bet · GP01AU4 · 2002-03-14 00:00:00 — Men han var av läkare förbjudenatt över huvud taget vistas på företaget. Vi fickinte ta kontakt med honom. Jag fick upprepade brevfrån att vi måste komma in med enutredning. Jag fick varje gång svara att jag måstefå hit honom innan jag kan göra något.Ännu värre är våra erfarenheter av det stöd mankan få från företagshälsovården och framför alltläkarna. Läkarna duckar och gömmer sig bakom sintystnadsplikt. ska en stor del avrehabiliteringen ske på företaget. Det betyder attföretagsledaren eller chefen ska - utan stöd frånden läkare som har skrivit ut diagnosen och sombehandlar vederbörande - med hjälp av den enskildesuppfattning göra en rehabiliteringsutredning och enrehabiliteringsplan. Problemet är att skälet tillatt den enskilde som har utsatts för att gå in iväggen, för denna psykos, har gått på denna smällför att han saknar självinsikt om sin egen förmåga,om sin egen situation. Han har inte förmåga attbedöma vilka åtgärder som behövs. När det gällde vårvd ville han snabbt komma tillbaka. Han villerevanschera sig. Han fick läkarens tillstånd tilldet, och han gick in i väggen en gång till.Sedan har vi det förebyggande arbetet. Viförväntas som företagsledare förebygga attutbrändhet och andra olyckor kan inträffa. Hur skavi göra det? Det är ingen som riktigt vet hur ensådan depression uppstår. Jag har försökt att läsain mig på området. Jag finner att de flestaorsakerna till depressionen är att söka utanförarbetet. Man brukar tala om äktenskapliga problem,dålig ekonomi, bekymmer för barnen, nära anförvantsbortgång, alltför höga ambitioner, orealistiska kravfrån omgivningen. Inte ens läkarna vet hur man skaupptäcka när någon håller på att bli utbränd. I dethär aktuella fallet såg inte ens hustrun att hanhöll på att gå in i en depression, trots att honhåller på att utbilda sig till terapeut på området.Vi måste få mera forskning. Det är väldigt viktigtmed mera forskning. Den här situationen kommer inteatt sjunka undan, den kommer snarare att öka.Utbrändhet och ökad stress är sannolikt orsakade,till en del, av ökade krav från omgivningen.Konkurrensen har ökat. Vårt företag har avförsäljningen på export. Vi är marknadsledande iEuropa. Det betyder att vi har en oerhörd press påoss.När det gäller den offentliga sektorn upplevde jagför del att man frånpolitikerhåll lägger fram nya krav på organisationenutan att ställa motsvarande resurser tillförfogande. Det gör att man inom de områdena får enarbetsbörda som inte är anpassad efter resurserna.I näringslivet kommer dessutom den internationellakonkurrensen in, som gör att allting går mycketsnabbare. Vi kan ta IT, som gör att allting gårmycket snabbare.När jag började jobba i företag skickade manofferter i brev. Det tog till . Man baddem svara med vändande post. Då hade de påsig att svara. Sedan tog det ytterligare en veckaför brevet att komma tillbaka. Med e-mejl går det påett par sekunder, i bästa fall. Med fax går detdefinitivt på sekunden. Det gör att hela tempot hartrissats upp. Det gör också att problemet med att fårätt man på rätt plats kommer att bli ännu meraviktigt än tidigare.Jag tror också att den livsstil vi går in i harblivit annorlunda och mer hektisk. Jag upplever attmånga i min omgivning har en alldeles för inplaneradfritid. Det är barn som ska skjutsas hit och dit.Man har en sommarstuga som måste ordnas med. Är mannågot välsituerad kanske man har en kåk i Spaniensom det blir problem med. Över huvud taget har viskaffat oss ett mönster där vi aldrig får tillfälleatt slappna av. Det är viktigt att gör det.Sammanfattningsvis tror jag att vi kommer att fåleva med problemen. Företagens organisationer kommeratt anpassa sig. Det är väldigt viktigt att vi fårforskning som omfattar hela människan och som göratt vi på ett vettigt sätt kan hantera problemen. Dehar kommit för att stanna.Gun , chefsbarnmorska : Godmorgon. Mitt namn är , och jag är barnmorska. Det har jag varit i23 år. Jag har jobbat inom sjukvården . Desenaste