bet · GP01KUU2 · 2002-05-21 00:00:00 — Utskottet har dock svårt attse att det över huvud taget kan tänkasfinnas sådana regler som, å ena sidan, ärsåpass ingripande att de hör hemma i ettgrundfördrag, ett konstitutionelltfördrag eller en konstitution och, åandra sidan, är av sådan naturatt de bör kunna ändras utan riksdagensmedverkan.Med den anförda öppenheten, i fråga omterminologi samt i fråga om en uppdelningav fördraget i två delar, anser utskottetatt motionerna 2001/02:K3 (kd) yrkande 1,2001/02:K426 (kd) yrkande 1, 2001/02:U302(c) yrkandena 11 och 14, 2001/02:U301(fp) yrkande 5, 2001/02:K86 (fp) yrkande5, 2001/02:K62 (fp) yrkande 6 (delvis)samt 2001/02:K87 (delvis) (m) kanbesvaras. Motion 2001/02:K427 (v) yrkande9 (delvis), som syftar till att påförhand utesluta ett visst resultat,nämligen användningen av termenkonstitution, avstyrks däremot.2.2 Grundläggande rättigheterUtskottets överväganden i korthetEU skall i sitt beslutsfattandeuppfylla högt ställda krav pårättssäkerhet och respekt för demänskliga rättigheterna ochgrundläggande friheterna. börmed all kraft verka för att EU eller EGkan anslutas till ommänskliga rättigheter och grundläggandefriheter. Att göra EU:s stadga förgrundläggande rättigheter bindande kanstuderas, försåvitt Europarådetskonvention och praxis kan värnas.Jämför reservation 10 (v, mp).BakgrundDe mänskliga rättigheterna ochgrundläggande friheterna är bärandeinslag i den gemensamma europeiskavärdegrund som både EU-samarbetet ochEuroparådets verksamhet vilar på.Riksdagen har desenaste två riksmötena uttalat sig ifrågor som rör hur EU skalltillförsäkra dessa grundlägganderättigheter i sin verksamhet och isynnerhet i sitt beslutsfattande men påett sätt som inte urholkar det rättsligaskyddssystem som byggts upp inom ramenför tillämpningen av Europarådetskonvention om de mänskliga rättigheternaoch de grundläggande friheterna. Ibetänkandet 2000/01:KUU1 EU:sframtidsfrågor gav sammansattakonstitutions- och utrikesutskottet enfyllig bakgrundsbeskrivning till frågan.En av viktigasteuppgifter, framhöll utskottet den gången,är att vidmakthålla och vidareutveckla demänskliga rättigheterna och degrundläggande friheterna. Som ett led idetta arbete utarbetades år 1950Europakonventionen till skydd för dessarättigheter och friheter. Bland dessa kannämnas rätten till liv och personligfrihet, till respekt för privatliv, tilltanke- och yttrandefrihet och tilldomstolsprövning. Konventionen har senarekompletterats med elva tilläggsprotokolltill skydd för ytterligare rättigheter.Utskottet framhöll vidare den rättsligakontrollen av de skyddade rättigheternasom ett centralt element i konventionen.Enskilda medborgare har rätt att klagahos när de anser attderas rättigheter har kränkts. Det är enorsak till att sociala rättigheter, somrätten till arbete och en rimliglevnadsstandard samt kulturellarättigheter, inte togs med ikonventionen. Sociala rättigheter togs istället senare upp i Europeiska socialastadgan.Även Europeiska unionen har ettbefintligt skydd av grundlägganderättigheter. Unionen bygger på degemensamma principerna om frihet,demokrati och respekt för de mänskligarättigheterna och de grundläggandefriheterna samt på rättsstatsprincipen.EU skall som allmänna principer förgemenskapsrätten respektera degrundläggande rättigheterna, som degaranteras i och somde följer av medlemsstaternas gemensammakonstitutionella traditioner.Bestämmelser om detta har tagits in i (artikel 6). Den vikt som fästsvid de nämnda principerna bekräftas ocksåi ingressen till fördraget. Denna EU:sskyldighet att respektera degrundläggande rättigheterna harbekräftats och definierats genom rättspraxis.Stadgan för grundläggande rättigheterVid Europeiska rådets möte i 1999angavs i slutsatserna att degrundläggande rättigheternasutomordentliga betydelse och räckviddskulle förankras på ett för medborgarnapåtagligt sätt. En stadga för dessarättigheter skulle utarbetas av ettsärskilt konvent. Frågan om och i så fallhur stadgan skulle fördragsfästas