bet · GP01SFU18 · 2002-06-04 00:00:00 — Frågan är omdetta förklarar ökningen och de regionalaskillnaderna.Låt mig säga några ord om de nyadiagnoserna, t.ex. utmattningsdepression ellerutbrändhet. Vi har tidigare haft fibromyalgi.Vi har haft elöverkänslighet. Vi har haftamalgamöverkänslighet, som ni i välkänner till. Det är ett antal diagnoser medoklara och diffusa symtom, där patienten harreella subjektiva besvär. Patienten kommertill doktorn och säger så här: Jag orkar intelängre gå till jobbet. Jag klarar inte av minarbetsplats. Jag har svårt att sova. Jagklarar inte av att gå dit. Jag orkar inte sepå chefen.Patienten beskriver detta och ställer då ipraktiken diagnosen själv. I detta fall är hanutmattningsdeprimerad. Patienten vill varahemma. Frågan är vad läkaren som tar emotpatienten ska göra. Det är en diffussymtomflora. Det finns inget självklart av osskänt orsakssamband. Det betyder att det inteheller finns någon klar behandling. Det finnsingen evidensbaserad medicin som man kan lutasig emot. Vad är då rätt behandling? För detförsta: Vilken är diagnosen? För det andra:Vad ska vi behandla?Det vi normalt gör på patientensbegäran är att vi sjukskriver. Det är detpatienten vill. Om man ska få doktorn att göranågonting annat måste man ge den enskildeläkaren andra möjligheter att sitta ned ochdiskutera med patienten. Vi måste också hittaandra terapiformer.Vi vet att biverkningarna av enlång fullständig sjukskrivning ärutomordentligt stora. Sjukskriver man någontre är risken mycket stor att hanaldrig kommer tillbaka till jobbet. Antagligenskulle vi i stället ordinera närvaro på jobbettvå fikaraster per dag, om personen bor så atthan kan besöka sin arbetsplats, så att haninte förlorar den sociala kontakten med sittarbete och så att han inte definierar sigsjälv eller blir definierad som någon som ärutanför.Vi måste från vår sida fundera överdiagnosen, behandlingen och biverkningen avsjukskrivningen. Vi måste naturligtvis ocksåinom läkarkåren fundera över varför det ser såolika ut i olika kommuner och landsändar. Hurkommer det sig att vi användersjukskrivningsinstrumentet så olika i olikadelar av landet? Jag har inget bra svar, mendet är uppenbart att vi behöver lära oss merom behandlingarna och också ta reda på hur vipåverkas av de kulturella förväntningar somfinns i den lokala miljön, för att se att viarbetar på rätt sätt.Vad ska vi i övrigt göra för något? Vi troratt samhället och vi alla måste sätta upp ettmål för hur vi ska minska sjukligheten ochohälsan. har naturligtvis rättnär hon säger att vi inte ser att trendenbryts - möjligen ser vi att ökningstakten haavtagit. Men om vi ska lyckas med detta måstevi sätta upp ett mål: på tre till fem års siktmåste man få ned kurvan och halverasjukligheten.Det finns naturligtvis inga enkla lösningar.Vi tror att man antagligen måste lägga merresurser i hälso- och sjukvården förrehabiliterande verksamhet. I andra sammanhanghar ju vi i tagit upp detta. Vitror att man måste lyfta nivån i hälso- ochsjukvården med mera resurser. Det innebär bådemera sjuksköterskor, arbetsterapeuter,psykologer, läkare osv., men också rentfysiska resurser. Det måste finnas rum ochsängar att ta in folk i. Vi tycker också attdet ska finnas en samordning mellanförsäkringsverksamheten och hälso- ochsjukvården, alltså något slags Finsamprojekt.Vi tror också att det är viktigt att manbygger ut företagshälsovården. finns detungefär 600 företagsläkare. Om man ska göradet som utredaren vill krävs det åtminstone1 000. Det finns en flaskhals när det gällerutbildningen av företagsläkare. Här harmyndigheterna inte riktigt hittat en väg fram.Där behövs det mer resurser, så att man kanutbilda företagsläkare. Om de ska fungera påett bra sätt måste de också ha ett vårdavtal.De måste kunna se patienter som patienter. Vitror att de måste ha ett vårdavtal som ärlikformigt över riket. Det måste finnas enmall för hur det ska se ut.Vi måste också fundera mera överorganisationens roll för ohälsan. Återigendelar jag