf tas in enbestämmelse med innehåll att den svenskafolkstyrelsen förverkligas förutom genom ettrepresentativt och parlamentariskt statsskick ocksågenom självstyrelse. Det senare uttrycketär visserligen obestämt, men det kan likväl ansesbelysande när det gäller att ge uttryck åt principenom en självständig och inom vissa ramar fribestämmanderätt för kommunerna.Den kommunala initiativrätten är starkt förbundenmed den kommunala beskattningsrätten. Enändamålsenlig avvägning mellan olika kommunalaändamål och åtgärder förutsätter en kombination avpolitiskt och ekonomiskt ansvar. Liksom beredningen[GLB] anser jag att principen om rätt för kommunernaatt utkräva skatt för att täcka medelsbehovet skallförankras i grundlag. Jag förordar emellertid attprincipen kommer till uttryck redan i 1 kap. RF omstatsskickets grunder (5 §). De grunder efter vilkakommunalskatt får tagas ut skall naturligtvisbestämmas i lag. En bestämmelse om detta är idepartementsförslaget upptagen i 8 kap. 5 § RF.Den närmare ansvarsfördelningen mellan stat ochkommun bör mot bakgrund av vad jag har sagtinte anges i grundlag. Däremot delar jagberedningens uppfattning att RF bör anvisa på vilketsätt kommunernas uppgiftsområde skall avgränsas. Iprincip bör också här ställas kravet att lagformenskall anlitas. Genom kravet på medverkanskapas en garanti för att frågorna om de kommunalaarbetsuppgifterna blir föremål för den allmännadebatt och därav följande genomlysning som derasvikt fordrar. Jag föreslår en bestämmelse i ämnet i8 kap. 5 § RF. Genom att välja formuleringen attkommunernas befogenhet och åligganden skall anges ilag har jag velat tydligt markera att kommunernaockså i fortsättningen skall ha sig tilldelade ettområde där de själva mera fritt bedömer vilkenverksamhet som skall bedrivas.Det förhållandet att statsmakterna i särskildaförfattningar har ålagt kommunerna att sörja förbetydande samhällsuppgifter, vilka alltså blirobligatoriska för kommunerna, sätter sin särskildaprägel på svensk förvaltning. Den omfattandekommunalisering av förvaltningen som har ägt rum börstadfästas i grundlag. I 1 kap. 6 § RF föreslår jagi likhet med beredningen en bestämmelse som angeratt det för den offentliga förvaltningen finnsförutom statliga också kommunalaförvaltningsmyndigheter. I 11 kap. RF, som handlarom rättskipning och förvaltning, bör emellertiddärutöver enligt min mening tas in ett i förhållandetill beredningens förslag nytt stadgande som direktutsäger att förvaltningsuppgift kan anförtros åtkommun.I förarbetena till kommunallagen (prop. 1990/91:117s. 23) uttalas att bestämmelsen om självstyrelse igrunden handlar om en princip för relationen mellanstaten och den kommunala nivån och att denna principgäller för all verksamhet. Vidare framhållsatt den kommunala självstyrelsen aldrig kan varatotal. Graden av självstyrelse avgörs - heter det -ytterst av formerna för samverkan mellan staten ochden kommunala sektorn.Senare uttalanden av m.m.Konstitutionsutskottet har vidflera tillfällen gjort principiella uttalanden ifrågor om den kommunala självstyrelsen ochbeskattningsrätten m.m.1990 behandlade utskottet i ett yttrande tillfinansutskottet frågan om en begränsning avkommunernas rätt att ta ut skatt i form av ettskattestopp (yttr. 1989/90:KU9y).Utskottet kunde därvid vid en samlad bedömning frånkonstitutionell synpunkt godta en tillfälligbegränsning av kommunernas rätt att bestämma sinaskattesatser.Riksdagen ställde sig bakom degrundläggande principerna för ett nytt bidrags- ochutjämningssystem för kommunerna som regeringenföreslagit när det gällde syfte, inriktning,omfattning och införanderegler (prop. 1994/95:150).Under riksdagsbehandlingen aktualiserades frågan omgrundlagsenligheten i den lagtekniska lösning somregeringen förordat. inhämtadedärför yttranden från Lagrådet ochkonstitutionsutskottet. Lagrådet avstyrktelagförslaget med hänvisning till vad som iregeringsformen anges om ändamålet med den kommunalabeskattningen. Enligt Lagrådet skulle emellertid