skulletas upp senare.EU:s stadga om de grundlägganderättigheterna proklamerades i samband medEuropeiska rådets möte i den 7december 2000. Stadgan angavs vara avseddatt hjälpa unionens medborgare attidentifiera sig med skyddade och erkändavärderingar och exemplifiera innehållet iartikel 6.2 i Unionsfördraget. Stadgansräckvidd anges i dess artikel 51, där detanges bl.a. att bestämmelserna riktar sigtill unionens institutioner och organsamt till medlemsstaterna endast närdessa tillämpar unionsrätten. Stadganmedför inte någon ny befogenhet eller nyuppgift för gemenskapen och unionen. Iartikel 52.3 förklaras att i den mån somstadgan omfattar rättigheter sommotsvarar sådana som garanteras avEuropakonventionen skall de ha sammainnebörd och räckvidd som i konventionen,men bestämmelsen hindrar inteunionsrätten från att tillförsäkra ettmer långtgående skydd.Parallellt med proklamationen avstadgan vid toppmötet i antogs, islutakten till regeringskonferensen förNicefördraget, den särskilda förklaringenom EU:s framtid. En av de fyra frågor somformulerades i Niceförklaringen är den omvilken ställning den i proklameradeEuropeiska unionens stadga om degrundläggande rättigheterna skall ha, ienlighet med slutsatserna från i . I Laekenförklaringenupprepades frågeställningen från ,dock utan att det här formulerades någraytterligare frågor.EU:s anslutning till EuropakonventionenSamtliga EU:s medlemsstater är anslutnatill om mänskligarättigheter och grundläggande friheter.Idén om en anslutning till konventionenav EU eller EG har diskuterats under långtid och har också underställts . Domstolen ansåg sig dock intekunna uttalat bekräfta att pådåvarande stadium ()möjliggjorde någon anslutning.Europarådets parlamentariska församlinguttalade sig positivt omEU:s tillträde till konventionen. ÄvenEuropaparlamentet och har stött idén.Riksdagen har vid ett flertaltillfällen uttalat att en anslutning börske, senast vid behandlingen avbetänkanden från sammansattakonstitutions- och utrikesutskottet2000/02:KUU1 EU:s framtidsfrågor samt2001/02:KUU1 Nicefördraget.RegeringenRegeringen beskriver i skrivelse2001/02:115 hur EU:s stadga om degrundläggande rättigheterna (stadgan)undertecknades och proklamerades avEuropaparlamentets talman samt rådets ochkommissionens ordförande vid i i december 2000.Rättigheterna baserar sig pågrundläggande fri- och rättigheter somerkänts i andra dokument, bl.a.Europeiska konventionen angående skyddför de mänskliga rättigheterna och degrundläggande friheterna(). Stadgan är intejuridiskt bindande utan en politiskdeklaration. Stadgans framtida ställning,dvs. om den skall göras rättsligtbindande, är en av de framtidsfrågor somsärskilt lyfts fram i Niceförklaringen.Regeringen anför vidare i skrivelsenatt den avser att verka för att EG ellerEU uttryckligen ges erforderligbehörighet för en sådan anslutning.Regeringen identifierar följandemöjligheter för den framtida hanteringenav stadgan för grundläggande rättigheter:· Om fördragen delas upp i tvådelar kan stadgan, eller delar av den,utgöra en viktig beståndsdel i ettframtida grundfördrag.·· Stadgan kan kvarstå som politiskdeklaration utan att tas in i fördraget.·· Stadgan kan uttryckligen gesstatus som ett uttryck för allmännaprinciper som unionen måste respektera(genom en hänvisning i artikel 6.2 iUnionsfördraget).·· Stadgan kan skrivas in ordagrantartikel för artikel i fördraget.·· Stadgan kan tas in i sin helheti fördraget via ett protokoll som kommeratt ha samma juridiskt bindande karaktärsom fördraget.