bet · GP01JUU10 · 2002-02-14 00:00:00 — Straffetför överträdelse av förbudet är enligt 2 kap.29 § punkt 5 samma lag böter eller fängelse i högstsex månader.1998 års sexualbrottskommitté skulle enligt sinadirektiv bl.a. se över om de skadliga effekterna avs.k. sexklubbar kan undvikas genom lagstiftningeller på annat sätt (dir. 1998:48).Som ovan nämnts redovisade kommittén sitt uppdragi i betänkandet Sexualbrotten Ett ökatskydd för den sexuella integriteten och angränsandefrågor (SOU 2001:14). Enligt kommittén har antalets.k. Även antalet kvinnor som arbetar på sådanaklubbar har troligtvis ökat. Sexklubbsbranschen kanenligt kommittén ha en stark dragningskraft på ungakvinnor som på grund av bakgrund, uppväxt ochrådande omständigheter befinner sig i enriskgrupp. Arbetet på sexklubbar kan ha skadligaeffekter såväl socialt som kroppsligt och själsligtpå kvinnorna samt utgöra en inkörsport tillprostitution. Sexklubbarnas verksamhet leder vidaretill kriminalitet och andra skadliga effekter.Enligt kommittén bör därför nuvarande bestämmelserförtydligas och skärpas, t.ex. bör bestämmelsen omförbud mot anordnande av pornografisk föreställningförtydligas. Det bör av bestämmelsen framgå attenskild posering som sker i anslutning tillföreställningen skall anses utgöra en del avföreställningen och att sådan posering bör beaktasvid bedömningen av om föreställningen i dess helhetär pornografisk. Vidare bör straffskalan skärpas iförhållande till gällande rätt. Enligt kommittén börstraffet vara böter eller fängelse i högst två år.Avslutningsvis framhåller kommittén att sexklubbarnainte endast är ett straffrättsligt problem. Sålundabör inte enbart straffrättsliga åtgärder vidtas,utan dessa bör kombineras med sociala insatser förkvinnor på sexklubbar och i prostitutionen samt förde män som köper olika sexuella tjänster (s. 376 f).Som ovan nämnts bereds betänkandet inomJustitiedepartementet.Utskottet vill inledningsvis framhålla att deundersökningar och utredningar som presenterats ifråga om tillämpningen av lagen om förbud mot köp avsexuella tjänster och vilken effekt lagen har haftpekar på att tillämpningen av lagen inte är heltokomplicerad. sexualbrottskommitté har dockinom ramen för sitt uppdrag bl.a. sett över denaktuella lagstiftningen och föreslagit vissaförändringar. Till exempel föreslås att detstraffbara området förtydligas och i viss månutvidgas. Kommittén har också sett överlagstiftningen rörande pornografisk föreställningoch föreslagit vissa förtydliganden i denna.Förslagen bereds inomJustitiedepartementet. Enligt utskottet bör dettaarbete inte föregripas. Utskottet föreslår attriksdagen avslår motion 2001/02:Ju291 samtmotionerna 2001/02:Ju452 och 2001/02:U349 i nubehandlade delar.KönsstympningI motion 2001/02:Ju387 (m) begärs åtgärder för attbekämpa könsstympning. Enligt motionären bör den somuppmanar annan till ett sådant brott kunna åtalas.Vidare bör enligt motionären det förebyggandearbetet samt polisens insatser på områdetintensifieras.Enligt lagen (1982:316) med förbud motkönsstympning av kvinnor får inte ingrepp i dekvinnliga yttre könsorganen utföras i syfte attstympa dessa eller åstadkomma andra bestående men(könsstympning). Detta gäller oavsett om samtyckehar lämnats till ingreppet eller inte. Även omkvinnan, eller vårdnadshavaren om det gäller ettbarn, uttryckligen begär ett ingrepp av detta slagfår det således inte utföras. Om brottet har medförtlivsfara, allvarlig sjukdom eller i annat fallinneburit ett synnerligen hänsynslöst beteende skalldet bedömas som grovt. Även försök, förberedelse ochstämpling till könsstympning är enligt lagenstraffbart.Den som bryter mot förbudet skall dömas tillfängelse i högst . För grovt brott skallfängelsestraffet bestämmas till lägst ochhögst tio år.Utskottet har tidigare behandlat frågor rörandestraffansvar m.m. för könsstympning, senast undervåren 1998. Det ställde sig då bakom ettregeringsförslag om skärpningar i lagstiftningen,bl.a. vad gällde straffskalan. Utskottet uttaladesom skäl för