uppfattning. Påarbetsplatsen tillbringar vi normalt sett entredjedel av dygnet under de dagar manarbetar. Resten av tiden trivs vi ellervantrivs vi med vårt övriga liv, som junaturligtvis också påverkar hälsan. Menarbetsplatsen är den plats där man kan åtgärdadet, för det är där vi träffas, det är där vifinns. Det betyder inte att man ska lägga helabördan på arbetsgivaren, men man måste ändåutnyttja tillfället så att man har folk där.Vi måste också lära oss av de siffror som viser och som rör vård, omsorg och skola - dvs.där kommuner och landsting har problem i dag.Vi bör dra erfarenheter av dagens ohälsa såatt man kan ändra organisationen så att denblir mindre skadlig.Vi tror också att det är bra om man har ettpersonalekonomiskt bokslut, dvs. att man angerhur sjuktalet ser ut. Om det ligger över enviss nivå får man rapportera det tillvederbörlig myndighet. På de störrearbetsplatserna bör man titta på yrkesgrupp,kön och sub-arbetsplats.Vi på vår sida måste försöka se hur vibättre ska behandla de diffusa diagnoserna. Vimåste bli bättre på att ställa diagnos. Detbehövs ökad forskning och ökad satsning på attta reda på vad man ska göra för någonting. Vimåste också ha en bättre utbildning iförsäkringsmedicin för läkarkåren. Med denolika praxis som vi ser över landet finns detutrymme för förbättringar.Återigen vill jag säga att jag tror attföretagshälsovården och företagsläkarna ochden sektor de representerar har en mycket storbetydelse. Det är viktigt att man får resursertill företagshälsovården, liksom resurser tillden egentliga, klassiska hälso- ochsjukvården.Ordföranden: , , för dennainledning till den diskussion vi ska ha. Nugår vi vidare till nästa inledare. Det är AlfEckerhall från som skaberöra arbetsplatsens betydelse ocharbetsgivarens ansvar för ohälsan. Varsågod!Arbetsplatsens betydelse ocharbetsgivarens ansvar för ohälsaAlf Eckerhall: Tack för att jag har fått kommahit. Jag ska prata lite över denna rubrik pluslite annat. Sedan är jag naturligtvis bereddatt svara på frågor.Anna redovisade numerären i allasiffror. Det finns en fråga till som är mycketintressant, nämligen hur vi använder vårapengar. Om man summerar kostnaderna förinkomstersättningen kommer man ganska långt.Sjuklönen går väl i väg upp mot 20 miljarderkronor, och sjukpenning ochrehabiliteringspenning närmar sig väl50 miljarder. Förtidspensionen är 50miljarder, på väg mot att bli 60eller 65, enligt vad harsagt. Livräntor och arbetsskadeförsäkringenkostar också flera miljarder, 6-7 miljarderkanske. Till detta kommer också avtaladeersättningar som arbetsmarknadens parter harsinsemellan. Dessa ligger på ungefär 20miljarder - jag har inte räknat ut det exakt.Sammantaget innebär det att vi är uppe påungefär . Det är väldigtmycket pengar. Ingen tror väl att man kankomma ned i noll, men man kan använda en delav pengarna på alternativa sätt. Till det helakommer givetvis en massa andra kostnader iform av störningar i produktion, vikarier,vård osv. Det bör vi också tänka på när vidiskuterar detta.Jag blev lite förvånad när jag såg att ilagrummet 3 kap. 15 § riksdagsordningenåberopades om "händelse av större vikt". Jagtrodde att det skulle gälla en plötsligtinträffad händelse. De som har följt den härfrågan vet att detta inte är något som harinträffat just , utan det har pågått underlång tid. Det visade , det har JanRydh visat också, och de flesta är nogmedvetna om det. Detta har pågått under fleraår. Men alltnog, det är bra att detdiskuteras.De här frågorna diskuteras inte minst ispalterna, massmedierna. Den ena vet alltidbättre än den andra, och så håller man fastvid sin egen uppfattning. Svenskt Näringslivhar låtit göra en undersökning. Jag villgärna dela med mig av resultaten av den. Detblev en ganska fyllig undersökning på drygt 40sidor. Jag kan meddela det glädjande budskapetatt trivs bra på jobbet. Det gälleralla sektorer. Det gäller medlemmar i både LOoch TCO, så det finns ingen skillnaddärvidlag. Av medierna kan man ibland fåuppfattningen att