tio åren har jag arbetat som arbetsledarebl.a. på innan det ladesned, på , och befinner jag migsom chefsbarnmorska på förlossningsavdelningen påKarolinska sjukhuset.Jag funderade på vad jag skulle säga.Jag tänkte att jag ska rakt upp och ned berätta omvår vardag inom sjukvården. Det blir givetvis medfokus på kvinnosjukvården och de förändringar jaghar upplevt. När jag satt och spånade i går kvällskrev jag ned som rubrik Det nya arbetslivet ochdess krav. Så har det blivit för mig och minamedarbetare.Psykisk ohälsa drabbar stora delar av befolkningenoch utgör en av de vanligaste orsakerna tillsjukfrånvaro från arbetet - sjukskrivningar. Riskenatt drabbas av psykisk ohälsa har ju i mångaundersökningar visat sig vara hög inom serviceyrkenoch vårdyrket. Utifrån min profession, sombarnmorska på en stor förlossningsavdelning, på ettuniversitetssjukhus, ska jag försöka sätta er in imin vardag och ge lite synpunkter på den.Att arbeta inom vården innehåller storaförväntningar, stora utmaningar och krav av skildaslag. Vårt arbete är enormt fascinerande. Det är utvecklande i mötet med allamänniskor. Det är faktiskt roligt. Jag tror att visom arbetar inom vården är lite speciella människor.Vi slutar sällan. Massmedierna säger att där och därslutar si och så många barnmorskor. Men det ärfaktiskt bara tillfälligt. Vi vill arbeta medlevande ting, möta människor och kunna ge ochhjälpa. Det finns fortfarande en skärva av FlorenceNightingale i oss alla.Utifrån min horisont som arbetsledare kan jag seatt den korta sjukfrånvaron har legat ganskakonstant inom mitt ansvarsområde på vår klinik. Såär det också på de andra sjukhusen. Däremot harlångtidssjukskrivningarna ökat mer. När det gällerden korta sjukfrånvaron skulle jag snarare viljasäga sjuknärvaro. går man till jobbet när manär krasslig och är dålig i . Det berorhelt enkelt på att det är dyrt att vara hemma. Somvårdarbetare tar det mycket av lönen att vara hemmaett par dagar.Vårt arbete inom sjukhusen kräver en hög medicinskkompetens. Det gäller allt från undersköterskor,sjuksköterskor, barnmorskor och läkare. Men mycketav arbetet inom vården handlar också omrelationsarbete. Då menar jag att vi hardirektkontakt med patienterna, en personlig kontaktäven med anhöriga. Det är en förutsättning för attvi ska kunna göra ett bra arbete. Det krävs också enhög, god social kompetens och en förmåga tillinlevelse. Att i relation med patienter blidelaktiga och engagerade i andra människors ohälsa,oro och livssituation är också en del av vårtarbete.Att möta patienters oro, frustration, smärta, sorgoch död väcker givetvis tankar kring ensegen situation och rädsla för att själv bli sjukeller hamna i samma situation.Arbetsmiljön inom sjukvården har uppmärksammats påmånga olika sätt, inte minst under de senaste åren.Vården har genomgått omfattandeförändringar och har, som jag ser det, stött påproblem. Det gäller t.ex. stängning av sjukhus. BBpå och ladesju ned, vilket vad gäller min profession harföranlett brist på förlossningsplatser. Det haringen undgått att höra om . Detkänner jag en jättestor oro inför både vad gällersjukvården och alla våra blivande föräldrapar.Det har varit omorganisationer, besparingar ochneddragningar. Det ledde bl.a. till att en hel delundersköterskor blev friställda för fem sex årsedan. Man skulle höja kompetensen på sjukhusen ochbara bemanna med sjuksköterskor alternativtbarnmorskor.I dag behövs alla undersköterskor, och de skatillbaka till vården. Men det är klart att detröttnade och skolade om sig, så det är en storpersonalbrist. Det har också lett till ändradearbetsuppgifter hos andra personalkategorier.Sjuksköterskor och barnmorskor, t.ex., gör alltingmed patienten. Då handlar det också om städning ochallmän service, och det tär på vår omvårdnadstid medpatienten. "Patientförändringar" har jag skrivit på mittblock. Jag menar att vi som vårdarbetare har enstörre psykologisk press på oss och ökade krav. Desom föder barn - det är 70-talisterna - är