ettsystem med avgifter och bidrag inte anses strida motgrundlagens bestämmelser. Konstitutionsutskottetansåg (yttr. 1994/95:KU6y) att det fanns fleraomständigheter som gav utrymme åt en annan tolkningav regeringsformen än den Lagrådet gjort. I dettasammanhang anförde utskottet bl.a. följande:Bestämmelsen i 1 kap. 7 § bör enligt utskottetsmening tolkas på så sätt att den dels ger kommunernaen rätt att ta ut skatt, dels begränsar denna rätttill att gälla skatt för sådana uppgifter som degenom lag enligt 8 kap. 5 § regeringsformen gettskompetens resp. ålagts att sköta. Bestämmelsen närdet gäller begreppet "skötseln av sina uppgifter"kan då ses som riktad i första hand till kommunernaoch mindre mot staten. Vad som närmare skall ansesligga inom ramen för kommunernas åligganden enligtregeringsformens principstadgande får närmarebestämmas genom lagstiftning. Utvecklingen av dennakonstitutionella praxis har varit tydlig.Enligt mening var detsamtidigt mycket angeläget att det inte skullefinnas någon tveksamhet kring tillämpningen avregeringsformen. Utskottet pekade i sammanhanget påmöjligheten att avdragen och tilläggen enligtlagförslaget omvandlades till avgift respektivestatligt utjämningsbidrag.Mot bakgrund av analys avgrundlagsfrågan ansåg finansutskottet (bet.1994/95:FiU19) att det i och för sig hade varitmöjligt för att godkänna det dåföreliggande förslaget. Bl.a. för att undvika alltveksamhet kring tillämpningen av regeringsformenborde i första hand emellertid en annanlagstiftningsteknik väljas för att uppnå deeftersträvade utjämningseffekterna. Regeringen bordedärför återkomma till med ett nyttförslag. Detta blev också beslut.Efter att ha hört Lagrådet, som inte ville motsättasig att det nya förslaget lades till grund förlagstiftning, förelade regeringen hösten 1995riksdagen det nya förslaget (prop. 1995/96:64).Förslaget godkändes av (bet.1995/96:FiU5). Det innebar att en utjämning avskatteinkomster och utjämning för skillnader istrukturella förhållanden görs så att de kommuneroch landsting vars skattekraft och mätbarastrukturella förhållanden är sämre än genomsnittetfår ett utjämningsbidrag från staten. Kommuner ochlandsting vars skattekraft eller mätbarastrukturella förhållanden är bättre än genomsnittetbetalar en utjämningsavgift. Som ett komplement tillutjämningssystemet infördes ett generelltstatsbidrag till kommuner respektive landsting sombetalas ut med ett enhetligt belopp per invånare.För att undvika drastiska förändringar för enskildakommuner och landsting i samband med övergången tilldet nya bidrags- och utjämningssystemet skullesärskilda införanderegler tillämpas under enåttaårig övergångsperiod.Konstitutionsutskottet har också gjort uttalanden isamband med ett yttrande till finansutskottet (yttr.1996/97:KU3y) med anledning av propositionen1995/96:213 Minskning i särskilda fall av detgenerella statsbidraget till kommuner och landstingåren 1997 och 1998. Regeringen föreslog ipropositionen att, om en kommun eller ett landstingfastställde en högre skattesats för eller1998 än den som gällde för , det generellastatsbidraget till kommunen respektive landstingetskulle minskas med ett belopp motsvarande hälften avden ökning av preliminära kommunalskattemedelrespektive landstingsskattemedel som följde avskattehöjningen. Som skäl för förslaget anförderegeringen att det utgiftstak för de offentligautgifterna som skulle införas måste ges enannan innebörd för kommuner och landsting än förstaten, eftersom staten inte direkt kunde styra dekommunala utgifterna. Målet för utgiftsbegränsningför kommunsektorn borde enligt regeringensuppfattning i stället uppnås genom vissarestriktioner för inkomstutvecklingen, främst vadavser kommunalskattemedel och statsbidrag. Med hjälpav sådana restriktioner i kombination med detlagstadgade krav på ekonomisk balans som regeringenavsåg att föreslå torde kommunsektornsutgifter enligt regeringen kunna begränsas till ennivå som var långsiktigt samhällsekonomiskt hållbar.Utskottet