det skulle vara storvantrivsel i arbetslivet, men denna siffravisar på något annat.Jag tänkte visa ett par bilder urutredningen för att locka till ytterligareläsning. Undersökningen är så fyllig att jagvill locka er till att läsa själva. Jag villvisa några bilder, för en bild säger mer äntusen ord. (Bild 8) Jag tittade på SCB:s hemsida i gåroch fann de här siffrorna. Allt är inte lika.På den privata sidan, som svarar för ungefär66 % av sysselsättningen, redovisar SCB 4,6.Om man jämför talen med varandra och inte mednågot annat så räcker det, tror jag. På denkommunala sidan, som svarar för ungefär 22 %är siffran 6,7, och det är ju väldig skillnad.För den landstingskommunala sektorn är siffran5,7 och för den statliga är siffran 3,7. Alltsammanvägt är siffran . (Bild 9) Här har jag en bild som visar enjämförelse mellan de nordiska länderna. Sedandrygt mäter vi varje kvartalhur arbetstiden används. Då frågar man ocksåom det har förekommit sjukfrånvaro. Det finnsockså en del annat: övertid osv. Den härbilden visar sjukfrånvaron. Det är den norskaarbetsgivareföreningen som har gjortsammanställningen. Här återfinner ni 1988, dåvi låg väldigt högt. Som sadeligger vi ännu högre än 1988.Om ni ser på den här bilden finner ni attAnnas bild inte stämmer med hur det ser ut påden privata sidan. Dessa siffror avser alltsåbara den privata sidan. Jag måste också sägaatt den inte är strikt vetenskaplig. FörSveriges vidkommande grundar den sig på ettunderlag bestående av 220 000 anställda iprivata företag. Det är ganska mycket.Här ser ni den svenska kurvan, som låg högstunder . Sedan vidtogs åtgärder,och det här visar att ändringar i regelsystemhar inverkan på frånvaron. kom vined i en normal nordisk nivå. Många tyckte attvi låg för lågt här. Dåvarande biträdandesocialministern menade att vi låg påtok för lågt när det gällde sjukfrånvaro.Därför höjdes ersättningen till den 1januari 1998. Jag uppfattade det som att denhöjningen nog skedde för att det var valår detåret, men det anfördes inte som skäl. Mananförde att det var för att få uppsjukfrånvaron. Det lyckades också över hövan.Vi har höjt oss över och Danmark.Norge ligger kvar på en relativt hög nivå. INorge har man en hundraprocentig ersättningfrån . (Bild 10) Om vi ser till bara den svenskaredovisningen är detsenaste. Här ser ni hela serien ochframåt. Där återfinner vi 1988 med rekordhögfrånvaro. Det var verkligen besvärligt då. Detfordrades överanställningar på 10-20 ellerkanske i företagen för att produktionenskulle kunna hållas i gång. Sedan komåtstramningarna, självrisk och sjuklöneperiodosv., och 1996-97 fick vi låga tal. Det ärmöjligt att hade rätt i att talenvar för låga, men de behöver inte återställaseller gå förbi den här nivån, utan man kanfinna något annat. Om man ska ha ett målskulle man kunna ha målet nivåeller välja ett annat år - 1998 eller 1995 -och försöka återgå till den nivå man hade då. (Bild 11) Här ser ni en bild som jag harhämtat ur Temoundersökningen. Vi lät Temoställa en massa frågor. Bland annat ställdesfrågan: Om man inte är sjuk men mår dåligt pågrund av olika orsaker - ansåg då denanställde eller arbetsgivarrepresentanten attdet var rätt eller fel att sjukskriva sig? Härser ni ett urval av frågor. Svaret på demborde ha gett siffran noll i båda kolumnerna,men så blev det inte. Här kanske detpåverkades av Uppsaladiskussionen -i tog sig före attpåpeka något som vad jag förstår var riktigtoch i enlighet med regelsystemen. Förr i tidenbetraktades graviditet i stor utsträckning somfriskhet och inte som sjukdom.Ser vi till de andra frågorna är siffrornapåfallande höga. Det här ska spegla sanningen,för gör inget annat än att försöka hållasig till vetenskaplig metod på det härområdet. finns det många som inte gillardetta utan vill hugga huvudet av budbäraren.Okej, då får man väl göra det, men då har maninte förstått riktigt hur det ligger till. (Bild 12) Jag vill visa en bild till. Manställde frågan: Vilken betydelse tror du attolika åtgärder har för att