enhelt ny generation för mig, som är . Desom föder barn - jag är inne på det du sade,- kräver service och är vana vid att fåservice. De är vana vid att prata i mobilen och vanavid att kunna ta för sig. Det är väl bra det, men vihar inte förutsättningarna för att ställa upp pådenna service.Dagens föräldrapar är planeringsmänniskor. Det äringet fel i det, men så är det. De är mycketinriktade på sin karriär, som de planerarin barn. Det är inte helt lätt att förena karriär,barn och ett socialt liv. Det är svårt. Jag brukarsäga så här när jag har föräldrautbildning:Du ska inte omprogrammera det nyfödda barnet, utandu måste tillsammans med din man - om kvinnan nu haren man - förändra ditt liv lite grann. Annars lederdet till sjukdom av olika slag. Framför allt måsteden lilla juvelen till bebis få en fin start ilivet.Jag ska stanna kvar lite vid den psykologiskapressen. Det gäller det ökade antalet anmälningarmot sjukvårdspersonal till . tar jag till, men det kan nästan gåså långt att vi kan bli anmälda för att vi har felparfym på oss. ska vi som arbetar i vården inteha parfym - jag tog i - men vi känner en jätteoroför alla anmälningar. Anmälningar är bra när vårdenär felaktig och när patienten har blivitfelbehandlad, men det går ibland till ytterligheter,vilket vi känner oss väldigt ledsna över. Vi jobbarunder en otrolig psykologisk press, och samtidigtfrågar vi oss om vi har dokumenterat ochskrivit ned, etc. Man har anmälningarna ibakhuvudet. Antalet anmälningar har som sagt ökat.Tekniken har gått framåt. Det är mycketdatorövervakning och datorjournaler. Det är jättebraoch gör att vi får mer tid över för patienterna. Vibarnmorskor har lite svårt för all teknik, förbarnmorskeyrket är ett hantverk. Vi jobbar med vårahänder, med våra ögon och med våra öron. Vi kännerin patienten. Vi lyssnar in. När det gäller gravidakvinnor känner vi livmodern och hur barnet ligger.Man kan få veta väldigt mycket genom att känna på enmänniska och lyssna in. De barnmorskor som är på vägatt gå i pension har jättesvårt med all teknik, ochjag förstår det, men den är en väldigt stor hjälp.Det har så klart, i och med det, blivit effektivarebehandlingsmetoder.Allt detta medför för oss en förändradarbetsmiljö. Det kan ibland leda till utmattning hospersonalen. Vi blir trötta och utslitna på grund avalla krav och förväntningar som ställs på oss, somvi inte alltid kan leva upp till. Det finns interesurser för det.Vår vardag - barnmorskornas vardag - kan se ut somså: Vi börjar kl. 7. Vi har kanske två eller trepatienter i aktivt förlossningsarbete. Plötsligtkanske någon börjar krampa. Någon börjar störtblöda.Det är akut kejsarsnitt. Vi ska ta hand om mammanoch informera på , och vi ska tahand om en jätteorolig man. Vi springer på snitt. Vigår tillbaka och förlöser nästa patient, och sårullar det på. Att gå på toaletten och äta lunch ärdet ganska bra om vi kan hinna med någon dag. Viprioriterar inte det, och det kanske är fel. Vi ärså upptagna, och vi vill ge en så bra vård sommöjligt. Vi älskar vårt jobb. Men det finns ocksådagar som är lugnare; det ska jag säga.Hur kan då ett förebyggande hälsoarbete se ut? Jagtänkte berätta om hur jag har lagt upp det på minarbetsplats. Detta är en arbetsledarfråga, tyckerjag.På förlossningen på har vimentorskap. Alla medarbetare har en . Vi har personalmöte ocharbetsplatsmöte , och vi tar upp frågorsom går till vår samverkansgrupp.Att bekräfta personalen och ge feedback ärjätteviktigt, speciellt för mig som chef. Jag harkontinuerliga utvecklingssamtal med personalen ochger utbildning. Det är små mikroföreläsningar, t.ex.Man behöver inte göra några jättegrejer, men allaska få påfyllning eftersom de alltid ger så mycket.Jag och de övriga cheferna får handledning.Spegling av dagen är jätteviktigt. Vi jobbar ävenmed människor i kris. Krisstöd vid särskildatraumatiska händelser är jätteviktigt. Det är intebara levande barn som föds vid en förlossning, utanutgången kan också vara den motsatta.Vi har givetvis