·Som svensk utgångspunkt anges attregeringens inställning till stadganframför allt präglats av hänsyn tillEuropakonventionens ställning ochriskerna för oklarheter och olika praxismellan och ifrågasätter om stadgan i sinnuvarande form är tillräckligt tydlig föratt kunna inkorporeras i fördraget. Enförutsättning för att ta in enrättighetsförklaring i fördraget är attförhållandet till Europakonventionenreglerats på ett tillfredsställande sätt.MotionernaMånga motioner samlas kring tanken att EUbör ansluta sig tillEuroparådskonventionen om mänskligarättigheter och grundläggande friheter.Förslag till tillkännagivanden om dettafinns i motionerna 2001/02:K87 (delvis)av Per m.fl. (m), 2001/02:K236 avBo Lundgren m.fl. (m) yrkande 6,2001/02:U303 av m.fl. (m)yrkande 17 (delvis), 2001/02:K426 av AlfSvensson m.fl. (kd) yrkande 8,2001/02:K427 av m.fl. (v)yrkande 10 samt 2001/02:U301 av LarsLeijonborg m.fl. (fp) yrkande 7. Enligtmotionärerna bakom motion 2001/02:K87måste det göras tydligt att huvudansvaretför mänskliga rättigheter och demokrati iEuropa förblir hos Europarådet.I den andra frågan att ta ställningtill, nämligen vilken status EU:s stadgaom grundläggande rättigheter bör ha,finns det motioner som uttalar olikaåsikt. I motion 2001/02:K426 av AlfSvensson m.fl. (kd) yrkande 9 begärs etttillkännagivande om att de grundlägganderättigheter som framgår av EU:srättighetsstadga bör skrivas in i EU:sfördrag och därmed bli juridisktbindande. Motionärerna välkomnar stadgan.De anser det angeläget att medborgarnafår ett tydligt besked om vilkarättigheter de kan förvänta sig från EU:smyndigheter och i samband med utövandetav EU:s politik. Rättighetsstadgan fyllerdenna funktion och visar påunionens värdegemenskap. Förhållandetmellan EU-stadgan och Europarådetskonvention om mänskliga rättigheter börklargöras. I motion 2001/02:U302 av AgneHansson m.fl. (c) yrkande 17 begärs etttillkännagivande om att stadgan ommänskliga rättigheter framöver görsrättsligt bindande. Motionärerna anserdet vara en naturlig utveckling att enstadga om mänskliga rättigheter görsrättsligt bindande och möjlig att hävdagenom att inarbetas i en konstitution.Motionärerna bakom nämnda motion2001/02:K427 av m.fl. (v)yrkande 10 anser att EU:s stadga, som kanuppfattas kunna bli en onödig konkurrenttill om mänskligarättigheter, bör förbli en icke juridisktbindande deklaration. Däremot är detenligt motionärerna viktigt att ändrafördraget så att EU kan anslutas tillEuropakonventionen. Det skulle kunna göraEG-domstolen mer återhållsam att stödjasig på EU-stadgan i sina beslut ochdärmed kunna minska den skadligakonkurrensen mellan två rättighetssystem.Utskottets övervägandenUtskottet vill inledningsvis understrykavikten av att Europeiska unionen i sittbeslutsfattande uppfyller högt ställdakrav på rättssäkerhet och respekt för demänskliga rättigheterna och grundläggandefriheterna.Riksdagen har vid flera tillfällenunder senare år, grundat på betänkandena2000/01:KUU1 och 2001/02:KUU1, givitregeringen till känna att denna med allkraft bör verka för att EU kan anslutastill om mänskligarättigheter och grundläggande friheter.Utskottet står fast vid denna uppfattningoch understryker vikten av att regeringenfullföljer sitt agerande i den frågan.Utskottet delar regeringens uppfattningi fråga om vikten av att värnaEuropakonventionens ställning och praxis.Den uppfattningen måste vara vägledande ien kommande bedömning av huruvida det ärmöjligt eller önskvärt att göra EU:sstadga för grundläggande rättigheterjuridiskt bindande. Det finns, somutskottet ser det, inget hinder mot attstudera olika tänkbara lösningar för enjuridiskt bindande rättighetsstadga inomEU, så länge den grundläggandeutgångspunkten om kantillgodoses.Med det anförda anser utskottet attmotionerna 2001/02:K87 (delvis) (m),2001/02:K236 (m) yrkande 6, 2001/02:U303(m) yrkande 17 (delvis), 2001/02:K427 (v)yrkande 10, 2001/02:K426 (kd) yrkandena 8och 9, 2001/02:U302 (c) yrkande 17 samt2001/02:U301 (fp) yrkande 7 kan besvaras.Utskottet avstyrker motion 2001/02:K427(v) yrkande 10.2.3 Kompetensfördelning och subsidiaritetUtskottets överväganden i korthetDagens system för avgränsning avkompetenser mellan EU ochmedlemsstaterna är rimligt.Befogenheterna anges i fördraget, menpå ett flexibelt sätt som tillåter enförsiktig utveckling och som garanterardet nationella valet av beslutsnivåinom landet.Jämför reservationerna 11 (m), 12 (v,mp), 13 (c) och 14 (fp).BakgrundEn central fråga för framtidskonventet