minskasjukfrånvaron? Här finns en hel karta överåtgärder. Det var 2 000 som tillfrågades,varav 500 var arbetsgivare ellerarbetsgivarföreträdare. Högst i topp liggerbättre arbetsmiljö. Det beror kanske på attdet är riktigt att man alltid ska sträva efterbättre arbetsmiljö, men det finns också en delannat, t.ex. friskvård för de anställda. Dåkommer vi in på det som är rubriken för mittanförande, nämligen arbetsgivarnas ansvar.Arbetsgivarens ansvar är naturligtvis en godarbetsmiljö, men det är också ett ansvar somman självmant har tagit på sig för friskvårdunder annan tid, alltså under fritid. Man gerstimulanser för att de anställda ska vårda sinhälsa. Det finns dock vissa begränsningar iskattereglerna som hindrar denna verksamhet.Vi har i vårt remissyttrande skrivit om detta.Vi tycker att det finns anledning förstatsmakterna att överväga att se över de härreglerna. (Bild 13) På den här bilden finns någrakonkreta förslag. Det finns ytterligareförslag i vårt yttrande. Vi menar att det ärviktigt att angripa de stora ohälsofaktorerna.Man bör inte enbart se till arbetsplatsen.Arbetsplatsen är viktig, arbetsmiljön ärviktig, och det är viktigt att man följerArbetsmiljöverkets föreskrifter och gällandelagstiftning. Men det är också viktigt medkost och motion, t.ex. motionen i skolan. Ispalterna kan man läsa att den obligatoriskaskolgymnastiken i praktiken inte ärobligatorisk. Det är ett stort bortfall ideltagandet. Det skulle ha kommit enfolkhälsoproposition. Jag känner inte tillorsaken till att den inte har kommit , mendet finns nog anledning att ta upp sådana härfrågor i den.Trafiken är en stor fråga. Det har talats omnollvision, men det går nästan åt andra hålletibland. Det räcker inte med att säga saker.Man måste också vidta vissa konkreta åtgärder.Vi tror också, med hänsyn till vadTemoundersökningen visade, att man måsteåterupprätta grundkravet för sjukskrivning.Det knyter an till vad var innepå. Grundkravet är arbetsoförmåga till följdav sjukdom. Sjuka kan vi väl alla vara mereller mindre, men kravet gäller arbetsoförmågatill följd av sjukdom. Arbetsförmågan kan varamer eller mindre nedsatt. Den är sällan 100 %eller 0 %.Vi tycker också att det finns skäl attbetona den försäkrades ansvar. Det betonasinte särskilt mycket i de utredningar som hargjorts . Vi tycker att detfinns andledning att gå årssjälvrisk. Vi har noterat att partier harfrånfallit sina tidigare ståndpunkter när detgäller självrisk. Jag kan inte förstå det påannat sätt än att det handlar om att det ärvalår igen.Det finns, eller ska finnas, en karensdag isjukförsäkringen. Den har till stora delareroderat. Det är angeläget att den är äkta.Utskottets vice ordförande var ansvarig föratt införa den, och vi påpekade då att det ärnödvändig att tillämpa en äkta karensdag, förannars kommer den att erodera på det sätt somhar skett. Man lovade då att regeringen skullefölja detta och vidta åtgärder. Det har inteskett någonting på den punkten. Det finnsanledning att pröva det, om inte annat så avrättviseskäl.Det finns anledning att ökaförsäkringsmässigheten och bryta ut vissadelar - trafikolyckorna ocharbetsplatsolyckorna - ur den allmännaförsäkringen och lyfta fram principen om rättkostnadsföring. Man ska inte gömma kostnadernaunder mattan i avgifter som inte går attpåverka.Vi har pekat påförsäkringskassans organisation. Man måstesläppa nostalgin inför ochdet gamla mönster som den är byggd efter. Dethar gjorts en utredning som kan ligga tillgrund för en ändring, så att man gör omförsäkringskassan till en normal myndighet.Man har diskuterat mycket pårehabiliteringssidan, och det sker ofta enförhandling som är tidsödande mellanförsäkringskassa och arbetsgivare. Vi harföreslagit att man drar en klar gräns, så attdet inte behöver bli långa diskussioner utanatt man kommer till skott så snart sommöjligt. Det är viktigt att åtgärderna sättsin och att man inte väntar.