företagshälsovård, och vi harfriskvård med fysiska aktiviteter. Men det främstapersonalstödet utgår från kamratstödet i vardagen.Man måste kunna ha roligt tillsammans och skratta,och man måste också kunna gråta tillsammans.Jag har inga problem med sjukskrivningar på grundav att barnmorskor dricker för mycket öl på sinfritid eller bygger hus och blir utslitna av det,utan jag har problem med den psykiska ohälsan på minarbetsplats. Det ställs med all rätt stora krav påoss och det är höga förväntningar, men vi har interesurser. Det är en obalans mellan resurserna ochvårdåtgärderna. Vi har ett högt patienttryck, och vihar mycket sjukare patienter som krävertillgänglighet. Alla friska patienter går hem dagenefter det att de har fått barn. Vi är då konsulter,brukar jag säga.Jag vill avsluta med att säga att det fanns en frågai inbjudan om huruvida ni hade missat något. Det somjag saknar är att man lyssnar in oss vårdarbetare igod tid och tar vara på vår kompetens, för det är juså att vi alla är till för varandra.Ulla : Jag är andre vice ordförande i blev vald till det på kongressen . Vihar gjort en arbetsfördelning i ledningen. Detinnebär att jag ansvarar för bl.a. arbetsmiljöfrågoroch arbetsorganisationsfrågor.Jag har jobbat ganska länge med arbetsmiljöfrågor.Jag började på förbundskontoret på Metall somarbetsmiljöombudsman, och jag har jobbat lite tilloch från med de frågorna.Jag måste säga att jag tycker att det är ettväldigt bra initiativ ni har tagit när ni har bjuditin till denna hearing. Vi ser i rapport efterrapport hur ohälsan ökar och att sjukskrivningar ocharbetsskadeanmälningar ökar. Det vi tycker från LO:ssida är att detta väldigt mycket är ett klassproblemoch att det i huvudsak beror på arbetsmiljön.Jag tänkte börja med att visa en overheadbild. Vihar tagit fram en undersökning som vi kallarOhälsans trappa. Den finns utanför salen, så ni kanta den rapporten sedan. Den bygger på intervjuer med7 000 personer som SCB har gjort. Det har varithembesök. Den går bl.a. igenom sjukdomar irörelseorganen, psykisk ohälsa och levnadsvanor. Denvisar väldigt tydligt att det är ett klassproblem -att arbetare och framför allt arbetarkvinnor är desom allra mest drabbas av ohälsa. Den visar ocksåatt det är ett könsproblem, dvs. att det ärskillnader mellan män och kvinnor.Detta är en overheadbild som gäller långvarigsjukdom. Här ser ni att det bland kvinnliga arbetaremellan 45 och är som har svår långvarigsjukdom. För manliga högre tjänstemän är det , sådet visar att det väldigt starkt är kopplat tillvilket arbete man har.Ibland när vi pratar om arbetsmiljö och ohälsa fårvi nästan uppfattningen att det som är det storaproblemet är den psykiska ohälsan och att detär det enda problem som finns. Men så är det inte.Det är ett jätteproblem med psykisk ohälsa, och detåterkommer jag till, men är det så attäven andra arbetsmiljöproblem kvarstår. Det absolutstörsta problemet är sjukdomar i rörelseorganen ochbelastningsskador. Vi kan se att det har ökat.Tittar vi t.ex. på arbetarkvinnor mellan 45 och 64ser vi att det har ökat från till från1980. Vi gör sådana undersökningar vart fjärde åroch ställer samma frågor, så därför kan vi göradenna jämförelse.Ett annat område som jag nämnde, som är det storaproblemet och där vi kan se väldigt stora ökningarnär det gäller sjukskrivningar, gäller det psykiskavälbefinnandet. Vår undersökning visar att denpsykiska ohälsan har ökat i alla grupper. Även tjänstemannagrupperna har den ökati, men de som drabbas mest är arbetarkvinnor.Någonting som jag tänkte visa här, som vi tyckerär väldigt oroväckande, är utvecklingen för ungakvinnor. Om man tittar på utvecklingen för ungakvinnor mellan , t.ex., som kännerängslan, oro eller ångest ser man att antalet harökat . till 90-taletgick det ned lite, men har det ökat från8 % till . Detta tror vi i hög grad är betingatav att det var en hög arbetslöshet och att tjejerna kände oro och inte hade någotjobb, men vi tror också att det beror väldigt mycketpå