ärden om fördelningen av kompetenser mellanEU och medlemsstaterna. Även här är man,liksom tidigare då det gällde EU:sallmänna inriktning (avsnitt 1.1) ochfördragens ställning och uppbyggnad(avsnitt 1.2, 1.3 och 2.1), handlar detom inne på grundläggande frågor om EU-samarbetets karaktär och grundvalar. EUär inte en stat, och dess legitimitet ochkompetens är därmed per definitionhärledd ur medlemsstaternas överföring avbeslutsbefogenheter.Det är därmed naturligt att frågan omkompetensfördelning har ansetts ytterstcentral i debatten inför nästaregeringskonferens. Den är den första avde frågor som presenteras iNiceförklaringen, och den får stortutrymme i Laekenförklaringen.Frågeformuleringen i Niceförklaringen ärhur man skall upprätta och därefterupprätthålla en mer exakt avgränsning avEuropeiska unionens och medlemsstaternasbefogenheter som överensstämmer medsubsidiaritetsprincipen. ILaekenförklaringen byggs det på med intemindre än 18 olika frågeställningar:Först måste vi ställa oss en radfrågor som gäller hurbehörighetsfördelningen kan göras mergenomblickbar. Kan vi därvid införa enklarare åtskillnad mellan tre sortersbehörighet: Unionens exklusivabehörighet, medlemsstaternasbehörighet och behörighet som delasmellan unionen och medlemsstaterna? Påvilken nivå utövas behörighet påeffektivaste sätt? Hur kan därvidsubsidiaritetsprincipen tillämpas?Måste det inte anges att allbehörighet som unionen inte ges genomfördragen endast faller undermedlemsstaternas exklusiva behörighet?Och vad får detta för följder?Därefter kommer en rad frågor somsyftar till att inom denna förnyaderam, som gemenskapensregelverk respekteras, undersökahuruvida behörigheten inte måsteanpassas. Hur kan vi därvid låtamedborgarnas förväntningar fungera somen ledstjärna? Vilka uppdrag lederdetta till för unionens räkning? Ochomvänt, vilka uppgifter är det bästatt vi överlåter åt medlemsstaterna?På vilket sätt är det nödvändigt attändra fördraget för att anpassa dettill olika politikområden? Hur kan manexempelvis utveckla en mer konsekventgemensam utrikespolitik och en merkonsekvent försvarspolitik? MåstePetersberguppdragen åter aktualiseras?Vill vi integrera mer av det polisiäraoch straffrättsliga samarbetet tillgemenskapen? Hur kan samordningen avden ekonomiska politiken stärkas, ochhur kan vi intensifiera samarbetet ifråga om social integrering, miljö,hälsa, säkra livsmedel? Måste inte åandra sidan den dagligaadministrationen och verkställighetenav unionens politik med störreeftertryck överlåtas åtmedlemsstaterna, och om de föreskrivsi deras konstitution, regionerna? Börde inte få garantier för att derasbehörighet inte kommer att beröras?Slutligen infinner sig frågan hur mankan garantera att den nyabehörighetsfördelningen inte ledertill en smygande behörighetsutvidgningför unionens del eller till intrång påmedlemsstaternas och, i förekommandefall, regionernas exklusivabehörighetsområden. Hur kan mansamtidigt övervaka att den europeiskadynamiken inte avmattas? Även iframtiden måste ju unionen kunnareagera på nya utmaningar ochtendenser och kunna undersöka nyapolitikområden. Måste artiklarna 95och 308 i fördraget därför ses övermot bakgrund av gällande rättspraxis?Nära knutet till frågan omkompetensfördelning är begreppetsubsidiaritet. Vid regeringskonferensensom ledde till fördesen livaktig debatt om hur man kundetillförsäkra att den centralabeslutsnivån inte tillvällde sig för stormakt. Resultatet blev ett flertaländringar i fördragen, vilka sammantagetger grunden förutgör den rättsligaregleringen av den s.k.subsidiaritetsprincipen. Redan iingressen till skrevsen text in, som byggde på den ovan(avsnitt 1.1) citerade passusen om enallt fastare sammanslutning mellan deeuropeiska folken, genom att lägga tillförtydligandet där besluten fattas sånära medborgarna som möjligt i enlighetmed subsidiaritetsprincipen.Det finns även andra fördragsregler omsubsidiaritet. I artikel 5 i EG-fördragetföreskrivs dels en legalitetsprincip,nämligen att