sitt ställningstagande i huvudsakföljande. Enligt utskottets mening finns det allanledning att se mycket allvarligt på den typen avingrepp som en könsstympning innebär. Sådana ingreppär oförenliga med vår syn på individens rätt tillkroppslig integritet och kvinnans rätt att bestämmaöver sig själv och att leva sitt liv efter egnaförutsättningar och behov. Det strider också motvetenskap och beprövad erfarenhet att utföra ettsådant ingrepp. Alla former av könsstympning innebärett bestående lidande för den stympade kvinnans del,och ingreppet leder ofta till allvarliga fysiska ochpsykiska skador (bet. 1997/98:JuU13 s. 23 f).I fråga om förebyggande åtgärder anförde utskottetatt det förebyggande arbetet mot könsstympninggivetvis är av central betydelse och att det är härtyngdpunkten i arbetet måste ligga. Utskottet delademot den bakgrunden den av socialutskottet framfördauppfattningen att det var synnerligen angeläget medinformation och utbildning om kvinnlig könsstympningtill både vuxna och barn inom de grupper där dettakulturmönster fortfarande lever kvar och tillberörda personalgrupper samt att det var angelägetmed återkommande uppföljning av insatserna påområdet. Något tillkännagivande av ifrågan ansågs inte nödvändigt (bet. 1997/98:JuU13 s.24 f).Socialutskottet har därefter vid flera tillfällenuttalat sig i frågor rörande bl.a. förebyggandearbete mot könsstympning, senast i samband medberedningen av budgetpropositionen för år 2002.Socialutskottet hänvisade därvid till att regeringenför en treårsperiod, med början ,avsatt medel för arbete mot könsstympning av kvinnoroch flickor. Medlen disponeras av Socialstyrelsenför att vidareutveckla och sprida metoder samtinitiera förebyggande projekt mot könsstympning.Styrelsen skulle redovisa sitt uppdrag i december2001. Enligt socialutskottet borde någottillkännagivande inte göras i avvaktan påSocialstyrelsens rapport (bet. 2001/02:SoU1 s. 47 foch 102 f).Socialstyrelsen har redovisat sitt uppdrag irapporten att vidareutveckla och spridametoder samt initiera projekt i syfte att förebyggakönsstympning m.m. I rapporten beskrivs de olikaaktiviteter som genomförts i samband med uppdragetoch vilka erfarenheter och kunskaper som inhämtats.De aktiviteter som bedrivits kan i princip delas ini två delar; dels metodutveckling, kartläggning ochkunskapsutveckling, dels informationsspridning ochkompetenshöjning. Bland annat har undersökningargjorts beträffande vilka kunskaper och vilkenberedskap som finns hos ungdomsmottagningar,skolsköterskor och övrig skolpersonal, samt attprojekt om religiösa ledares roll i det förebyggandearbetet mot kvinnlig könsstympning utförts. Vidarehar diverse utbildningsinsatser och nätverksbyggandegjorts runt om i landet, t.ex. harinformationsträffar hållits för olikapersonalgrupper i ochinformatörsutbildning anordnats i Malmö.Socialstyrelsen har också givit stöd till det s.k.IDIL-projektet som har till syfte att motverkakvinnlig könsstympning genom att utbilda afrikanskakvinnor till informatörer. Av det utförda arbetethar en rad erfarenheter och konklusioner gjorts.Enligt är det t.ex. viktigt attfortsätta informations- och kunskapsspridningen tillolika professioner inom socialtjänst, skola ochhälso- och sjukvård samt till berördainvandrargrupper. Det är också viktigt att få med dereligiösa ledarna i arbetet samt att utveckla detinternationella samarbetet på området. Slutligen harSocialstyrelsen funnit att behov finns av centralsamordning. En central myndighet förslagsvisSocialstyrelsen bör därför ges i uppdrag attfortsättningsvis samordna arbetet, t.ex. attunderlätta samverkan mellan centrala myndigheter,bevaka utvecklingen när det gäller lagstiftning,forskning och riktlinjer samt att bibehålla ochutveckla det internationella samarbetet.Enligt vad utskottet inhämtat bereds rapporteninom Socialdepartementet.Som utskottet tidigare framhållit finns det allanledning att se mycket allvarligt på den typ avingrepp som en könsstympning innebär. Sådana ingreppär oförenliga med vår