att unga kvinnor finns på de stressiga arbetenaoch på att de ofta har anställningsförhållanden somgör att de inte är fast anställda. De ärtimanställda, t.ex. Det skapar naturligtvis en oroför ekonomin.När man resonerar omkring den psykiska ohälsansäger man ibland att den beror på andra saker änjust arbetsmiljön. Människor är t.ex. oroliga försaker på sin fritid och för familjen. Naturligtvisspelar sådant roll, men man kan ändå väldigt tydligtse att det har blivit ett mycket mer psykisktpåfrestande arbetsliv. Det har blivit stressigare,och det har blivit hårdare tryck. Tittar man på LOkan man säga att det är så i alla branscher. Det ärså inom industrin. från vården visade hur mycketstressigare det har blivit där. De har blivit såinom handeln. Det har blivit så på servicesidan.Vi gjorde en arbetsmiljöundersökning 1999. Denfinns också utanför, om ni vill titta på den. Denvisar hur antalet psykiskt påfrestande arbeten harökat . Det har skett en ökningbåde för män och kvinnor, men för kvinnorna har detblivit väldigt vanligt. anger att de har ettstressigt arbete. Den psykiska ohälsan är alltsåockså väldigt beroende av arbetsmiljön.Som jag sade när jag började är det inte barabelastningsskador och psykisk ohälsa. Fortfarandefinns de traditionella arbetsmiljöriskerna kvar. Detfår vi inte glömma. Dem måste vi fortsätta att jobbamed.Jag tänkte visa två overheadbilder. I denarbetsmiljöundersökning vi gjorde 1999 frågade vifolk om de var utsatta för kemikalier minst enfjärdedel av tiden på arbetet. Det har gått nedlite, men ni ser att drygt var femte man var utsatt1999. Det är färre kvinnor, och det beror på att vihar en väldigt uppdelad arbetsmarknad. Män ochkvinnor har olika jobb.Buller har vi jobbat så länge med, och det tyckerman att vi borde ha kunnat bekämpa. Ändå ser vi attandelen män som minst en fjärdedel av tiden utsättsför buller har ökat.Sammanfattningsvis är hälsan väldigt klassbetonad.Vi ser en ökning av den psykiska ohälsan. Vi ser attbelastningsskadorna och skadorna i rörelseorganenfortfarande är den största gruppen, och fortfarandefinns de traditionella arbetsmiljöriskerna kvar.Vi tittar också på levnadsvanor. Du som pratadeförst var inne på att det väldigt mycket beror påhur man lever. Det har vi också undersökt sedan1980. Det gäller rökning, motion och hur mycket manväger.Det glädjande i vår undersökning är att man kan seatt levnadsvanorna förbättras. Rökningen har minskati alla grupper. Även för unga arbetarkvinnor har denminskat. Den grupp där den inte har minskat utan ärkonstant är gruppen med arbetarkvinnor över 45 år.De röker ungefär lika mycket som 1980. För ungatjejer har rökningen minskat mycket, och likaså förmän. Det gäller alla grupper.Motionsvanorna har förbättrats. Vi motionerar meri alla grupper. Männen motionerar fram till det attde blir 30, och sedan motionerar de inte så mycket.De tycker kanske att de är vackra nog ändå. Men dethar också förbättrats. Det som däremot inte harförbättrats är problemet med vikten. Vi blirtjockare och tjockare. Det är ett generellt problemi hela västvärlden.Just detta talar för att det faktiskt inte ärindividen det beror på, utan att det i väldigt storutsträckning är arbetet. Trots att man förbättrarsina levnadsvanor mår man faktiskt sämre. Framförallt den psykiska hälsan har försämrats.Då är frågan vilka åtgärder som är viktiga. Vilkaåtgärder är viktigast när det gäller att förbättraarbetsmiljön? Väldigt många av de problem som vi harute på arbetsplatserna med belastningsskador och meden ökad psykisk ohälsa beror påarbetsorganisationen, på vilka möjligheter man hartill inflytande över sitt arbete, på vilket ansvarman har och på hur bemanningen ser ut.Trots att fler kommer i arbete och det blirhårdare tryck ute på arbetsplatserna ökar dessaproblem. Det är väldigt mycket beroende påbemanningen. Man har rationaliserat och gjort detmer kundanpassat på arbetsplatserna utifrån att manhar färre anställda, och det är ett generelltproblem.Det vi tycker är