konstaterade att det då aktuellaförslaget till lagstiftning hade samband med såväldet nya bidrags- och utjämningssystem som trädde ikraft som det utgiftstak för deoffentliga finanserna som skulle införas 1997.Utskottet delade Lagrådets uppfattning att detaktuella förslaget kunde ses som ett alternativ tillsådana lagbestämmelser om kommunalt skattestopp somgällt . Lagrådet hade medbeaktande av sina tidigare ställningstagandenuttalat att det aktuella förslaget fick godtas frånkonstitutionella synpunkter, och utskottet instämdei denna bedömning.Utskottet anförde också att det var viktigt att denkommunala självstyrelsen och dess förhållande tillgrundlagen blev föremål för en grundlig analys.Utskottet konstaterade att detta skedde inom ensärskild parlamentarisk kommitté som inom kortskulle komma att avsluta sitt arbete.Utskottet uttalade sig i fråga om den kommunalasjälvstyrelsen i yttrande 1998/99:KU4y tillbostadsutskottet över regeringens proposition1998/99:122 jämte motioner.Även i detta ärende hade yttrande, på initiativ avbostadsutskottet, inhämtats från Lagrådet (se bet.1998/99:BoU11). Lagrådet konkluderade att så sombestämmelserna i regeringsformen är utformade syntesdet dock ytterst vara som sätter gränserför det kommunala självbestämmandet. Någon bestämdavgränsning mellan statens och kommunernasverksamhet hade inte varit avsedd eller ens ansettsmöjlig, utan den måste kunna förändras underskiftande samhällsförhållanden (se prop. Någon innebörd måste dock den kommunalasjälvstyrelsen enligt Lagrådet ha, och Lagrådetbeklagade att regeringsformen trots erfarenheter avnära tillämpning fortfarande inte gerfylligare riktlinjer för förhållandet mellan statoch kommun eller med andra ord för den kommunalasjälvstyrelsens reella innebörd. Tills vidare fickman enligt Lagrådet utgå från att den kommunalasjälvstyrelsen är en realitet men att det är ovissthur långt den sträcker sig. Den av regeringenföreslagna åtgärden, som syftade till att genomvissa sanktionsmedel avhålla kommunerna från attavhända sig sina kommunala bostadsföretag, varenligt Lagrådet utan tvivel ett ingrepp i denkommunala självstyrelsen, och frågan var om åtgärdengick längre än som kan godtas från konstitutionellautgångspunkter. Med den obestämda avgränsning somregeringsformen ger åt det kommunala självstyretansåg Lagrådet att denna fråga ytterst var avpolitisk natur. Sammanfattningsvis ifrågasatteLagrådet allvarligt om en inskränkning i denkommunala rätten till självstyrelse borde göras pådet föreslagna sättet.Konstitutionsutskottet kunde i sitt yttrande tillbostadsutskottet inte finna att lagförslaget stredmot bestämmelserna om självstyrelse iregeringsformen. Något så omfattande ingrepp i denkommunala verksamheten handlade det inte om att denkommunala självstyrelsen helt urgröptes. Inte hellerrubbades de valda kommunala församlingarnas formellarätt att besluta om avyttring av kommunalabostadsföretag eller andra åtgärder som drabbades avsanktionerna. Ingreppet föreslogs i överensstämmelsemed grundlagsregeln bli beslutat i form av lag.Vid prövningen mot principen om kommunalsjälvstyrelse, såsom den formulerats av Kommittén omden kommunala självstyrelsens grundlagsskydd (senedan), kunde enligt utskottet bedömningen inte blinågon annan än att kommunernas självständigabeslutsfattande inskränktes genom statlig påverkanav utövningen av ägandet av de kommunalabostadsföretagen. Enligt utskottet innebar såledeslagförslaget att den kommunala självstyrelsen pådetta område inskränktes. Även principen om kommunalsjälvstyrelse såsom den beskrivits tillät emellertidenligt utskottet inskränkningar. Utskottet hadedärför att ta ställning till om det rörde sig om ettgodtagbart ingrepp eller ej. Med tanke på detövergripande ansvar som staten har inombostadspolitiken ansåg utskottet, på anförda skäl,att det fick anses godtagbart att tillfälligtinskränka det kommunala självbestämmandet på dettaområde. - De anförda skälen innefattade behovet avatt motverka att kommunala bostadsföretag