syn på individens rätt tillkroppslig integritet och kvinnans rätt att bestämmaöver sig själv. Det strider också mot vetenskap ochbeprövad erfarenhet att utföra ett sådant ingrepp.Alla former av könsstympning innebär ett beståendelidande för den stympade kvinnans del, och ingreppetleder ofta till allvarliga fysiska och psykiskaskador. Enligt utskottet är dock de straffrättsligabestämmelserna på området, såvitt nu kan bedömas,utformade på ett ändamålsenligt sätt. Så är t.ex.redan förberedelse och stämpling till könsstympningstraffbart. Ytterligare insatser måste alltså iförsta hand göras för att förebygga denna typ avbrott. I denna del har lämnat vissaförslag, vilka bereds inomSocialdepartementet. Detta arbete bör inteföregripas. Utskottet föreslår att avslårmotion 2001/02:Ju387.Vålds- och sexualbrott mot barnI motion 2001/02:Ju360 (m) begärs att psykiskmisshandel av barn straffbeläggs samt attstraffsatserna för våldsbrott mot barn skärps. Isamma motion begärs också att en införs med uppgift att utredaomständigheterna före och kring mord begångna motbarn. Enligt motionärerna bör denna kunskap kunnautgöra ett medel att förhindra fler sådana brott iframtiden. Liknande önskemål framställs i motion2000/01:Ju915 (m).Regeringen beslöt atttillkalla en parlamentarisk kommitté med uppdrag attutreda frågan om barnmisshandel och därmedsammanhängande frågor (dir. 1998:105). Enligtuppdraget skulle utredningen bl.a. närmare definiera begreppet barnmisshandel, beskriva utvecklingen av barnmisshandel och sökaförklaringar till denna, sammanställa och redovisa kunskapsläget när detgäller möjligheterna att känna igenorsaksmönster, såväl inom den enskilda familjen somi samhället, som kan ligga bakom uppkomsten avbarnmisshandel samt se över formerna, omfattningen och inriktningen avdet förebyggande arbetet och utforma strategier föratt effektivisera och förbättra arbetet med attförhindra barnmisshandel.Uppdraget i dessa delar redovisades tillregeringen i betänkandetBarnmisshandel Att förebygga och åtgärda (SOU2001:72). I betänkandet lämnas ett flertal förslagtill hur skyddet för barn kan förbättras, bl.a. inomsocialtjänstens samt på hälso- och sjukvårdensområde.Vad gäller de straffrättsliga bestämmelserna anserkommittén, som tagit namnet Kommittén motbarnmisshandel, att det inte finns skäl att utökakriminaliseringen av barnmisshandel. kan i och för sig psykisk misshandel avbarn framstå som straffvärd, särskilt eftersom barngenerellt sett är mer utsatta och sårbara än vuxnamänniskor. Många av de argument som i andrasammanhang förts fram som skäl mot att ytterligarestraffbelägga psykisk misshandel, t.ex. att en sådanbestämmelse skulle bli alltför oprecis och omfattaen alltför överskådlig krets av gärningar för attkunna godtas, gäller emellertid även i fråga omsådan misshandel som riktar sig mot barn. Eftersomden psykiska misshandel av barn som förövas av vuxnaoftast äger rum i hemmet där risken för upptäckt ärmycket liten, måste det också bedömas som tveksamthuruvida en utökad kriminalisering verkligen skulleha någon avskräckande effekt. Framför allt måste manifrågasätta om straffrättsliga åtgärder är enlämplig metod att få vuxna människor att behandlabarn med den respekt de har rätt till. Bättre är,anför kommittén, att genom utbildning ochinformation höja kunskapsnivån hos föräldrar ochandra vuxna om den psykiska misshandeln och dessskadeverkningar.Däremot bör enligt kommittén en särskildstraffskärpningsgrund införas i 29 kap. 2 §brottsbalken för sådana fall där brottet inneburitatt ett barn kränkts av en närstående eller tidigarenärstående person. Som särskilt försvårande bör ävenanses att brott förövats i närvaro av ett närståendebarn. Anledningen härtill är att brott mot barn idessa situationer måste anses som dubbeltförsvårande. Omständigheterna vid ett sådant brottär inte försvårande endast på grund av att brottetförövats mot ett barn i skyddslös ställning utandessutom på grund av att brottet innebär att ettbarn berövas sin trygghet. För det barn