gemenskapen skall handlainom ramen för de befogenheter som denhar tilldelats och de mål som ställts uppför den genom fördraget; dels enproportionalitetsprincip, att gemenskapeninte skall vidta någon åtgärd som gårutöver vad som är nödvändigt för attuppnå målen i fördraget. Genom etttillägg från i denna artikel 5skall gemenskapen, på de områden därgemenskapen inte är ensam behörig, iöverensstämmelse medsubsidiaritetsprincipen vidta en åtgärdendast om och i den mån som målen för denplanerade åtgärden inte i tillräckligutsträckning kan uppnås avmedlemsstaterna och därför, på grund avden planerade åtgärdens omfattning ellerverkningar, bättre kan uppnås pågemenskapsnivå.Till EG-fördraget finns, sedanAmsterdamfördragets ikraftträdande, ävenfogat ett protokoll om tillämpningen avsubsidiaritets- ochproportionalitetsprinciperna (C 7). Däranges att gemenskapens åtgärder skallbegränsas till frågor som hargränsöverskridande aspekter eller sominte i tillräcklig utsträckning hanteraspå nationell nivå. Gemenskapen skallendast lagstifta i den mån det ärnödvändigt, och de åtgärder somgemenskapen vidtar skall lämna så mycketutrymme som möjligt för beslut pånationell nivå. Gemenskapensinstitutioner skall noga pröva om ochmotivera varför åtgärder skall vidtas pågemenskapsnivå.Regeringen bedömde i propositionen omAmsterdamfördraget (prop. 1997/98:58) attprotokollet i sak inte förändrarinnebörden av artikeln omsubsidiaritetsprincipen. Att principernaför tillämpning kom till uttryck i ettprotokoll till EG-fördraget innebaremellertid att det blir rättsligtbindande för institutionerna och att detskall ligga till grund för EG-domstolensprövning. I detta hänseende innebar detnya protokollet enligt regeringen attprincipernas ställning stärkts.Frågor som rör kompetensfördelningen ärinte nya inom den europeiska debatten.Särskilt i , vars grundlag byggerpå en kompetensuppdelning mellanförbundsstaten och de delvissjälvstyrande länderna, förs det enlivaktig konstitutionell debatt om hurman bäst fördelar maktbefogenheterna bådepå nationell och europeisk nivå. Ettbegrepp som ofta återkommer i debatten ärkompetenskatalog, varmed avses entydlig och uttömmande uppräkning av vilkasakfrågor som hör hemma på vilkenbeslutsnivå. Som framhållits i avsnitt1.1 ovan är den tyska utgångspunkten oftaden, att en tydligare kompetensfördelning gärna i form av en kompetenskatalog torde verka decentraliserande i denmeningen att fler beslut skulle förläggastill regional nivå, och färre beslut tillnationell eller europeisk nivå.Riksdagen har tidigare haft anledningatt ta ställning till motionsyrkanden somrör dels subsidiaritetsfrågor, delskompetensfördelning i allmänhet och ens.k. kompetenskatalog i synnerhet.Konstitutionsutskottet behandlade främstsubsidiaritetsfrågan i sitt yttrande1999/2000:KU7y återgivet avutrikesutskottet, som delade KU:suppfattning, i betänkande 1999/2000:UU10:Konstitutionsutskottet behandlademotioner om subsidiaritetsprincipensenast i förra vårens yttrande tillutrikesutskottet över regeringens EU-skrivelse (yttr. 1998/99:KU3y).Utskottet hänvisade därvid till attutskottet i sitt yttrande överAmsterdamfördraget hade framhållit attEU borde eftersträva ett såokomplicerat regelsystem som möjligt.Utskottet utgick från att de iyttrandet redovisade åtgärderna,särskilt antagandet av protokollet omtillämpningen av subsidiaritets- ochproportionalitetsprinciperna, skullekomma att leda till ett effektivareunionssamarbete och till att beslutfattades där de hör hemma och därmedtill minskad byråkrati. Utskottetgjorde inte någon annanbedömning.Konstitutionsutskottet vidhåller sinbedömning att EU bör eftersträva ettså okomplicerat regelsystem sommöjligt och utgår från atttillämpningen av subsidiaritets- ochproportionalitetsprinciperna skallkomma att leda till ett effektivareunionssamarbete och till att beslutfattas där de hör hemma och därmedtill minskad byråkrati.Sammansatta konstitutions- ochutrikesutskottet uttalade i betänkandet2000/01:KUU1 EU:s