såldes uteller att pengar fördes över från bostadsföretagenunder den tid som en utredning förutsättningslöstskulle hitta nya former för hur icke vinstdrivandeföretag på bostadsområdet kunde organiseras. Statensintresse att motverka avyttringar var förstärkt avde tillskott av medel till de kommunala ochallmännyttiga bostadsföretagen som staten gjort. Denföreslagna lagstiftningen var också tidsbegränsad.Under hösten 2000 yttrade sig konstitutionsutskotteti två ärenden som rörde den kommunalasjälvstyrelsen.Det ena yttrandet (yttr. 2000/01:KU6y) riktadestill bostadsutskottet och avsåg regeringensproposition /01:26 Bostadsförsörjningsfrågorm.m. (se även bet. 2000/01:BoU2). Det andrayttrandet (yttr. 2000/01:KU7y) riktades tillsocialutskottet och avsåg regeringens proposition2000/01:36 Sjukhus med vinstsyfte (se även bet.2000/01:SoU6 och SoU11).I ärendet om bostadsförsörjningsfrågor - därkonstitutionsutskottet yttrade sig över denföreslagna skyldigheten för kommunerna att anordnabostadsförmedling - erinrade Lagrådet om vad somsägs i regeringsformen om självstyrelsem.m. och att det ansetts varken lämpligt ellermöjligt att dra orubbliga eller preciserade gränseri grundlag kring en självstyrelsesektor.Arbets- och befogenhetsfördelningen mellan stat ochkommun måste i stället, erinrade Lagrådet, i ganskavid omfattning kunna ändras i takt medsamhällsutvecklingen. Genom lagstiftning kan därförkommunerna få viktiga uppgifter och åligganden ochderas uppgiftsområden även avgränsas.Lagrådet anförde att det åläggande för kommunernaatt ansvara för bostadsförsörjningen somlagförslaget innebar naturligtvis innebär en uppgiftsom enligt det sagda har full frihet attbesluta om. Dit hörde enligt Lagrådet bestämmelsenatt en kommun vid behov skall anordnabostadsförmedling eller, tillsammans med en annankommun, gemensam bostadsförmedling.Beträffande den föreslagna bestämmelsen attregeringen skulle få förelägga en kommun att anordnakommunal bostadsförmedling anförde Lagrådet attbestämmelsen innebär att regeringen skulle kunnaingripa i kommunfullmäktiges beslutanderätt i enkonkret fråga rörande kommunens angelägenheter. Detvar alltså inte fråga om att genom föreskrifter ilag ge landets kommuner vissa uppgifter elleråligganden. Lagrådet påpekade att beslut avkommunfullmäktige kan underkastas en viss statligkontroll med tillämpning avkommunalbesvärsinstitutet, men att detta kanresultera endast i att ett beslut upphävs, medan denstatliga kontrollen inte kan ta sig uttryck iförelägganden för kommunen att besluta på ett visstsätt eller vidta andra åtgärder.Lagrådet kommenterade vidare att det vidföredragningen inför Lagrådet framhållits att detenligt 12 kap. 6 § finns enmöjlighet för regeringen att förelägga en kommun attinom anta, ändra eller upphäva endetaljplan eller områdesbestämmelser, ett s.k.planföreläggande. Lagrådet framhöll att regeringen idet fallet företräder ett riksintresse ellerregionalt intresse som måste hävdas gentemotkommunens och enskilda medborgares intressen.Beträffande den kommunala bostadsförsörjningenskulle staten och kommunen enligt Lagrådet komma attföreträda samma allmänna intresse, nämligenbostadsförsörjningen i kommunen, och denmeningsskiljaktighet som kan uppstå gällde frågan omdet finns behov av en bostadsförmedling eller inte.Lagrådet framhöll att den kommunala självstyrelsensinnersta kärna måste vara att de folkvalda i form avfullmäktige skall kunna dryfta och besluta i frågorrörande den egna kommunen samt att själva principenskulle komma att sättas åsido om regeringen - låtvara såsom i detta fall på ett begränsat område -medgavs rätt att diktera beslutens innehåll.Lagrådet ansåg att regeringen bör använda andramedel i sitt samarbete med kommuner i fråga ombostadsförsörjningen, och Lagrådet avstyrkteavslutningsvis förslaget i denna del.Konstitutionsutskottet delade i sitt yttranderegeringens bedömning att det är självklart attkommunerna i lag kan åläggas ett ansvar förbostadsförsörjningen inom sina respektive