Även när det gäller sjukvården - det finnsde som kan det området bättre -måste man nogockså effektivisera. När det gäller läkarnasutbildning instämmer jag i vad sagt. Man har gjort försök iFörsäkringskassan i . De som harhållit på med det menar att varje använd kronager hundra tillbaka. Även om siffran är mindrefinns det ändå skäl att försöka tillämpa ettsådant system.Den sista punkten hör egentligen inte hit,men den är i alla fall relevant. Det finns200 000 småföretag som inte kan budgeterarätt, utan lever med risken att få enmycket hög kostnad för sjuklönen. Den fråganhar prövats här i , med ett avslagsom följd. Vi tycker att det finns anledningatt pröva den igen och genomföra det förslagsom utreddes 1997.Ordföranden: för detta. Ni ska ha tackalla tre som har inlett den här utfrågningen.Jag lämnar nu ordet fritt för utskottetsledamöter. Jag tänkte att vi kunde ta tre-fyrafrågor åt gången. Den som känner sig anmodadatt svara noterar det, så får de ordet.Bo Könberg: Tack för att den här hearingen harkunnat bli av. Bakgrunden är, som ordförandeninledningsvis nämnde, att det har väcktsmotioner av bl.a. med hänvisningtill "händelse av större vikt". vid det, och man kan diskutera vaddet innebär i det här sammanhanget. Dennautveckling har pågått nästan sedan sommaren1997. För vår del åberopade vi när vi väcktemotionen både den hemska utveckling som ägerrum månad för månad och det faktum attriksdagen har bestämt om förslag om s.k.finansiell samordning . Det harinte kommit. Inte heller denfolkhälsoproposition som regeringen själv hadeutlovat har kommit. Om jag skagissa vad som kan vara anledningen tilltalmannens godkännande av motionen är det attalla dessa tre företeelser sammanföll.Det väcks förstås mängder av frågor underdessa intressanta genomgångar. Jag ber omursäkt för att jag har så många, men jagtänkte att jag skulle passa på tillfället attställa dem.Först vill jag ställa några frågor till AnnaHedborg. framfördeRiksförsäkringsverket synpunkter på behovet avtilläggsanslag . Man äskadeett stort antal miljarder, antagligen baseratpå prognosen och vad mantrodde skulle fortsätta hända medsjukskrivningarna. Regeringen har ivårbudgeten anslagit ett avsevärt mindrebelopp. Min fråga är då: Gäller fortfarandeden bedömning som verket gjorde för någramånader sedan? Kommer man alltså även efterregeringens tilläggsanslag i vårbudgeten attöverskrida budgeten?Jag gissar att svaret på den frågan är ja,med tanke på de siffror som visades och somtydde på att verket tror att den utvecklingsom har pågått kommer att pågå i femår till. Det framgår av de siffror vi såg förår 2007.Min andra fråga till gällerrehabiliteringssiffrorna. När vi i Folkpartiettittar på dem verkar det som om det inte ärnågon ökning av rehabiliteringsinsatserna. Vihar försökt att se hur många av dem som varitsjukskrivna länge som fick hjälp ijämförelse med . Det verkar som omdet står still, helt enkelt. Har vi förståttdetta rätt? Finns det i så fall någon godförklaring till denna utveckling?Min tredje och för denna omgång sista frågatill gäller försäkringskassornasresurser och personal. Har någrasynpunkter på om den nuvarande personalenräcker till eller om det behövs mer personalvid försäkringskassorna?Jag har ett par frågor till tog ju upp en tankegång som har framförtstidigare, nämligen att vi skulle använda degemensamma resurserna på ett effektivare sättgenom något slags finansiell samordning mellande pengar som går till passiv sjukskrivningoch de som går till sjukvårdsinsatser. Ävenandra har varit inne på det. Exempelvis taladeSocialstyrelsen om "finansieringsbroar" förett tag sedan. Detta låter väldigt klokt,tycker nog de flesta. Jag vill fråga AndersMilton: Kan ni se några problem med detta? Ärdet något som man från utskottets sida behövertänka på när man diskuterar den här frågannästa vecka?Jag har ytterligare en fråga till AndersMilton. Det gäller läkarnassjukskrivningsrätt. Det har diskuteratshuruvida den som t.ex. är springvikarie skulleha rätt att sjukskriva hur länge som helsteller om det skulle krävas någon form av merstabil kontakt mellan läkaren