som utsättsför misshandel eller liknande av en förälder ellerbevittnar våld i sina familjer är inte hemmet längreden trygga och skyddade plats det borde vara och denförälder som förövat brottet är inte längre enperson att känna tillit till. Sådana brott fördessutom ofta med sig svåra och långvarigapersonliga skadeverkningar (s. 334 f).När det gäller utredningar vid barns död föreslårkommittén att ges i uppdrag attutarbeta och på försök pröva ett systemför dödsfallsutredningar. Enligt förslaget börmålgruppen avgränsas till barn som döttpå grund av mord, dråp eller misshandel, vilket igenomsnitt innebär tio till tolv utredningar per år.I målgruppen inkluderas därmed inte bara denklassiska barnmisshandeln, dvs. att en föräldermisshandlar ett litet barn, utan också våldetmellan ungdomar. Kommitténs uppfattning är att detär viktigt att utreda allt dödligt våld mot barnunder , oavsett vem som varit förövare. Om detfinns särskilda skäl skall även dödsfall som intelett till fällande dom kunna bli föremål för endödsfallsutredning. Som exempel kan nämnas fall därbarn dödar barn eller fall där det är klarlagt attbarnet har dött av yttre våld men där det inte gåratt bevisa vem som är skyldig. Enligt kommitténsbedömning bör samhället ta ansvar för att dessaytterst tragiska fall blir allsidigt belysta ochutredda. Det finns, anför kommittén, flera skäl tillatt samhället bör ta ett särskilt ansvar i de fallbarn dött på grund av yttre våld, t.ex. att det rörsig om synnerligen allvarliga brott samt attförövarna i allmänhet är föräldrar och offren småbarn. Enligt kommittén är dödsfallsutredningarnasfrämsta syfte att öka kunskaperna om våld mot barnså att riskfamiljer kan identifieras och så attförebyggande åtgärder, utredningar, insatser ochsamarbete kan förbättras (s. 352 f).Enligt vad utskottet inhämtat bereds betänkandetför närvarande inom Regeringskansliet.Utskottet konstaterar att Kommittén motbarnmisshandel i sitt betänkande behandlat såvälfrågan om psykisk misshandel av barn som frågan omutredningar vid barns död. Betänkandet bereds förnärvarande inom . Utskottet, somanser att det pågående beredningsarbetet inte börföregripas, föreslår att avslår motion2000/01:Ju915 och motion 2001/02:Ju360 i nubehandlade delar.I motion 2001/02:Ju433 (s) begärs att sexualbrottbegångna mot barn skall undantas från bestämmelsernaom preskription. Vidare begärs i motion2001/02:Ju269 (m) ett förbud mot sexuellaförbindelser mellan elever och deras lärare.Vad gäller preskriptionstiden för sexualbrottinfördes en särskild bestämmelsei 35 kap. 4 § . Bestämmelsen syftadetill att stärka skyddet för barn och ungdomar motatt bli utnyttjade i sexuella sammanhang. Densärskilda preskriptionsregeln avser brott enligt 6kap. 14 och 6 §§ , dvs. våldtäkt,sexuellt tvång, sexuellt utnyttjande, sexuelltutnyttjande av underårig och sexuellt umgänge medavkomling respektive syskon som begåtts mot barnunder samt försök till sådana brott.Preskriptionstiden skall i dessa fall beräknas frånden dag då målsäganden fyller eller skulle ha fyllt15 år. Detta innebär också att den absolutapreskriptionstiden förlängs på motsvarande sätt.När det gäller sexuella förbindelser mellan eleveroch lärare finns det inte något förbud i gällandelagstiftning. Däremot gäller enligt 6 kap. 3 §brottsbalken att den som förmår någon annan tillsexuellt umgänge genom att allvarligt missbruka hanseller hennes beroendeställning gör sig skyldig tillsexuellt utnyttjande. Som ett exempel på när dennabestämmelse kan bli tillämplig nämns i förarbetenatill bestämmelsen det fallet att en lärare ellernågon med liknande anknytning till skolan inlederett sexuellt förhållande med någon av sina elevervid den skola där han eller hon är verksam (prop.1983/84:105 s. 25 f). Straffet för sådan gärningskall bestämmas till fängelse i högst eller,om brottet är att anse som grovt, till fängelse ilägst och högst sex år.1998 års sexualbrottskommitté behandlar i sittbetänkande, Sexualbrotten Ett ökat skydd för densexuella integriteten