områden.Detta hade inte satts i fråga, inte heller avLagrådet. I detta ligger att föreskrifter vid behovkan meddelas om att kommunerna skall planerabostadsförsörjningen, att riktlinjer för dennaförsörjning skall antas av kommunfullmäktige och attkommunerna skall anordna bostadsförmedling om detbehövs för att främja bostadsförsörjningen.Utskottet delade vidare regeringens bedömning attdet mot bakgrund av de skäl som anförts ipropositionen inte fanns några hinder mot att införaen möjlighet att, som en yttersta utväg, föreläggaen kommun att ta sitt lagenliga ansvar förbostadsförsörjningen genom att anordnabostadsförmedling.I en motion hade föreslagits att skyldigheten förkommunerna att anordna bostadsförmedling skall varagenerell, dvs. gälla alla kommuner, men att detskall ges generösa möjligheter till dispens.Utskottet ansåg att från de synpunkter utskottethade att beakta några hinder inte förelåg för engenerell bestämmelse som ålägger kommunernaskyldighet att anordna bostadsförmedling, kombineratmed möjligheter till dispens från skyldigheten.I ärendet om inskränkning av landstingens rätt attöverlämna driften av akutsjukhus påpekade iett yttrande , liksom i ärendet1998/99 om kommunala bostadsföretag, att det ytterstär som sätter gränser för den kommunalasjälvstyrelsen och att denna måste ha någoninnebörd, låt vara att det är ovisst hur långt densträcker sig. Lagrådet anförde vidare att ettsynsätt som kan ligga nära till hands när mandiskuterar huruvida de föreslagna lagbestämmelsernainkräktar på den kommunala självstyrelsen är attundersöka om syftet med bestämmelserna kan uppnås påett för det kommunala självbestämmandet mindreingripande sätt än det som föreslogs. Tanken skullevara att, om olika möjligheter finns att nå sammamål, skall välja den som lägger minst bandpå kommunernas självbestämmanderätt. Man kundeenligt Lagrådet se det som en sortsproportionalitetsprincip som motsvarar den somkommer till uttryck i 2 kap. 12 § regeringsformenoch som avser begränsningar i grundläggandemedborgerliga fri- och rättigheter. Lagrådetpåpekade att det i lagrådsremissen inte hadediskuterats om målet att bevara grunden för denallmänna hälso- och sjukvården, som skulle varademokratiskt styrd, solidariskt finansierad ochgiven utifrån behov kunde nås på något annat sätt ängenom det föreslagna förbudet mot att överlämnadriftsansvar för akutsjukhus. Det var enligtLagrådet svårt att se att inte ett landsting, somträffar avtal om sådant överlämnande, skulle kunnavillkora avtalet genom regler som skall tillgodosesatt målet nås. - I det förslag som regeringenförelade gjordes lagen, till skillnad fråni lagrådsremissen, tidsbegränsad.Konstitutionsutskottet hänvisade i sin bedömningtill bestämmelsen i 1 kap. 1 § regeringsformen ochtill att Lagrådet påpekat att det ytterst synes varariksdagen som sätter gränser för det kommunalasjälvbestämmandet. Utskottet hänvisade vidare tillde ovan återgivna uttalandena i förarbetena till1974 års regeringsform och till kommunallagen.Utskottet delade regeringens bedömning att allasrätt till en god hälso- och sjukvård är av sådanväsentlig betydelse för välfärden i landet somhelhet att statliga åtgärder i detta fall bordekunna komma i fråga och ansåg att inskränkningen ilandstingens självstyre måste anses godtagbar.Utredningar m.m.Kommittén om den kommunala självstyrelsensgrundlagsskydd redovisade sina överväganden hösten1996 i betänkandet (SOU 1996:129) Den kommunalasjälvstyrelsen och grundlagen. Kommittén beskriversammanfattningsvis den kommunala självstyrelsen påföljande sätt (s. 12):Den kommunala självstyrelsen är en grundläggande ochallomfattande princip för relationen mellan stat ochkommun. Den säger att kommunen respektivelandstinget själv skall styra, d.v.s. besluta inomsitt område beträffande de kommunalaangelägenheterna. Vilka dessa angelägenheter ärbestäms genom lag. Några av dem är specialregleradei särskild lag, och här föreligger i regel enskyldighet för kommunen eller attombesörja dem.