och patientenför att man skulle få göra sjukskrivningar.Det har också diskuteras om man efter ensjukskrivning på fyra eller skullekräva någon form av second opinion eller omdet skulle förbli som det är nu.När det gäller vad vill jagsäga att jag inte känner igen ibeskrivningen att vi skulle ha frånfallitnågra ståndpunkter om försäkringsmässighet ochnivåer. Vi kan väl återkomma till det i någotannat sammanhang. Vi har ansett att enkarensdag på 80-procentsnivån har varit lagom,och det har vi tyckt under hela 1990-talet.Alf Eckerhall representerar ju SvensktNäringsliv. All statistik vi har tyder på attdet är mindre illa i privat sektor än ikommunal sektor. Jag skulle gärna vilja höraom det finns några erfarenheter från denprivata sidan som går att överföra till denkommunala sidan.Min sista fråga till gällerinflytandet. Många av oss tror ändå att detspelar rätt stor roll vilket inflytande manhar på arbetsplatsen, över arbetssituationen,arbetsschemat osv. Det vore intressant atthöra några synpunkter på det.Cecilia (): Jag instämmer med BoKönberg i att det skulle vara intressant attfå höra den kommunala, landstingskommunala ochstatliga sidans syn på detta. Vi har fåtthöra . Är det någon som kankommentera det?Jag har två frågor till . Denförsta gäller rehabiliteringen. Vi fick judiskutera detta med . Han var inte särskilt positiv ochverkade inte tro på rehabiliteringsinsatser.Jag skulle vilja höra om man kan se hur storandel som är sjukvårdsinsatser och hur storandel de andra insatserna är för dem som äreller ska bli föremål för rehabilitering. Harni siffror på detta? Det har påverkar ju ocksåvad man behöver satsa på.Den andra frågan tangerar det som är övrigadelar inom ochförsäkringskassans verksamhet. Hur påverkas deandra verksamheterna med den här utvecklingen?Bo Könberg nämnde personalen, men det är ocksåintressant att se hur själva verksamheten serut.Till sist har jag en fråga till AndersMilton om läkarna och sjukskrivningen. Det hartalats om att patienter i princip sjukskriversig själva. Förutom utbildning, vad finns detför åtgärder som man kan vidta för att det skabli läkarna som sjukskriver och intepatienterna själva?Anna : Först beträffande frågan omtilläggsanslag : Vi har ännu inte ändratvår prognos. Vi tror att det kommer attkrävas ytterligare pengar, men det har ju äventidigare år varit så att vi har kommit igen islutet eftersom vi på sluttampen måstebli väldigt precisa. Så precis är mannaturligtvis inte i det här skedet. Men det ärfortfarande vår bestämda uppfattning att detsannolikt kommer att gå åt mera pengar.När det gäller rehabsiffrorna - märk väl iförsäkringskassorna - tycker jag att det ärväldigt viktigt att gång på gång påpeka attden viktigaste rehabiliteringen faktiskt skerhos andra. Vad försäkringskassorna gör är attförsöka samordna i huvudsak andras insatser.De försöker skapa ordentligaförsäkringsmedicinska utredningar som klargörvad som måste ske för att en individ ska kunnaåtergå i arbete. Men själva rehabiliteringensker faktiskt framför allt i sjukvård, påarbetsplats eller i arbetsmarknadspolitiskainsatser.Hur många är då föremål för samordnadrehabilitering i försäkringskassorna? Desiffrorna har legat nästan exakt stilla trotsdet ökade antalet sjukskrivna. Det ärnaturligtvis ett uttryck för bristanderesurser i försäkringskassorna.Det är klart att man är innei en ond spiral när det gäller resurserna iförsäkringskassorna. Man har den stora gruppenredan sjukskrivna som tar i anspråk resurser iform av administration för ren utbetalning,vilket i sig när man är sjukskrivenförutsätter läkarintyg, nya bedömningar, nyainkomstprövningar osv., något som prioriterarsig självt. Människor måste kunna överleva.Det kommer alltså i praktiken först, och derehabiliteringssamordnande insatserna kommerdärefter. Det visar sig också att de djuparebedömningar som man behöver göra inte hinnergöras innan man exempelvis går över tillsjukbidrag osv.Detta säger också något om den tredjefrågan, om resurser och personal.