och angränsande frågor (SOU2001:14), såväl frågan om den särskildapreskriptionstiden för sexualbrott bör utvidgas somfrågan om straffansvar när någon i beroendeställningutnyttjas.Kommittén har vad gäller den första fråganföreslagit att en ny preskriptionsbestämmelse införssom rör sexualbrott mot personer . Enligtförslaget förlängs preskriptionstiden på så sätt attden, för de brott som avses, skall beräknas från dendag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år.Viss utvidgning föreslås också vad gäller de brottsom skall omfattas av preskriptionsbestämmelsen.Brott som normalt inte föranleder någon annanpåföljd än böter bör dock inte omfattas avbestämmelsen (s. 359 f).Vad gäller frågan om sexuellt utnyttjande anserkommittén att bestämmelsen i allt väsentligt börvara oförändrad i sak. Några förändringar bör dockenligt kommittén göras. Det bör t.ex. inte längrevara ett krav att gärningsmannen förmått den andrapersonen till en sexuell handling. Straffansvar böralltså kunna komma i fråga oavsett vem som tagitinitiativet till det sexuella umgänget. Attgenomföra en sexuell handling med en annan ochdärigenom utnyttja att denna person befinner sig ien beroendeställning är enligt kommittén i allasådana situationer klandervärt och bör varakriminaliserat. Självfallet skall det dockfortfarande krävas ett orsakssamband mellanberoendeställningen och offrets deltagande isexualhandlingen för att gärningen skall varastraffbar som sexuellt utnyttjande. Vidare börenligt kommittén rekvisitet allvarligt utgå.Enligt kommitténs mening har man redan genom kravetpå missbruk och utnyttjande avskilt de situationerdär förhållandet varit frivilligt (s. 192 f).Som framgår ovan bereds kommitténs betänkande förnärvarande inom Justitiedepartementet.Utskottet konstaterar att 1998 årssexualbrottskommitté i sitt betänkande behandlarsåväl frågan om den särskilda preskriptionstiden försexualbrott bör utvidgas som frågan om straffansvarnär någon i beroendeställning, t.ex. en elev,utnyttjas. Enligt utskottet bör den pågåendeberedningen av betänkandet inte föregripas.Utskottet föreslår att avslår motionerna2001/02:Ju269 och 2001/02:Ju433.Olaga diskriminering, m.m.I motion 2001/02:Ju378 (s) begärs att åtgärdervidtas för att bekämpa den s.k. krogdiskrimineringenmot personer med utländskt ursprung. Vidare framförsi motion 2001/02:Ju283 (s) i mer övergripandeordalag att åtgärder måste vidtas för att förstärkakampen mot brott med rasistiska motiv. Här pekarmotionären särskilt på det hot mot det demokratiskasamhällssystemet som den tilltagandevåldsanvändningen utgör. Han föreslår att det ibrottsbalken införs ett nytt kapitel rubriceratbrott mot demokratin.I 16 kap. 9 § första stycket brottsbalkenföreskrivs att en näringsidkare som i sin verksamhetdiskriminerar någon på grund av hans ras, hudfärg,nationella eller etniska ursprung ellertrosbekännelse genom att inte gå honom till handa påde villkor som näringsidkaren i sin verksamhettillämpar i förhållande till andra skall dömas förolaga diskriminering. Straffet för brottet skallbestämmas till böter eller fängelse i högst ett år.Enligt paragrafens andra stycke tillämpas dennämnda bestämmelsen också på den som är anställd inäringsverksamhet eller annars handlar på ennäringsidkares vägnar samt på den som är anställd iallmän tjänst eller innehar allmänt uppdrag.Vidare gäller, enligt paragrafens tredje stycke,att ansvar för olaga diskriminering också drabbaranordnare av allmän sammankomst eller offentligtillställning och medhjälpare till sådan anordnare,om han diskriminerar någon på grund av hans ras,hudfärg, nationella eller etniska ursprung ellertrosbekännelse genom att vägra honom tillträde tillsammankomsten eller tillställningen på de villkorsom gäller för andra.För straffbarhet fordras att det avgörande motivetför gärningen varit någons ras, hudfärg, nationellaeller etniska ursprung eller trosbekännelse.Regeringen beslutade atttillkalla en särskild utredare med uppgift att göraen översyn av bestämmelsen om olaga