det viktigaste här är att få igång ett arbete lokalt ute på arbetsplatserna - attfå i gång en process för att förändraarbetsorganisationerna och titta på allt som hörihop med det. Det gäller att man utvecklararbetsuppgifterna och ser till att man har ettinnehållsrikt arbete med flera olikaarbetsuppgifter, så att man inte behöver göra ettmonotont arbete hela tiden.Man ska också satsa på utbildning i samband meddet. Vi har väldigt tydliga siffror förpersonalutbildning. Om man jämför åren 1999 och 2000ser man att det har minskat. En person som tillhördeLO fick utbildning i snitt av arbetsdagarna1999, och 2000 var det nere i 1,6. Det är också etttecken på att man inte har utvecklat arbetet; manhar inte satsat på personalutbildning. Att se tillatt det sker utbildning är en viktig del i detta,och man ska ha lönesystem som stöder detta. När manutvecklar arbetet och lägger på mer ansvar måste denanställde också få befogenheter.Då är vår uppfattning att det naturligtvis förstoch främst bygger på ett lokalt samarbete mellanparterna. De tillfällen när man har gjortförändringar och lyckats någorlunda bra är närparterna har jobbat gemensamt. Men det händer tyvärralltför lite. Det vi tror behövs är attarbetsgivarna tar ett större ansvar för detta ochatt man jobbar för det lokalt. Det kan också behövasbättre regler i de centrala avtalen t.ex. när detgäller kompetensutveckling och personalutbildning.Vi tycker att arbetsmiljölagen är ganska bra närdet gäller arbetsorganisationen och den psykiskaohälsan. Jag vet att man från Arbetsmiljöverkethåller på med tillsyn på detta område. Men om detinte hjälper tror jag att det är nödvändigt att seom det inte behövs föreskrifter på detta område närdet gäller arbetsorganisation och bemanning. Det kanvara så att vi behöver förstärka lagstiftningen iföreskrifter.En annan sak som är viktig är arbetstiden. Jagtror i och för sig inte att man ska förbättraarbetsmiljön genom en arbetstidsförkortning, förarbetsmiljön måste vara sådan att man kan jobba ändatills man går i pension. Vi förbättrar inte miljöngenom en arbetstidsförkortning. Men det förslag LO,TCO och har tagit fram om enarbetstidsförkortning som innebär ett inflytandeöver arbetstiden - över förläggningen av dennaförkortning - rör däremot en viktigarbetsmiljöfaktor. Man ska känna att man kan påverkasin arbetstid.Ett annat område som är oerhört viktigt för hurman mår rör anställningsförhållanden, dvs. vilkenform av anställning man har. Där ser vi atttimanställning, t.ex., har ökat väldigt mycketspeciellt för LO-kvinnorna. Därför är våruppfattning att man måste ha rätt till en fastanställning, och man måste också ha rätt till ettheltidsjobb. Där kan det behövas förändringar ilagstiftningen.När det gäller de traditionellaarbetsmiljöproblemen - buller, kemikalier, osv. -har vi en relativt bra lagstiftning. Men det ärockså viktigt att vi har bra föreskrifter på dessaområden. Jag är inte säker på att det behövs enförändring i lagen, men något vi måste uppmärksammaär arbetsmiljöbrott.Dagens Arbete, som är Metalls, Industrifackets,Pappers och , gjorde enundersökning . Den visar att det på fem århar varit 589 dödsolyckor på arbetsplatser. Av dessahar 18 lett till rättegång. Av domarna är 11friande. Det är alltså ingen som har blivit dömd förolyckorna. Detta är ett problem. När det skerolycksfall blir de inte behandlade på rätt sätt. Detkanske över huvud taget inte väcks åtal i dessadödsolyckor. Där bör man nog se över lagstiftningen.Det kan vara så att det behövs förändringar i den,men framför allt tror jag att det behövs utbildningnär det gäller åklagare och dem som hanterar dessafrågor.Jag vill också nämna en sak som är oerhört viktig.Det gäller att stärka skyddsombuden och vårorganisation. Där tror jag att det framför alltbehövs resurser till utbildning av skyddsombuden ochökade resurser till de regionala skyddsombuden.Sture : Herr ordförande! Tack för att ni toginitiativet till denna hearing, som vi i TCOuppskattar väldigt mycket.