framtidsfrågorföljande:Ett argument för en närmare regleringav kompetensfördelningen är atttydlighet i sig har ett värde.Maktfördelningen skulle bli klarare,och därmed skulle det bli lättare förmedborgarna att utkräva ansvar. Denallmänna innebörden avsubsidiaritetsprincipen att beslutskall fattas på den nivå som motiverasav sakfrågan är lätt att acceptera.Frågan är emellertid i vilkenutsträckning det långsiktigt kan slåsfast vilka områden och frågor som kanoch bör lösas på EU-nivån. Ettargument emot en närmare reglering avkompetensfördelningen är att enrenodling av befogenheterna skullebetyda att dynamiken i utvecklingen avEU-samarbetet skulle gå förlorad.Dagens otydliga situation gerbetydande utrymme för den flexibilitetoch pragmatism som sägs vara EU-politikens kännemärke. Någon exakt ochuttömmande beskrivning av gemenskapenskompetenser är knappast heller möjligatt göra.Arbetet med att så långt möjligttydliggöra avgränsningen mellan deolika nivåernas kompetens bör enligtutskottets uppfattning främst ske somett led i arbetet med att förenklafördragen.Det kan i sammanhanget finnasanledning att betona att beslutsnivånför olika frågor inom medlemsstaternaär en helt nationell angelägenhet, somberör grunderna för statsskicket irespektive land. Diskussionen även ifrågan om nationella beslutsnivåerkommer givetvis att fortsätta, men denhör inte hemma i den nu aktuella EU-diskussionen.Kompetensfördelning är den förstasakfråga som tagits upp till diskussioninom Europeiska konventet. Vid sessionenden gavs ledamöterna avkonventet möjlighet att uttala sinaallmänna utgångspunkter i frågan. Införden diskussionen hade konventetspresidium låtit sända ut ettunderlagsdokument (CONV 16/02) somställde följande frågor:a) Med hänsyn till unionens nyadimensioner, den nuvarandeinternationella omgivningen, unionensnuvarande befogenheter ochmedborgarnas förväntningar skulle Nivilja ge unionen ytterligareuppgifter? Om så är fallet, vad skulleläggas till? Eller vill Ni inskränkadess uppgifter? Om så är fallet, vilkauppgifter skall ges tillbaka tillmedlemsstaterna?b) Vilka kriterier använder Ni för attfastställa de prioriterade uppgiftersom bör skötas på unionsnivå? Vilkaprinciper, anser Ni, bör ligga tillgrund för sådana beslut som konventetskall fatta?c) Bör det uttryckligen anges ifördragen att ansvarsområden som inteomfattas av unionens uppdragfortsättningsvis skall höra tillmedlemsstaterna? Eller bör dessabefogenheter i detalj anges ifördragen? Vilka anser Ni att dessaansvarsområden bör vara och vilkakriterier använder Ni för att upprättaEr egen förteckning? Vilka principer,anser Ni, börligga till grund för sådana beslut somkonventet eventuellt skall fatta?d) Bör unionens uppgifter fastställasnu och ? Eller bör manräkna med en möjlighet till enframtida utveckling?Den diskussion som sedermera hölls ikonventet gav bilden av en bred acceptansav dagens system med rättslig grund förEG:s agerande, definierat inom förstapelaren via EG-fördragetsportalparagrafer, men utan någon särskildkompetenskatalog. Det fanns inte hellernågon samlad önskan om stora nyaöverföringar av kompetens till EU, ellerom åternationaliseringar. Ett antaltalare önskade ökad gemenskapskompetensinom andra och tredje pelarna (utrikes-och säkerhetspolitik respektivestraffrätt och polissamarbete).Delar av debatten omkompetensfördelning överlappar den om denationella parlamentens roll ochställning, nämligen genom de krav somframställts på att en andra kammareinrättas i . Dennakammare skulle nämligen, enligt bl.a.franska parlamentarikerrepresentanterna iEuropeiska konventet, stå för en politiskbevakning av subsidiaritetsprincipen. Härkan nämnas franske konventsledamotenHubert Haenels inlaga i dokument CONV12/02.7Utskottet återkommer till frågan om enandra kammare i nedan iavsnitt 2.4 om de nationella parlamentensroll i EU-systemet.RegeringenRegeringen anger i skrivelse 2001/02:115att flera inlägg i framtidsdebattenefterlyser en tydligarekompetensfördelning mellan EG ochmedlemsstaterna.