diskriminering(dir. 1999:49). I uppdraget ingick bl.a. att göra enanalys av rättsväsendets tillämpning avbestämmelsen.I februari 2001 begränsades uppdraget genomtilläggsdirektiv (dir. 2001:14). Enligt de nyadirektiven skulle utredningen, som antagit namnet1999 års diskrimineringsutredning, inte längre hatill uppgift att lämna konkreta förslag tillförfattningsändringar eller andra åtgärder.Utredningen skulle i stället övergripande redovisasina resultat och ställningstaganden i de frågoruppdraget omfattade samt lämna förslag tillinriktning på det fortsatta arbetet i dessa frågor.Anledningen till begränsningen av uppdraget var attregeringen avsåg att ge en ny utredning i uppdragatt studera möjligheterna till en mer generelllagstiftning mot diskriminering som omfattar allaeller flertalet samhällsområden ochdiskrimineringsgrunder. Frågor som exempelvis vilkasanktionsformer som är lämpligast i syfte attåstadkomma en effektiv lagstiftning motdiskriminering borde lämpligen behandlas vidare inomramen för en sådan bredare översyn. I denna översynskall diskrimineringsutredningsställningstaganden ingå som ett underlag.1999 års diskrimineringsutredning redovisade sittuppdrag till regeringen i betänkandetEtt effektivt diskrimineringsförbud (SOU 2001:39).Av betänkandet framgår att antalet anmälningar omolaga diskriminering femdubblats sedan början av1990-talet, men att antalet lagföringar är mycketlågt. Som exempel nämns att det anmäldes 263fall av olaga diskriminering, medan det samma årendast förekom fyra lagföringar. Enligt utredningensuppfattning är det svårt att ge ett heltäckande svarpå frågan vad den betydande diskrepansen mellanantalet anmälningar och lagföringar beror på. Det ärdock, anför utredningen, tveksamt om bestämmelsenhar en sådan utformning att det finns rimligamöjligheter för polis och åklagare att åstadkommaett hållbart underlag för åtal. Det mestframträdande problemet är det krav på direktorsakssamband mellan den diskriminerande handlingenoch någon av de diskrimineringsgrunder sombestämmelsen uppställer. Kravet innebär attåklagaren måste styrka att ett avgörande skäl förden diskriminerande handlingen har varit dendiskriminerades ras, hudfärg, etniska ellernationella ursprung, trosbekännelse ellerhomosexuella läggning. Konstruktionen är förenad medstora bevissvårigheter eftersom det sällan går attutesluta att ett annat skäl varit avgörande förgärningen. Enligt utredningens mening finns detuppenbara risker med den bristande effektivitet somtillämpningen av bestämmelsen om olagadiskriminering nu uppvisar. Den kan bl.a. befarasleda till en minskad anmälningsbenägenhet hos demänniskor som bestämmelsen avser att skydda. Det ärvidare skadligt för tilltron till straffsystemet omdet sprider sig en uppfattning att det inte ärmeningsfullt att anmäla diskriminerande handlingar.Om en straffbestämmelse inte tillämpas i denmeningen att straff döms ut och verkställs är det,enligt kommitténs uppfattning, troligt att dennärmast motverkar sitt eget syfte. Kommittén ansermot denna bakgrund att det finns goda skäl attöverväga när det tillskapats ett effektivtcivilrättsligt diskrimineringsförbud inom ramen förden översyn av diskrimineringslagstiftningen som nupåbörjats att upphäva straffbestämmelsen om olagadiskriminering.Regeringen beslutade atttillkalla en parlamentarisk kommitté med uppdrag attbl.a. överväga en gemensam lagstiftning motdiskriminering som omfattar alla eller flertaletdiskrimineringsgrunder och samhällsområden (dir.2002:11). Kommittén skall också överväga om det, motbakgrund av vad den i övrigt kommer fram till, finnsskäl att ersätta straffbestämmelsen om olagadiskriminering i 16 kap. 9 § med någonannan typ av reglering. Förslag tillförfattningsändringar och andra åtgärder somuppdraget kan ge anledning till skall lämnas.Kommittén skall redovisa sitt uppdrag tillregeringen senast den 1 december 2004.Det kan i sammanhanget nämnas att regeringennyligen överlämnat en proposition till riksdagenrörande hets mot folkgrupp, m.m. (prop.